МАЛИНОВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ ___________________________________________________________________________________________________________________
Справа № 1519/2-4870/11
Номер провадження №2/521/12/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2015 року м. Одеса

Малиновський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого - судді Жуган Л.В.,

при секретарі - Іськовій В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування, визнання права власності, -

ВСТАНОВИВ:

До Малиновського районного суду м. Одеси 19.04.2011 року звернувся позивач ОСОБА_2 із позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку.

В процесі розгляду справи позивач неодноразово уточнював свої позовні вимоги, подавши 14.02.2013 року остаточний позов до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування, визнання права власності. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що його батько ОСОБА_5 та матір ОСОБА_6 за час шлюбу набули у спільну власність житловий будинок АДРЕСА_1. В 1988 році ОСОБА_5 та ОСОБА_6 розірвали шлюб. ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 померла, після її смерті позивач ОСОБА_2 прийняв спадщину, звернувшись до Сьомої Одеської державної нотаріальної контори із відповідною заявою. Позивач посилається на те, що за життя ОСОБА_6 мала право власності на 1/2 частину спірного будинку, яка після її смерті перейшла до нього внаслідок прийняття спадщини.

Згідно нотаріально посвідченого договору дарування № 2-3543 від 29.07.2004 року ОСОБА_5 подарував 83/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1, відповідачам ОСОБА_3 та ОСОБА_4

ОСОБА_2 вважає зазначений договір дарування недійсним з підстав того, що ОСОБА_5 під час укладення вказаного правочину не усвідомлював значення та наслідків своїх дій, оскільки мав фізичні розлади здоров'я через поранення, отримані під час Великої Вітчизняної Війни, та інші суттєві захворювання, що могло вплинуло на вільність його волевиявлення.

Враховуючи вищевикладене, посилаючись на невідповідність волевиявлення ОСОБА_5 його волі та відсутність волевиявлення при складанні договору дарування, чи вчинення правочину ОСОБА_5 під впливом обману з боку відповідачів, ОСОБА_2 просить суд: визнати недійсним договір дарування 83/100 частки будинку по АДРЕСА_1 що був вчинений ОСОБА_5 29.07.2004 року; визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1.

Позивач ОСОБА_2 та його представник за довіреністю - ОСОБА_7 в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з'явилась, подала заяву про розгляд справи за її відсутності. В процесі розгляду ОСОБА_4 позовні вимоги не визнавала, подала заяву про застосування строку позовної давності до заявлених вимог.

Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку поданим доказам, заслухавши пояснення учасників судового процесу, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що 29.07.2004 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4, ОСОБА_3 було укладено договір дарування, за умовами якого ОСОБА_5 подарував, а ОСОБА_4, ОСОБА_3 прийняла в дарунок в рівних частках кожна 83/100 частини житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого у АДРЕСА_1 Ці 83/100 частини житлового будинку належали дарувальнику на праві приватної власності на підставі Договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності, посвідченого державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори 20.08.1956 року за реєстровим №3-5926, зареєстрованого у Одеському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості у книзі №145-75, номер запису 827.

Зазначений договір дарування був посвідчений державним нотаріусом Сьомої Одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_8 та зареєстрований в реєстрі за №2-3543.

Згідно інформаційних відомостей КП «ОМБТІ та РОН», вбачається, що 26.08.2004 року ОСОБА_4, ОСОБА_3 зареєстрували своє право власності на 83/200 частин домоволодіння АДРЕСА_1, кожна, на підставі вказаного договору дарування. Після дарування частини домоволодіння АДРЕСА_1, у власності ОСОБА_2 залишилось 17/100 частин вказаного будинку.

Судом встановлено, що за життя ОСОБА_5 підписав заповіт, складений та посвідчений державним нотаріусом Сьомої Одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_9, зареєстрований в реєстрі за №1-65, згідно якого заповів все своє майно, в тому числі житловий будинок з надвірними спорудами, розташований в АДРЕСА_1, своїм донькам ОСОБА_4, ОСОБА_3 в рівних частках кожній.

15.01.2005 року ОСОБА_5 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим 15.01.2005 року Першим відділом РАЦС Приморського РУЮ м. Одеси, актовий запис №497.

Згідно матеріалів спадкової справи Сьомої Одеської державної нотаріальної контори №270/05 до майна померлого 15.01.2005 року ОСОБА_5 вбачається, що із заявами про прийняття спадщини за заповітом звернулись ОСОБА_4, ОСОБА_3, а 06.07.2005 року також надійшла заява про прийняття спадщини за законом від ОСОБА_2

ОСОБА_2 є сином ОСОБА_5, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1, виданим 10.12.1947 року Міським ЗАГС м. Одеси, актовий запис №384.

