Справа №333/6201/14-ц
Провадження №2/333/1253/15
рішення

Іменем України

04 серпня 2015 року м.Запоріжжя

Комунарський районний суд м.Запоріжжя у складі:

головуючого судді Тучкова С.С.,

при секретарі Шелесько Ю.О.,

за участю представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі Комунарського районного суду м.Запоріжжя, цивільну справу №333/6201/14-ц за позовом Публічного акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором поруки, третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «ВІННЕР», -

в с т а н о в и в:

Позивач ПАТ «Перший український міжнародний банк» звернувся до Комунарського районного суду м.Запоріжжя з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором поруки,в якому просить суд стягнути з відповідача заборгованість за договором поруки в сумі 509034,78 євро і 44073,47 гривень, а також судові витрати, посилаючись на те, що відповідно до укладених між Закритим акціонерним товариством «Перший український міжнародний банк», правонаступником якого є позивач, та ТОВ «ВІННЕР» кредитного договору №6.8-94 від 22.06.2006 року та додаткових угод до нього останній отримав кредит у розмірі 422651,99 євро для погашення заборгованості по кредиту, відкритому в АКБ «УкрСіббанк», в розмірі 386000,00 євро, строком погашення не пізніше 25.01.2011 року, зі сплатою за користування кредитом процентної ставки 12% річних та адміністративної комісії у розмірі 38700,00 гривень. У забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором №6.8-94 від 22.06.2006 року між Закритим акціонерним товариством «Перший український міжнародний банк», правонаступником якого є позивач, та ОСОБА_3 було укладено договір поруки №574/071п/06 від 23.11.2006 року, та додаткові угоди до нього, на підставі яких відповідач взяв на себе зобовязання відповідати за повне і своєчасне виконання ТОВ «ВІННЕР» зобовязань перед позикодавцем та нести солідарну відповідальність за виконання умов кредитного договору. Однак, ТОВ «ВІННЕР» порушив вимоги кредитного договору, а саме не виконав в обумовлені строки зобовязання щодо сплати кредиту та відсотків по ньому, тому позивач змушений звернутися до суду за захистом своїх порушених прав.

Представник позивача у судовому засіданні позов підтримала повністю та просила суд його задовольнити з підстав, викладених у ньому, а також пояснила, що строк позовної давності не пропущений у звязку з тим, що у період 2013-2014 р.р. позичальник добровільно перерахував банку грошові кошти від продажу транспортних засобів в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором.

Відповідач та представник третьої особи, повідомлені судом належним чином про час та місце розгляду справи, у судове засідання не зявилися і не повідомили суд про причини неявки.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував та просив суд відмовити у його задоволенні, у звязку з тим, що порука за договором №574/071п/06 від 23.11.2006 року припинилася, так як строк виконання зобовязання за кредитним договором було встановлено до 25.01.2011 року. Банк відповідно до ст.559 Цивільного кодексу України мав предявити до поручителя вимогу протягом 6 місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання, тобто до 25.07.2011 року включно, однак така вимога була предявлена лише 13.12.2011 року. Крім того до суду позивач звернувся лише 05.08.2014 року. Також представник відповідача пояснив суду, що ТОВ «ВІННЕР» добровільно не перераховувало банку грошові кошти від реалізації автомобілів у період 2013-2014 р.р. Крім того, поручитель заборгованості за кредитним договором не погашав та грошові кошти кредитору не сплачував.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази та проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, приходить до наступних висновків.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

22.06.2006 року між Закритим акціонерним товариством «Перший український міжнародний банк», правонаступником якого є позивач (банк), та ТОВ «ВІННЕР» (позичальник) було укладено кредитний договір №6.8-94 (а.с.12-33), до якого 23.11.2006 року (а.с.34-37), 30.11.2007 року (а.с.38-43), 07.11.2008 року (а.с.44-48), 24.11.2008 року (а.с.49-52), 16.01.2009 року (а.с.53-57), 19.03.2010 року (а.с.58-63), 06.07.2010 року (а.с.64), 21.07.2010 року (а.с.65), 03.08.2010 року (а.с.66), 17.08.2010 року (а.с.67) між сторонами були укладені відповідні додаткові угоди, згідно умов яких банк надав позичальнику кредит у розмірі 422651,99 євро для погашення заборгованості по кредиту, відкритому в АКБ «УкрСіббанк», в розмірі 386000 євро, що підтверджується: платіжними дорученнями в іноземній валюті №71 від 24.12.2007 року (а.с.79), №34 від 20.06.2007 року (а.с.80), заявами про продаж іноземної валюти з кредитної лінії №1 від 11.01.2007 року, №11 від 04.12.2006 року, №10 від 01.12.2006 року, №9 від 30.11.2007 року, №8 від 27.09.2006 року, №7 від 25.09.2006 року (а.с.81-86), меморіальним ордером №1 від 22.09.2006 року з листом №592 від 22.09.2006 року (а.с.87-88), заявами про продаж іноземної валюти з кредитної лінії №4 від 01.09.2006 року, №3 від 04.08.2006 року, №2 від 27.07.2006 року (а.с.89-91), меморіальним ордером №3 від 27.07.2006 року з листом №444 від 27.07.2006 року (а.с.92-93), міжбанківським світ-повідомленням від 23.06.2014 року (а.с.94) та виписками руху коштів з позичкового рахунку (а.с.95-120), а ТОВ «ВІННЕР», в свою чергу, зобовязалося прийняти, належним чином використати та повернути кредит у зазначеній сумі не пізніше 25.01.2011 року, а також сплатити відповідну платню за користування кредитом в порядку, на умовах та в строки, визначені кредитним договором.

