АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/8986/2015 Головуючий у першій інстанції - Антипова Л.О.
Доповідач - Оніщук М.І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

8 липня 2015 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді Оніщука М.І.,

суддів Українець Л.Д., Крижанівської Г.В.,

при секретарі Сливка А.В.,

за участю:

позивача ОСОБА_2,

представника позивача ОСОБА_3,

представника відповідача НагорногоА.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 5 травня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Просто» про визнання договору недійсним, застосування наслідків його недійсності та стягнення сплачених грошових коштів,

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суд з позовом до ТОВ «Авто Просто» про визнання договору недійсним, застосування наслідків його недійсності та стягнення сплачених грошових коштів.

В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що 30.06.2010 між ним та ТОВ «Авто Просто» було укладено угоду № 0321094, згідно якої останнє мало надати йому фінансові послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товарів в групах, спрямованих на придбання автомобіля за рахунок об'єднаних грошових коштів учасників через систему «АвтоТак».

Однак, на його думку, договір був укладений під впливом обману та із застосуванням нечесної підприємницької практики. Вказаний договір не відповідає вимогам ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», якою заборонена нечесна підприємницька практика, яка вводить споживача в оману, зокрема така, як утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається, за рахунок залучення інших споживачів такої системи, а не за рахунок продажу або споживання продукції.

Тому, просив суд визнати недійсною угоду № 0321094 від 30.06.2010, застосувавши при цьому наслідки її недійсності та стягнувши з товариства на його користь сплачені ним на виконання угоди 864 084,01 грн.

Протокольною ухвалою від 15.04.2015, судом було прийнято до розгляду заяву про зміну підстав позову, в якій позивач просив доповнити підстави позову, наведеними в заяві аргументами щодо порушення відповідачем норм ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 5 травня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Зазначає, що судом безпідставно не було розглянуто заяву про зміну підстав позову, а тому судом не було встановлено чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких позивач звернувся до суду.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просили її задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував за її безпідставністю і необґрунтованістю та просив рішення суду залишити без змін, оскільки воно ухвалено з дотриманням вимог закону.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення осіб, які зявились в судове засідання, вивчивши і дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Згідно вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення суду, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На переконання колегії суддів оскаржуване рішення суду повністю відповідає вказаним вимогам процесуального закону.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем в силу вимог закону не надано доказів в розумінні положень ст. ст. 57-59 ЦПК України на підтвердження наявності порушень з боку відповідача положень Закону України «Про захист прав споживачів», а також обставин, визначених частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України.

Вказаний висновок суду є законним та обґрунтованим, з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається та вірно встановлено судом першої інстанції, що 30.06.2010 між ОСОБА_2 та ТОВ «Авто Просто» укладено угоду № 0321094, предметом якої є надання учаснику послуг системи АвтоТак, спрямованих на придбанняавтомобіля.

Згідно додатку №1 до зазначеної угоди ОСОБА_2 отримав право на придбання автомобіля марки «Chery», модель «Тіддо», вартістю 100 720 грн.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов зазначеного договору позивачем було сплачено 64 084,01 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилався на те, що при укладенні угоди його було введено в оману, однак вказане твердження спростовується наступним.

Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Позивач був ознайомлений з умовами договору, всіма істотними обставинами та наслідками його підписання, що підтверджується його особистим підписом. Спір щодо невідповідності підпису у договорі між сторонами відсутній. Посилання позивача на те, що договір укладено із обмеженням його права на одержання необхідної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору, а також про її виробника, позивачем не було доведено та не надано відповідних доказів.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

Заявляючи вимогу про визнання недійсним договору позивач посилається на те, що договір було укладено під впливом обману, застосованого щодо нього з боку відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодекс), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Частиною 1 ст. 229 ЦК України закріплено, що істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків встановлених законом.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочину недійсним», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї із сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Таким чином, для визнання судом недійсним договору, як такого, що укладений під впливом обману, необхідно було встановити умисел в діях однієї із сторін правочину (відповідача) та довести істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману і сам факт обману, що покладено законом на особу, яка діяла під впливом обману (позивач).

