У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Ступак О.В.,

Коротуна В.М., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - Комунальне підприємство «Житлово-комунальний комбінат с. Розсошенці Полтавського району», про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 07 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 18 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - Комунальне підприємство «Житлово-комунальний комбінат с. Розсошенці Полтавського району», про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення, посилаючись на те, що вона перебуває в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 з 09 серпня 1999 року та мають сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, який є інвалідом з дитинства.

До 07 березня 2014 року фактично їх сім'я проживала в АДРЕСА_2.

1/3 частки вказаної квартирі на праві власності належить її чоловіку, а 2/3 частки ‒ його матері ‒ ОСОБА_5

На праві приватної власності відповідно до договору дарування укладеного між відповідачами, ОСОБА_4 належить однокімнатна квартира АДРЕСА_1, де вона разом із сином зареєстровані за згоди її чоловіка.

Фактично вони сім'єю проживали у двокімнатній квартирі АДРЕСА_2.

Позивач указувала на те, що у неї з чоловіком склалися напружені стосунки, він постійно її виганяє із житла. Після чергової сварки, 07 березня 2014 року, вона змушена була піти до своєї матері в гуртожиток, де проживає без відповідних правових підстав до теперішнього часу.

ОСОБА_4 10 березня 2014 року примусово забрав із її сумки ключі від обох квартир. Вважає, що оскільки вона фактично постійно протягом тривалого часу проживає із чоловіком та сином у двокімнатній квартирі АДРЕСА_2, то її законне місце проживання має бути місцем постійного фактичного проживання.

Враховуючи вказане, ОСОБА_3 просила вселити її в квартиру АДРЕСА_2 та зобов'язати відповідачів не чинити їй перешкоди у користуванні вказаною квартирою, а саме надати їй ключі від вхідних дверей цієї квартири.

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 07 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 18 листопада 2014 року, позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено.

Вселено ОСОБА_3 у квартиру АДРЕСА_2.

Зобов'язано ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не чинити ОСОБА_3 перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_2, а саме надати їй ключі від вхідних дверей цієї квартири.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що позивач у спірну квартиру була вселена на законних підставах, а тому вона має право на користування цим житлом.

Проте таких висновків суди дійшли передчасно.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 1 ст. 212 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України підставою для скасування судових рішень і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 1 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59 ЦПК України кожна сторона повинна довести допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням у обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.

За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Установлено, що з 28 серпня 1999 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебувають у зареєстрованому шлюбі та мають сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 6).

ОСОБА_4 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1.

У вказаній квартирі зареєстровані ОСОБА_4, ОСОБА_3 та неповнолітній син ОСОБА_6 (а. с. 5).

Крім цієї квартири ОСОБА_4 належить 1/3 частини квартири АДРЕСА_2, а інші 2/3 частини квартири належать його матері - ОСОБА_5

Будь-яких доказів того, що позивач проживала у АДРЕСА_2, та вселена у цю квартиру за згоди свого чоловіки та його матері, якій належить більша частина спірної квартири, матеріали справи не містять.

Згідно із ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Судами встановлено, що частки співвласників квартири АДРЕСА_2 не виділено в натурі та не визначено порядок користування нею. З огляду на те, що ОСОБА_5 заперечувала проти вселення до квартири ОСОБА_3, суди належним чином не мотивували підстави вселення останньої до спірної квартири та не роз'яснили причини, чому зобов'язали ОСОБА_5 не чинити ОСОБА_3 перешкод у користуванні нею.

Вирішуючи спір, суд на вказане уваги не звернув, не дотримався встановленого ст. 212 ЦПК України принципу оцінки доказів, відповідно до якого суд на підставі всебічного, повного й об'єктивного розгляду обставин справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв'язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін; доводи відповідачів належним чином не перевірив та не навів факти, які б спростували ці доводи, обмежився лише поясненнями, навіть не доказами, наданими ОСОБА_3, таким чином обмеживши права ОСОБА_4 та ОСОБА_5, у достатньому обсязі не визначився з характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню, дійшов передчасного висновку про задоволення заявлених позовних вимог.

Суд апеляційної інстанції в порушення вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги, в ухвалі не зазначив конкретні обставини і факти, що спростовують такі доводи, та прийшов до передчасного висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Зазначені порушення процесуального закону унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, та є відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України підставою для скасування ухвалених у даній справі судових рішень та передачі справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 335, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 07 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 18 листопада 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

В.М. Коротун

О.В. Ступак

С.П. Штелик