Відповідно до п.7.2 кредитного договору №6.8-94 від 22.06.2006 року, в редакції додаткової угоди №6 від 19.03.2010 року, встановлено процентну ставку за користування кредитом у розмірі 12,0% річних із розрахунку 360 днів на рік (а.с.12-33, 58-63).

Згідно п.7.3.1 кредитного договору №6.8-94 від 22.06.2006 року позичальник зобовязався сплатити банку адміністративну комісію в розмірі 38700,00 гривень не пізніше 16.01.2011 року.

Пунктом 12.1 кредитного договору №6.8-94 від 22.06.2006 року передбачено, що у разі порушення позичальником строків погашення будь-якого з боргових зобовязань, останній зобовязаний сплатити на користь банка пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, за кожен день прострочення. Розрахунок пені здійснюється на суму простроченого виконанням боргового зобовязання за весь час прострочення.

У забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором №6.8-94 від 22.06.2006 року між Закритим акціонерним товариством «Перший український міжнародний банк» (банк), правонаступником якого є позивач, та ОСОБА_3 (поручитель) було укладено договір поруки №574/071п/06 від 23.11.2006 року (а.с.68-70) та додаткові угоди до нього (а.с.71-72, 73-75, 76-77, 78), на підставі яких поручитель взяв на себе зобовязання відповідати за повне і своєчасне виконання ТОВ «ВІННЕР» зобовязань перед позикодавцем та нести солідарну відповідальність за виконання умов кредитного договору №6.8-94 від 22.06.2006 року.

Відповідно до п.1.1 договору поруки №574/071п/06 від 23.11.2006 року поручитель поручився перед кредитором за виконання боржником зобовязань, вказаних в ст.2 договору.

Згідно п.1.2 договору поруки №574/071п/06 від 23.11.2006 року поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобовязання боржником в повному обсязі. Поручитель відповідає в тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, комісій, неустойки.

Починаючи з 25.01.2011 року ТОВ «ВІННЕР» не виконує належним чином своїх зобовязань перед банком за кредитним договором №6.8-94 від 22.06.2006 року щодо своєчасного погашення основної суми кредиту, а з 25.05.2011 року щодо сплати відсотків за користування кредитом.

У звязку з невиконанням позичальником умов кредитного договору №6.8-94 від 22.06.2006 року, банком на адресу ТОВ «ВІННЕР» було направлено цінним листом вимогу вих.№3098/119/03 від 13.12.2011 року відносно погашення простроченої заборгованості, яка була отримана адресатом 20.12.2011 року, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення (а.с.121-122). Однак, вимогу ТОВ «ВІННЕР» виконав лише частково, а саме: у період з 08.10.2013 року по 10.04.2014 року сплатив банку заборгованість у розмірі 135736,08 євро.

Також позивачем було направлено поручителю вимогу щодо виконання зобовязань за договором поруки в повному обсязі. Так, позивач направив ОСОБА_3 13.12.2011 року досудову вимогу про погашення заборгованості за договором поруки, на адресу вказану в договорі поруки №574/071п/06 від 23.11.2006 року.

Відповідно до п.7.3 договору поруки №574/071п/06 від 23.11.2006 року будь-які повідомлення, що направляються сторонами повинні бути викладені в письмовій формі та будуть вважатись поданими належним чином, якщо вони відправлені рекомендованим листом або доставлені особисто на адресу сторін. Повідомлення вважається надісланим з дати його відправлення однією стороною іншій за адресою, зазначеною у договорі поруки. Сторона вважається такою, що знала про зміну адреси іншої сторони, виключно у разі укладення сторонами відповідної додаткової угоди до цього договору.