В провадженні Малиновського районного суду м. Одеси перебувала цивільна справа №2-1034/07 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним та визнання права власності, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права власності, усунення перешкод в користуванні власністю та вселення, за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання права власності, усунення перешкод в користуванні власністю та вселення.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 25.04.2007 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 24.10.2007 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним та визнання права власності - було відмовлено.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 були задоволені.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 50/100 частин житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого у АДРЕСА_1 Зобов'язано ОСОБА_2 не перешкоджати ОСОБА_3 в здійсненні нею права власності на 50/100 частин житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого у АДРЕСА_1 Було вселено ОСОБА_3 в 50/100 частин житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого у АДРЕСА_1

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 50/100 частин житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого у АДРЕСА_1 Зобов'язано ОСОБА_2 не перешкоджати ОСОБА_4 в здійсненні нею права власності на 50/100 частин житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого у АДРЕСА_1

Зазначене рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 25.04.2007 року набрало законної сили.

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстрували своє право власності на 50/100 частин житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого у АДРЕСА_1, кожна, що підтверджується витягами про реєстрацію права власності КП «ОМБТІ та РОН» №17115130 та №17115272 від 19.12.2007 року.

Як вбачається зі змісту рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 25.04.2007 року, предметом його розгляду були вимоги ОСОБА_2 про визнання договору дарування, укладеного 29.07.2004 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4, ОСОБА_3, посвідченого державним нотаріусом Сьомої Одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_8 та зареєстрований в реєстрі за №2-3543, - недійсним з підстав ч. 6 ст. 203 ЦК України. В процесі розгляду вказаної справи підстави, визначені ч. 6 ст. 203 ЦК України для визнання договору дарування недійсним, не знайшли свого підтвердження, судом було встановлено, що дарувальник ОСОБА_5 на момент укладення правочину був єдиним власником спірного майна, та цей договір не порушував інтереси та права інших осіб, являв собою законне волевиявлення власника спірного будинку.

Статтею 61 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Обґрунтовуючи даний позов позивач ОСОБА_2 вказує, що під час укладення договору дарування від 29.07.2004 року його батько ОСОБА_5 не усвідомлював значення та наслідків своїх дій, оскільки мав фізичні розлади здоров'я через порання, отримані під час Великої Вітчизняної Війни, та інші суттєві захворювання, що могло вплинуло на вільність його волевиявлення, крім того, договір міг бути укладений ним під впливом обману з боку відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_3, що є підставами для визнання договору дарування недійсним.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

В судовому засіданні, за клопотанням позивача ОСОБА_2, була допитана в якості свідка ОСОБА_10, яка своїми поясненнями зазначила, що ОСОБА_2 разом із своєю сім'єю проживав разом з батьком ОСОБА_5 у буд. АДРЕСА_1 у них були гарні взаємовідносини. Свідок зазначила, що на її думку з 2003-2004 рр. пам'ять у ОСОБА_5 стала погана, він плутався в своїх розповідях, та дещо забував. Більш конкретно щодо обставин складання ОСОБА_5 договору дарування, та яким був у той період дарувальник, свідок пояснити не змогла, в зв'язку з цим суд не приймає до уваги показання даного свідка, так як вони спростовуються іншими дослідженими в судовому засіданні доказами.

Інших заявлених позивачем ОСОБА_2 свідків суд не допитував, так як позивач вказав, що він не наполягає на їх допиті, та більше не підтримує клопотання про допит свідків.

Згідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В порядку ст.ст. 60, 133 ЦПК України ОСОБА_2 було заявлено клопотання про призначення посмертної судової психіатричної експертизи.

Ухвалою суду від 23.07.2013 року клопотання позивача було задоволено, по справі призначено посмертну судову психіатричну експертизу, на вирішення якої було поставлено питання стосовно того чи міг ОСОБА_5 за станом свого здоров'я (з урахуванням наявності поранення під час Великої Вітчизняної війни, прийняття медичних препаратів) у повній мірі усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними під час укладання договору дарування 29.07.2004 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3, ОСОБА_4?

Висновком №17 судово-психіатричного експерта, складеним Українським науково-дослідним інститутом соціальної і судової психіатрії та наркології від 23.10.2014 року було встановлено, що результати аналізу матеріалів цивільної справи, медичної документації, співставлення отриманих даних з діагностичними стандартами та діючою в Україні міжнародною класифікацією психічних і поведінкових розладів 10-го перегляду (МКХ-10) свідчать про те, що ОСОБА_5 в момент укладення договору дарування 29.07.2004 року тяжким психічним розладом не страждав, а виявляв ознаки органічного ураження головного мозку травматично-судинного ґенезу (F 07.9 за МКХ-10). Зазначений розлад психічної діяльності не позбавляє особу здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Тобто, ОСОБА_5 на момент укладання договору дарування 29.07.2004 року міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Так, за ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно до ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Враховуючи вищевикладене та обставини, встановлені висновком №17 судово-психіатричного експерта, складеного Українським науково-дослідним інститутом соціальної і судової психіатрії та наркології від 23.10.2014 року, суд вважає що ОСОБА_5 в момент підписання спірного договору дарування 29.07.2004 року розумів значення своїх дій та міг керувати ними.

Згідно до ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Статтею 57 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Жодних належних та допустимих доказів в підтвердження ймовірного складання та підписання вказаного договору дарування ОСОБА_5 під впливом обману з боку відповідачів та/або інших осіб, позивачем суду не надано, такі обставини не знайшли свого підтвердження в процесі розгляду справи.

За ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Позивач ОСОБА_2 також вказує, що його батько ОСОБА_5 та матір ОСОБА_6 за час шлюбу набули у спільну власність житловий будинок АДРЕСА_1. В 1988 році ОСОБА_5 та ОСОБА_6 розірвали шлюб, поділили майно, і за життя ОСОБА_6 мала право власності на 1/2 частину спірного будинку, яка після її смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 перейшла до ОСОБА_2 внаслідок прийняття спадщини, тому ОСОБА_5 не міг розпоряджатися всім житловим будинком АДРЕСА_1.

Судом встановлено, що рішенням Малиновського районного народного суду м. Одеси від 01.12.1988 року за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про розірвання шлюбу, шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 було розірвано.

В рішенні суду від 01.12.1988 року про розірвання шлюбу судом зазначено, що «син ОСОБА_11 з своєю сім'єю проживає спільно з сторонами в домобудівлі, що належить відповідачу», тобто ОСОБА_5

В матеріалах справи також міститься рішення Малиновського районного народного суду м. Одеси від 02.08.1989 року по справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про поділ майна, згідно якого між колишнім подружжям було поділено домоволодіння АДРЕСА_1, однак дані про те що вказане рішення набрало законної сили відсутні.

Згідно рішення Малиновського районного народного суду м. Одеси від 04.02.1991 року по справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_12, ОСОБА_4 про стягнення коштів на утримання, судом з особистих пояснень ОСОБА_5, щодо взаємовідносин з ОСОБА_6, встановлено, що «не вирішено до теперішнього часу і питання про поділ між ними майна».

Також на розгляді Малиновського районного суду м. Одеси перебувала справа №2-113/92 за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про розірвання шлюбу та поділ майна, яка Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 25.12.1992 року - була залишена без розгляду у зв'язку із неявкою сторін.

Згідно листів Малиновського районного суду м. Одеси від 30.09.2010 року та від 06.10.2010 року на адресу Сьомої Одеської державної нотаріальної контори вбачається наступне:

Цивільна справа №502/55 за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про розірвання шлюбу у суді зареєстрована, за даними реєстру позов 24.10.1988 року задоволено. 14.02.1989 року справа з касаційною скаргою була надіслана в Одеський облсуд. Більше відомостей щодо цієї справи немає. Справа в архіві суду відсутня.

Цивільна справа №2-113/92 за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5 зареєстрована в журналі реєстрації суду. Справа розглядалась в суді з 23.10.1989 року. Згідно даних обліково-статистичної картки, залишена без розгляду, матеріали зазначеної справи відсутні в архіві суду.

З аналізу матеріалів справи вбачається, що відсутні будь-які докази того, що за ОСОБА_6 було зареєстровано якесь нерухоме майно чи частина домоволодіння №66, по вул. Платановій, у м. Одесі.

Одноосібне право власності ОСОБА_5 на час укладення оспорюваного правочину - дарування, підтверджується також рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 27.04.2001 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про усунення перешкод в користування житловим приміщенням, де судом встановлено, що власником домоволодіння АДРЕСА_1, є ОСОБА_5

У зв'язку із вищевикладеним, суд вважає, що посилання позивача на незаконність укладення ОСОБА_5 договору дарування від 29.07.2004 року через те, що останній не був одноосібним власником подарованого майна (нікчемний правочин) - є безпідставними.

Крім того, судом встановлено, що ОСОБА_6 за життя підписала заповіт, складений та посвідчений державним нотаріусом Сьомої Одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_8, зареєстрований в реєстрі за №1-2695 від 29.07.1987 року, згідно якого заповіла все належне їй майно ОСОБА_4, ОСОБА_3 в рівних частках кожній.

З урахуванням досліджених судом поданих сторонами доказів, Висновку №17 судово-психіатричного експерта, складеного Українським науково-дослідним інститутом соціальної і судової психіатрії та наркології від 23.10.2014 року, в процесі розгляду справи не встановлено наявності правових підстави передбачених Цивільним кодексом України для визнання недійсним спірного договору дарування від 29.07.2004 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_3, ОСОБА_4

За ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України.

Суд враховує, що оспорюваний договір дарування був укладений 29.07.2004 року, в період з жовтня 2004 року по 24.10.2007 року іншим складом Малиновського районного суду м. Одеси та Апеляційного суду Одеської області розглядався позов ОСОБА_2 про визнання цього спірного правочину недійсним з інших підстав. Та із даним позовом ОСОБА_2 звернувся лише 19.04.2011 року, на підставі чого вбачається, що позивачем було пропущено строк позовної давності.

З метою встановлення дійсних обставин справи, судом дослідженні подані докази, та встановлено, що не знайшло свого підтвердження заявлене позивачем ОСОБА_2 порушення його особистих прав та інтересів, тому суд відмовляє в задоволенні позовних вимог по суті.

Враховуючи те, що правові підстави для визнання договору дарування недійсним відсутні, суд також відмовляє у задоволенні позовних вимог про визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1, в порядку спадкування після смерті ОСОБА_6

Керуючись ст.ст. 10, 11, 57, 60, 61, 209, 212-215, 218 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування, визнання права власності - відмовити у повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя: Л.В. Жуган