Ухвала

іменем україни

11 лютого 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Коротуна В.М.,

Ступак О.В., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 03 лютого 2012 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 11 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2010 року Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») звернулося до суду з указаним позовом, вимоги якого під час розгляду справи уточнило та остаточно просило стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором від 21 серпня 2007 року № 014/9723/82/51320 у сумі 48 387,13 доларів США, що еквівалентно 384 314 грн 78 коп., та судові витрати у справі.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що відповідно до вказаного вище кредитного договору відповідач ОСОБА_4 отримала кредит у сумі 46 760 доларів США, під 13,5 % річних, зі строком повернення до 21 серпня 2017 року. На забезпечення виконання взятих позичальником за кредитним договором зобов'язань між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та відповідачами ОСОБА_5, ОСОБА_6 було укладено договори поруки, згідно з якими останні зобов'язалися відповідати за зобов'язаннями ОСОБА_4, що випливають із вказаного договору, у повному обсязі. У зв'язку з невиконанням позичальником умов кредитного договору утворилася заборгованість, у зв'язку з чим 25 січня 2010 року позивачем направлено позичальнику вимогу про дострокове виконання грошових зобов'язань за вказаним кредитним договором, проте ця вимога залишилася без реагування з боку боржника, що стало підставою для звернення до суду з цим позовом.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 03 лютого 2012 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 11 листопада 2014 року, позов задоволено.

У касаційній скарзі відповідач ОСОБА_5 просить скасувати судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів, виходячи за межі доводів касаційної скарги, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зміст ухвали суду апеляційної інстанції передбачено в ст. 315 ЦПК України, в якій, зокрема, зазначаються узагальнені доводи та заперечення осіб, які беруть участь у справі; встановлені судом першої інстанції обставини; мотиви, з яких апеляційний суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався; у разі відхилення апеляційної скарги зазначаються мотиви її відхилення.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Таким чином, у судовому рішенні апеляційний суд зобов'язаний дати відповіді на всі доводи апеляційної скарги, оскільки інакше буде порушено вимоги ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду в такому його елементі, як мотивування судового рішення судом, який має право на дослідження нових доказів і переоцінку доказів.

Проте ухвала апеляційного суду зазначеним нормам процесуального права не відповідає.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 21 серпня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ВАТ «Райффайзен Банк Аваль»), правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 014/9723/82/51320, згідно з яким остання на підставі меморіального ордера від 22 серпня 2007 року № 3/82/51320 отримала кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 46 760 доларів США, на строк до 21 серпня 2017 року, із сплатою 13,5 % річних за користування кредитом.

Згідно з умовами п. п. 1.1, 5.1 кредитного договору ОСОБА_4 зобов'язалася повертати кредит, сплачувати проценти за користування ним в терміни та на умовах, визначених договором.

Відповідно до п. 10.1 кредитного договору за порушення строків повернення суми кредиту, процентів за користування кредитом та комісій, передбачених договором, позичальник сплачує банку пеню у розмірі 0,5 % від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

На забезпечення виконання зобов'язання позичальника за кредитним договором 21 серпня 2007 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_5, ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_6 укладено договори поруки, за умовами яких поручителі зобов'язалися відповідати перед кредитором за зобов'язаннями позичальника ОСОБА_4, які виникли з умов кредитного договору від 21 серпня 2007 року № 014/9723/82/51320.

29 травня 2009 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_4 укладено додаткову угоду № 1 до вказаного кредитного договору, якою врегульовано порядок сплати позичальником заборгованості, яка станом на дату укладення цієї додаткової угоди становить 39 730 доларів США. Графік погашення кредиту сторони визначили у додатку до додаткової угоди № 1, який є невід'ємною частиною додаткової угоди.

Крім того, судом встановлено, що ОСОБА_4 умови кредитного договору не виконала та коштів за договором кредиту відповідно до встановленого графіку не сплатила.

25 січня 2010 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» надіслало ОСОБА_4 вимогу про дострокове виконання грошових зобов'язань за кредитним договором від 21 серпня 2007 року № 014/9723/82/51320, із зазначенням розміру заборгованості у сумі 41 607,30 доларів США, з яких: 39 702,42 долари США - заборгованість за кредитом; 1 321,72 долари США - заборгованість за процентами; 583,16 доларів США - пеня.