Пунктом 3.4 договору поруки №574/071п/06 від 23.11.2006 року передбачено, що поручитель зобовязується своєчасно повідомляти банк письмово по зміну свого місцезнаходження. До укладення сторонами відповідної додаткової угоди до цього договору про зміну адреси іншої сторони, повідомлення, вимога кредитора, підлягає направленню поручителю за його адресою, зазначеною в цьому договорі.

Згідно з п.4.4 Нормативів і нормативних строків пересилання поштових відправлень та поштових переказів, затверджених наказом Міністерства транспорту та зв'язку України від 12 грудня 2007 pоку №49 і зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 19 грудня 2007 року за №1383/14650, в редакції, що діяла на час пересилки вимоги банка (в грудні 2011 року), нормативні строки пересилання листів з оголошеною цінністю, установлюють оператори поштового зв'язку і погоджують з уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі зв'язку.

За пунктами 4.1 та 4.2 вказаних нормативів, нормативні строки пересилання простої письмової кореспонденції операторами поштового зв'язку (без урахування вихідних днів об'єктів поштового звязку) складають Д+2; а при пересиланні рекомендованої письмової кореспонденції вони збільшуються на один день.

Таким чином, згідно умов п.7.3 договору поруки №574/071п/06 від 23.11.2006 року вимога вважається отриманою поручителем враховуючи нормативи доставки (4 дні) 17.12.2011 року і повинна була бути виконана ним протягом трьох банківських днів з моменту її отримання, тобто з 19 по 21 грудня 2011 року, враховуючи вихідні дні 17 і 18 грудня (п. 3.2 договору поруки №574/071п/06 від 23.11.2006 року).

Однак, відповідачем не виконано на теперішній час перед позивачем договірні зобовязання.

Таким чином, ТОВ «ВІННЕР» вимоги кредитного договору №6.8-94 від 22.06.2006 року не виконує, в обумовлені строки кредит та відповідну платню по ньому не сплачує. Позивач звертався до відповідача як поручителя з вимогою про сплату заборгованості по кредиту, попереджав про звернення до суду, однак останній заходів до погашення заборгованості не вжив.

У звязку з викладеним, станом на 30.07.2014 року (включно) у ТОВ «ВІННЕР» виникла заборгованість за кредитним договором №6.8-94 від 22.06.2006 року в сумі 509034,78 євро та 44073,47 гривень, а саме: 286812,88 євро заборгованість за сумою кредиту, 155278,29 євро заборгованість за непогашеними відсотками за користуванням кредитом, 38700,00 гривень заборгованість за непогашеною в строк адміністративною комісією, 66943,61 євро та 5373,47 гривень заборгованість за сумою пені за порушення боргових зобовязань (а.с.5-8).

Статтею 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст.1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 2 ст.1054 Цивільного кодексу України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 Цивільного кодексу України, тобто норми про договір позики.

На підставі ч.1 ст.1049 Цивільного кодексу України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ч.1 ст.1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Частиною 1 ст.1056-1 Цивільного кодексу України передбачено, що розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозиції, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Згідно ст.ст.610, 612 Цивільного кодексу України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Боржник, який прострочив зобовязання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливості виконання, що випадково настала після прострочення.

Відповідно до ч.1 ст.1050 Цивільного кодексу України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України, на підставі ч.2 якої боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

На підставі ст.617 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобовязання, звільняється від відповідальності за порушення зобовязання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, відсутність у боржника відповідних коштів.

Згідно ч.1 ст.625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.

Відповідно до ст.553 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником. Порукою може забезпечуватись виконання зобовязання частково або у повному обсязі.

Статтею 554 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Згідно ст.543 Цивільного кодексу України у разі солідарного обовязку боржників кредитор має право вимагати виконання обовязку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-якого з них окремо.

На підставі ст.544 Цивільного кодексу України боржник, який виконав солідарний обовязок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього.

Відповідно до п.9 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором, належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК).

При цьому, пред'явлення позову до солідарних боржників є правом, а не обов'язком банку чи іншої фінансової установи (частина перша статті 543 ЦК).

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що в ході судового розгляду справи встановлено, що на підставі кредитного договору №6.8-94 від 22.06.2006 року позивач надав ТОВ «ВІННЕР» кредит. Однак, останній порушив вимоги кредитного договору №6.8-94 від 22.06.2006 року, а саме: не виконав в обумовлені строки зобовязання щодо сплати кредиту, відсотків, комісії по ньому. Крім того, в ході судового розгляду справи встановлено, що відповідач ОСОБА_3 є поручителем перед позивачем за виконання ТОВ «ВІННЕР» умов кредитного договору №6.8-94 від 22.06.2006 року. У звязку з невиконанням позичальником вимог зазначеного кредитного договору у банка виникло право вимагати від відповідача виконання зобовязань по кредитному договору та стягнення з нього на користь позивача суми основного боргу по несплаченому кредиту, відсотків, комісії та пені відповідно до приведеного ним розрахунку, який суд визнає належним доказом по справі.