Не знайшли свого підтвердження посилання позивача про несправедливість умов угоди та існування істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Оскільки, дисбаланс - це нерівна кількість прав та обов'язків, то позивачу необхідно було зазначити в якій кількості нерівні права та в якій кількості нерівні обов'язки сторін, крім того така нерівність повинна бути істотною.

Зобов'язання відповідача визначені в ст. 3 Угоди та складаються з 11 пунктів натомість зобов'язання позивача визначені в ст. 5 Угоди та складаються з 7 пунктів. Таким чином посилання позивача на істотний дисбаланс прав та обов'язків позивача та відповідача та ще й на користь відповідача не відповідає дійсності.

Позивачем не було надано жодного доказу про порушення його прав, наданих йому Закону України «Про захист прав споживачів».

Крім того, посилання позивача на п. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є необргунтовнаими,з огляду на наступне.

Позивач вважає, щоумови Угоди є несправедливими оскільки встановлюють жорсткі обов'язки споживача, тоді як надання послуг обумовлене лише власним розсудом виконавця. Однак, на підтвердження даних обставин позивачем не було надано жодних доказів.

Також, є не зрозумілими посилання позивача на те, що надання послуг за Угодою обумовлене лише власним розсудом відповідача, оскільки ним ані у позовній заяві, ані у заяві про зміну підстав позову не вказано, які ж саме послуги, що надав відповідач позивачу, обумовлені лише власним розсудом, а не умовами Угоди.

Апелянт зазначав, що умови Угоди є несправедливими оскільки, надають відповідачу можливості не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від відповідача у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору.

Однак, відповідно до п. 13.8. ст. 13 Додатку № 2 до Угоди: якщо Учасник виявить бажання розірвати Угоду та відмовитись від подальшої участі в системі АвтоТак протягом 7 календарних днів від дати підписання Угоди, такому Учаснику повертаються вся сума коштів, внесена ним на рахунок АвтоПросто».

Тобто, підписавши Угоду Учасник має 7 днів на додаткове детальне ознайомлення з її умовами, а також прийняття остаточного рішення про участь чи відмову від участі в системі АвтоТак, причому у разі відмови йому були б повернуті всі сплачені ним кошти.

Розірвання ж Угоди з ініціативи відповідача, можливе лише у одному випадку: передбаченому п. 14.4 ст. 14 Додатку № 2 до Угоди: у разі невиконання Позивачем передбаченого ст. 5 Угоди обов'язку щодо щомісячної сплати Повних внесків.

Крім того, жодною умовою Угоди не передбачено, що ТОВ «Авто Просто» звільняється від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань, передбачену Главою 51 ЦК України.

ОСОБА_2 вказував на те, що умови Угоди є несправедливими, оскільки надають відповідачу право не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання Угоди з ініціативи відповідача.

Однак, розірвання Угоди з ініціативи відповідача, можливе лише у одному випадку: передбаченому п. 14.4 ст. 14 Додатку № 2 до Угоди - у разі невиконання Позивачем передбаченого ст. 5 Угоди обов'язку щодо щомісячної сплати Повних внесків, та за умови, що ним ще не одержано право на отримання автомобіля.

Відповідно умов Угоди, кожен Повний внесок складається з: чистого внеску (кошти, що безпосередньо сплачуються за автомобіль), внеску в оплату послуг відповідача та внеску в оплату страхового платежу.

Підпунктом 13.4.3 пункту 13.4. статті 13 Додатку № 2 до Угоди чітко передбачено, що учаснику, яким ще не одержано право на отримання автомобіля та з яким ТОВ «Авто Просто» розірвало угоду, буде повернуто Чисті внески (кошти, що безпосередньо сплачуються за автомобіль).

Відповідно до ст. 907 ЦК України, порядок і наслідки розірвання договору про надання послуг визначаються домовленістю сторін.