Задовольняючи указаний позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з доведеності позову та наявності правових підстав, передбачених ст. ст. 553, 554, 1048, 1049, 1050 ЦК України, для стягнення солідарно з відповідачів заборгованості за кредитним договором, при цьому виходив з наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором.

Проте з такими висновками погодитися не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Частиною 4 ст. 10 ЦПК України передбачено, що суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, висновків експертів.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Під час перегляду справи в апеляційному порядку апеляційним судом призначалася судова бухгалтерська експертиза (а. с. 189-190).

Волинським відділенням Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз тричі - 20 червня 2013 року, 01 липня 2013 року та 26 травня 2014 року - направлялися до апеляційного суду Львівської області листи з проханням надати додаткові матеріали, необхідні для надання висновку, у тому числі й копії (читабельні)/оригінали квитанцій на підтвердження оплати тіла кредиту, процентів, штрафних санкцій за період з 21 серпня 2007 року до 03 лютого 2012 року згідно з умовами кредитного договору від 21 серпня 2007 року № 014/9723/82/51320 (а. с. 194, 197, 219).

Згідно з висновком експертизи неможливо встановити та документально підтвердити суму заборгованості ОСОБА_4 за кредитним договором від 21 серпня 2007 року № 014/9723/82/51320 станом на 03 лютого 2012 року із розмежуванням заборгованості за тілом кредиту, процентів та штрафних санкцій, у зв'язку з відсутністю в матеріалах справи первинних документів (квитанцій) на підтвердження внесення позичальником ОСОБА_4 коштів на погашення основного боргу та процентів.

На порушення вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд не сприяв всебічному та повному з'ясуванню обставин справи та здійсненню прав сторін, зокрема, не сприяв у повідомленні позичальника ОСОБА_4 про необхідність надати на запити експерта копії (читабельні)/оригінали квитанцій на підтвердження оплати тіла кредиту, процентів, штрафних санкцій за період з 21 серпня 2007 року до 03 лютого 2012 року згідно з умовами кредитного договору від 21 серпня 2007 року № 014/9723/82/51320, такі відомості в матеріалах справи відсутні, що призвело до позбавлення відповідачів права на подання доказів на обґрунтування заперечень проти позову, як складової частини права на справедливий суд, передбаченого ст. 6 Європейської Конвенції прав людини (далі - Конвенція).

Крім того, ст. 6 Конвенції передбачає розгляд справи упродовж розумного строку, проте таке положення залишилося поза увагою судів обох інстанцій, а тривалий час розгляду указаної справи не призвів до повного з'ясування всіх обставин справи.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, апеляційний суд на порушення вимог ст. ст. 303, 304, 315 ЦПК України в достатньому обсязі не перевірив доводів апеляційної скарги, а також законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції по суті вирішеного спору.

Крім того, поза увагою судів залишилися положення ч. 3 ст. 554 ЦК України, згідно з якою особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Норми закону, якими врегульована порука, не містять положень щодо солідарної відповідальності поручителів за різними договорами, якщо договорами поруки не передбачено іншого. У випадках укладення між поручителями кількох договорів поруки на виконання одного й того ж зобов'язання, між ними не виникає солідарної відповідальності між собою.

Такий правовий висновок Верховного Суду України викладений у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-185цс14, яка в силу вимог ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних

повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Таким чином, не є законним висновок суду першої інстанції про стягнення заборгованості за кредитним договором солідарно з обох поручителів, враховуючи, що укладено два окремі договори поруки (а. с. 12-13).

У силу наданих чинним ЦПК України повноважень апеляційний суд міг усунути допущені судом першої інстанції порушення норм матеріального та процесуального права, проте в достатньому обсязі не перевірив доводів апеляційної скарги та законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції по суті вирішеного спору, що призвело до неправильного вирішення справи.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, а постановлена у справі ухвала апеляційного суду - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Львівської області від 11 листопада 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

В.М. Коротун

О.В. Ступак

С.П. Штелик