При цьому, регулюючи правовідносини з припинення поруки у зв'язку із закінченням строку її чинності, ч.4 ст.559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки; протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя; протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги), якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя.

Отже, порука це строкове зобов'язання і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора.

Відповідно до ч.1 ст.251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч.1 ст.252 ЦК України). Разом з тим, із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ст.ст.251, 252 ЦК України).

У тексті ч.4 ст.559 ЦК України застосовуються поняття «пред'явлення вимоги» та «пред'явлення позову» як умови чинності поруки.

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у ч.4 ст.559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні ч.4 ст.559 ЦК України словосполучення «пред'явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Отже, виходячи з положень другого речення ч.4 ст.559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого ч.2 ст.1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, аналізуючи ч.4 ст.559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що застосоване в цій нормі поняття «строк чинності поруки» повинне розглядатися однаково, тобто як строк, протягом якого кредитор може в судовому порядку реалізувати свої права за порукою як видом забезпечення зобов'язання.

Відповідно закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Судом встановлено, що договором поруки №574/071п/06 від 23.11.2006 року, укладеним між ЗАТ «Перший український міжнародний банк» та ОСОБА_3, певний строк поруки не передбачений.

Згідно правового висновку Верховного Суду України, викладеного у Постанові від 23 травня 2012 року (справа №6-33цс12), умови договору поруки про його дію до повного припинення всіх зобов'язань боржника не свідчать про те, що договором установлено строк припинення поруки в розумінні ст.251, ч.4 ст.559 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми ч.4 ст.559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Судом встановлено, що позичальник ТОВ «ВІННЕР»(а відтак і поручитель ОСОБА_3М.) взяв на себе зобов'язання повернути суму кредиту з відповідними процентами в термін, не пізніше 25.01.2011 року, сплачуючи її частинами (щомісячними платежами).

Згідно п.3.1 договору поруки №574/071п/06 від 23.11.2006 року у разі порушення зобовязання боржником кредитор направляє поручителю письмову вимогу виконати зобовязання.

Позивач направив ОСОБА_3 досудову вимогу про погашення заборгованості за договором поруки на адресу, вказану в договорі поруки №574/071п/06 від 23.11.2006 року, лише 13.12.2011 року (а.с.123), тобто після спливом 6 місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Відповідно до п.3.2 договору поруки №574/071п/06 від 23.11.2006 року поручитель зобовязаний виконати предявлену йому вимогу в повному обсязі в строк не пізніше 3 банківських днів з моменту отримання такої вимоги.

Позов було предявлено до суду лише 05.08.2014 року.

Таким чином, судом встановлено, що кредитор не звернувся до поручителя із відповідною письмовою вимогою про погашення заборгованості за боржника абоіз відповідним позовом у судовому порядку протягом шести місяців після настання строку виконання основного зобов'язання. Враховуючи вимоги ч.4 ст.559 Цивільного кодексу України, суд приходить до висновку, що строк дії поруки припинився 26 липня 2011 року, тобто після спливу 6 місяців протягом якого банк або його правонаступник могли пред'явити вимогудо поручителя.

За таких обставин, порука за договором поруки №574/071п/06 від 23.11.2006 року, укладеним між ЗАТ «Перший український міжнародний банк» та ОСОБА_3, є припиненою.

Таким чином, у звязку із викладеним, аналізуючи зібрані у справі докази та вимоги чинного законодавства, приймаючи до уваги положення ст.11 Цивільного процесуального кодексу України щодо розгляду справ в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, враховуючи обставини справи, суд приходить до висновку про те, що у задоволенні позову слід відмовити.

У звязку із відмовою у задоволенні позову, враховуючи положення ст.88 ЦПК України, суд вбачає за необхідне не стягувати з відповідача на користь позивача витрати по оплаті судового збору.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.251, 252, 516, 543, 544, 553, 554, 559, 617, 625, 651, 1048, 1049, 1050, 1054, 1056-1 Цивільного кодексу України, ст.ст.10, 11, 16, 59, 60, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний банк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором поруки, третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «ВІННЕР», відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Запорізької області через Комунарський районний суд м.Запоріжжя. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Комунарського районного суду

м.Запоріжжя С.С. Тучков