22-ц/775/239/2015(м)
Головуючий в 1 інстанції Мирошниченко Ю.М.
Суддя-доповідач Мальцева Є.Є.
У х в а л а

І м е н е м У к р а ї н и

11 лютого 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області у складі:

головуючого судді - Мальцевої Є.Є.,

суддів - Баркова В.М., Ткаченко Т.Б.,

при секретарі - Одінцові Е.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Маріуполі справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4 про визнання правочину частково недійсним, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 06 січня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У червні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, обгрунтовуючи його тим, що 24 квітня 2010 року за договором купівлі-продажу придбала у ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1, договір укладений в письмовій формі, нотаріально посвідчений. Але два пункти договору не відповідають дійсності та містять неправдиві відомості. Так, відповідно до п.3 договору продаж квартири здійснено за 31463 грн., тоді як насправді вона передала продавцю суму, еквівалентну 21 000 доларів США, яка за курсом НБУ на час вчинення угоди становила 166441,80 грн., у зв'язку з чим даний пункт договору має бути відповідним чином змінений. Згідно з п.8 договору купівля проведена за письмовою згодою її чоловіка ОСОБА_4, який відповідно до норм сімейного законодавства має право на частку в спільному майні подружжя. Насправді ж квартира придбана на кошти, які вона одержала в дар від її матері ОСОБА_5, у зв'язку з чим цей пункт має бути визнаний недійсним. Оскільки відповідач відмовився внести зміни в договір, а саме, змінити п.3 та виключити п.8 з договору, ОСОБА_2 звернулася до суду з даним позовом.

Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 06 січня 2015 року у задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4, про визнання правочину частково недійсним відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким визнати недійсним п.8 укладеного договору купівлі-продажу від 24 квітня 2010 року за № 428, змінити п.3 цього договору, а саме викласти його у наступній редакції: «Продаж вчинено за 166 441,80 грн., які покупець сплатив продавцю повністю до підписання цього договору».

У відповідності до вимог ч.2 ст.305 ЦПК України, апеляційний суд розглядає справу у відсутності позивача ОСОБА_2 і відповідача ОСОБА_3, які надали заяви про розгляд справи без їх участі, і у відсутності третьої особи ОСОБА_4, належним чином повідомленого про час та місце розгляду справи, який про причини неявки суд не повідомив, заяв про відкладення справи не направляв.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивачки, яка просила задовольнити апеляційну скаргу, заперечення відповідача, який просив скаргу відхилити, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з того, що позивач, обравши певний спосіб захисту своїх прав, не навела законних підстав для обгрунтування позову і не довела його в суді, не зазначила, яке її законне право як покупця нерухомості порушено оспорюванню частиною договору.

З такими висновками суду першої інстанції колегія судів не може не погодитись, оскільки вони відповідають обставинам справи та вимогам матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено і підтверджується матеріалами справи, що за умовами нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 24 квітня 2010 року відповідач ОСОБА_3 продав, а позивач купила квартиру АДРЕСА_1. (а.с.7)

Як вбачається з п.3 зазначеного договору, продаж квартири вчинено за 31463 грн. В матеріалах справи міститься складена 24.04.2010 року відповідачем розписка, якою підтверджено, що ОСОБА_3 одержав від ОСОБА_2 за продану квартиру АДРЕСА_1 суму, еквівалентну 21 000 доларів США.( а.с.6)

Звертаючись до суду, позивач просила змінити цей пункт договору, виклавши його в такій редакції, яка визначає ціну договору в розмірі 166441,80 грн., оскільки саме таку суму покупець сплатив продавцю повністю до підписання цього договору.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК).

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Зміст договору свідчить про досягнення сторонами згоди усіх істотних умов договору купівлі-продажу, передбачених нормами ст.ст. 655-658 ЦК України.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ст. 638 ЦК).

Статтею 655 ЦК передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупець), покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ч.3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Отже істотними умовами договору купівлі-продажу є умови про предмет та ціну. Ціна товару - це грошова сума, яка підлягає сплаті покупцем за одержану від продавця річ.

Відповідно до ст. 632 ЦК ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах встановлених договором або законом.

Зміна ціни в договорі після його виконання не допускається.

Крім того, за нормами ст. 651 ЦК зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов до висновку про те, що всупереч вимогам ст.ст.10,60 ЦПК України позивачкою не було доведено наявності передбачених законом підстав для зміни умов договору.

Колегія суддів вважає такий висновок суду правильним.

Тому не впливають на висновок колегії суддів посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції у порушення вимог ст..ст.61, 213 ЦПК України не прийняв до уваги наявність доказів, наданих позивачем, а саме, договору дарування майнових прав на отримання ОСОБА_2 грошових коштів від продажу квартири її матері, оскільки вони не мають правового значення для вирішення спору. Крім того, в матеріалах справи є рішення Іллічівського районного суду м.Маріуполя від 19.11.2013 року, залишене без змін апеляційною інстанцією, яким відмовлено в позові ОСОБА_5 - матері позивача до ОСОБА_2 про визнання договору дарування майнових прав на грошові кошти, які будуть одержані від продажу квартири, дійсним. Твердження апелянта про те, що під час розгляду вказаного спору судом нібито було беззаперечно встановлено, що за подаровані гроші ОСОБА_2 під час шлюбу з ОСОБА_4 купила квартиру спростовуються змістом вищезгаданого рішення.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом незаконно не враховано докази позивача щодо невідповідності п.3 договору про ціну квартири фактичним обставинам, не є слушними, а рішення суду достатньо мотивовано. Тому такі доводи не приводять апеляційний суд до висновку про порушення або неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права при вирішенні даного спору, які були б підставами для зміни в апеляційному порядку оскаржуваного судового рішення в цій частині.

Також судом встановлено, що згідно зі змістом п.8 договору, купівля квартири здійснена за письмовою згодою чоловіка покупця ОСОБА_4, який відповідно до ст. ст. 60,74, 97 СК України має право на частину в спільному майні подружжя щодо згаданої квартири.

Вирішуючи спір в частині вимог позивача про визнання недійсним положення зазначеного пункту договору щодо набуття права на частину купленої нею квартири її колишнім чоловіком ОСОБА_4, позов якого щодо розподілу майна, і зокрема зазначеної квартири, наразі знаходиться в провадженні суду, суд врахував наявність вищезгаданого рішення Іллічівського районного суду м.Маріуполя від 19.11.2013 року, яким відмовлено в позові матері позивача - ОСОБА_5 - про визнання дійсним договору дарування грошових коштів, які за твердженням ОСОБА_2 були використані на придбання нею квартири.

Врахувавши наведене, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив в цих позовних вимогах.

Відповідно до ст. 628 ЦК зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених на вимогах і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту. Суд не має права обирати спосіб захисту на власний розсуд, оскільки це є виключним правом позивача. Обравши способом захисту визнання частини правочину недійсним, позивач у силу ст. 10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підстави недійсності правочину.

Згідно з роз'ясненнями Верховного Суду України в п.7 постанови від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», що правочин має бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Колегія суддів вважає, що вирішуючи спір, суд першої інстанції повно, всебічно і об"єктивно встановив обставини справи та відповідні їм правовідносини, поясненням сторін та наданим доказам дав належну оцінку, правильно застосував матеріальний закон і дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Таким чином, колегія суддів, переглядаючи справу в межах апеляційного оскарження та заявлених позовних вимог, підстав для скасування або зміни рішення суду першої інстанції не вбачає, у зв'язку з чим апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Керуючись ст.ст.307,308,312,313,314 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 06 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий :

Судді :