З Додатку № 2 до Угоди сторони чітко визначили порядок і наслідки розірвання угоди.

В обґрунтування апеляційної скарги, позивач зазначає, що ТОВ «Авто Просто» в односторонньому порядку змінює ціну автомобіля.

Однак, такі твердження є необгрунтованими, з огляду на наступне.

Так, «продукцією» за Угодою про надання послуг є не автомобіль, а послуги, які надаються за системою АвтоТак. Тобто предметом спірної Угоди є надання учаснику системи послуг спрямованих на придбання автомобіля, а не купівля-продаж автомобіля.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору.

За угодою про надання послуг за системою АвтоТак послуги починають надаватися з моменту підписання Угоди за визначеними в Додатку № 1 до Угоди цінами у відсотках від взаємно обраного критерію - ціни автомобіля, що діє в місяці сплати. Такий спосіб визначення ціни погоджений між учасником та ТОВ «Авто Просто» шляхом підписання Угоди.

Відповідно до Розділу 1 Додатку № 2 до Угоди, повний внесок - щомісячний платіж, який складається з суми Чистого внеску, щомісячного Внеску в оплату послуг та щомісячного Внеску в оплату Страхового платежу, і підлягає сплаті Учасником в порядку та у строки, визначені Угодою».

Статтею 632 ЦК України визначено, що ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів»: «Інформація про продукцію повинна містити дані про ціну (тариф), умови та правила придбання продукції».

Ціна автомобіля, яка повідомлена виробником та/або імпортером та/або дистриб'ютором на сплату чергового щомісячного платежу і яка береться для розрахунку його розміру, повідомляється кожному Учаснику щомісяця у квитанції на сплату щомісячного платежу.

Крім того, в п. 2.2 ст. 2 додатку №2 до Угоди чітко вказано, що Поточна ціна автомобіля означена у Додатку №1 до Угоди - це остання поточна ціна автомобіля повідомлена Виробником та/або Імпортером та/або Дистриб'ютором на день укладання угоди.

Визначення ціни автомобіля на момент підписання угоди необхідно для визначення розміру Вступного внеску в грошовому еквіваленті.

Розміри складових Повного внеску чітко визначені в Додатку №1 до Угоди, а саме:

1) Щомісячний цілий Чистий внесок - 0,8333% від Поточної ціни автомобіля.

2) Щомісячний Внесок в оплату послуг - 0,5% від Поточної ціни автомобіля.

3) Щомісячний Внесок в оплату Страхового платежу - 0,065 % від Поточної ціни автомобіля.

Вказані розміри складових Повного внеску (вказані у відсотковому еквіваленті), жодного разу не змінювалися і змінюватися не будуть.

В даному випадку ціна автомобіля виступає в якості вказівки на спосіб визначення розміру оплати внесків з використанням додаткового критерію - встановлення ціни виробником та/або імпортером та/або дистриб'ютором, що жодним чином не суперечить законодавству і є загальноприйнятим в практиці. Такий спосіб визначення ціни погоджується між Учасником та ТОВ «Авто Просто» в угоді під час підписання.

Щодо твердження ОСОБА_2 про відсутність в угоді строків та (або) термінів отримання клієнтом автомобіля, то вони є безпідставними з огляду на наступне.

Учасник має можливість самостійно регулювати строк отримання ним автомобіля в залежності від своїх фінансових можливостей - таким є принцип системи АвтоТак.

Учасник вправі прискорити отримання автомобіля шляхом механізму накопичення внесків, сплачуючи авансові внески або приймаючи участь в пропозиції авансових внесків.

Відтак, строк отримання автомобіля певним учасником системи АвтоТак залежить від його фінансової активності та фінансової активності інших учасників групи. Щонайменший строк отримання автомобіля - перший місяць, в якому здійснюється розподіл автомобіля, найбільший - останній місяць існування групи.

Фактичне отримання автомобіля учасником системи АвтоТак, насамперед залежить від дій самого учасника, спрямованих на належне, чітке та послідовне виконання взятих на себе договірних зобов'язань, а ніяким чином не залежать від волі відповідача.

Граничний термін виконання зобов'язань за угодою ТОВ «Авто Просто» залежить виключно від строку виконання зобов'язань за угодою саме учасником системи АвтоТак.

Крім того в статті 2 Угоди чітко зазначено, що ТОВ «Авто Просто гарантує надання учаснику права на отримання автомобіля, за умови виконання учасникомвсіх зобов'язань, передбачених угодою.

Відповідно до статті 3 Угоди на відповідача покладено обов'язок забезпечити отримання Автомобіля Учасником системи згідно з умовами Угоди».

Статтею 5 Угоди також передбачено, що Учасник системи (позивач) зобов'язаний отримати Автомобіль, за умови виконання зобов'язань, встановлених за угодою.

Тобто, кінцевим результатом укладеної угоди з учасником певної групи є отримання автомобіля, за умови дотримання ним встановлених угодою умов. Більше того, отримання автомобіля є його безпосереднім обов'язком, що свідчить про спрямованість угоди на настання реальних правових наслідків.

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_2 також посилався на те, що угода, укладена між сторонами в порушення ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», не містить розміру фінансового активу, зазначеного у грошовому виразі, строків його внесення, строку дії договору.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» в редакції від 15.12.2005, фінансова послуга - операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Статтею 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» в редакції від 15.12.2005, яка діяла на дату укладання угоди, передбачено перелік послуг, які вважаються фінансовими, однак послуга з адміністрування фінансових активів з придбання товарів в групах у вказаному переліку відсутня.

Закон встановлює, що кваліфікація (віднесення) певних операцій до фінансових послуг та визначення, чи відповідають певні операції критеріям фінансових послуг здійснюється лише в порядку, встановленому Законом.

При цьому Закон передбачає два механізми такої кваліфікації (ст.28 Закону):

а) прийняття Верховною Радою України спеціального закону з питань регулювання окремого ринку фінансових послуг;

б) надання висновку уповноваженим органом, а саме Національною комісією з регулювання ринків фінансових послуг України (далі - Нацкомфінпослуг) про віднесення операцій до того чи іншого виду фінансових послуг.

Отже, до визначення певної операції як фінансової послуги Законом або висновком Нацкомфінпослуг діяльність осіб, які здійснюють такі операції, не підпадає під дію законодавства про фінансові послуги.

На дату укладання та розірвання угоди не існувало Закону, який визначав би послуги з адміністрування придбання в групах, як фінансові послуги. Також не існувало нормативно-правового акту уповноваженого органу про віднесення цих послуг до фінансових.

02.06.2011 Верховною Радою України було прийнято Закон № 3462-ІV від 02.06.2011, який набрав чинності 09.12.2012, яким до Закону України «Про фінансові послуги та регулювання ринків фінансових послуг» були внесені зміни до ч. 1 ст. 4 та вказану статтю було доповнено пунктом 111 такого змісту: фінансовими послугами вважаються такі послуги: адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах.

Також, відповідно до Прикінцевих положень Закону № 3462-ІV, фінансові установи зобов'язані протягом одного року з дня набрання чинності цим Законом привести свою діяльність у відповідність із вимогами цього Закону.

На виконання вимог вказаного Закону ТОВ «Авто Просто» було отримано статус фінансової установи, що підтверджується копією Свідоцтва про реєстрацію фінансової установи від 19.01.2012.

Отже, на дату укладення Угоди (30.06.2010 року), ТОВ «АВТО ПРОСТО» не було фінансовою установою.

Відповідно до ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до ст. 5 ЦК України, акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом 'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Таким чином, враховуючи зазначене, а також той факт, що угоду було укладено 30.06.2010, посилання позивача на те, що на час підписання угоди, відповідач повинен був обов'язково враховувати вимоги Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», є безпідставними.

Отже, суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення.

При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, при цьому, не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Отже, з огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду без змін.

Враховуючи викладене, керуючись, ст.ст. 218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 5 травня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді