Справа № 301/1709/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

17 червня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

судді-доповідача ОСОБА_1

суддів Куштана Б.П., Мацунича М.В.

при секретарі: Дашковська С.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 17 лютого 2015 року по справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_2, третя особа Іршавська державна нотаріальна контора, про визнання договору дарування недійсним,

в с т а н о в и л а :

У липні 2014 року ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернулися до Іршавського районного суду з вищезгаданим позовом до ОСОБА_2, третя особа Іршавська держнотконтора, про визнання договору дарування недійсним. Свої вимоги мотивують тим, що батько позивачки ОСОБА_4 - ОСОБА_6, який помер 26 січня 2014 року, за життя залишив заповіт на імя своєї внучки ОСОБА_7, який було посвідчено 21 липня 1997 року секретарем виконкому Довжанської сільської ради та зареєстровано в реєстрі за №17. Спадщину вони прийняли вчасно, так як після смерті батька звернулися до Іршавської державної нотаріальної контори з відповідними заявами про прийняття спадщини. При зверненні до нотаріальної контори у травні 2014 року із заявою про прийняття спадщини, їм стало відомо, що спадковий житловий будинок ще за життя батька був ним подарований ОСОБА_2 Вважають, що договір дарування належить визнати недійсним, оскільки на час укладення договору батько не усвідомлював значення своїх дій та не міг ними керувати.

Рішенням Іршавського районного суду Закарпатської області від 17 лютого 2015 року позов задоволено визнано недійсним договір дарування житлового будинку з надвірними спорудами №9 по ву.Волошина в с.Довге, Іршавського району Закарпатської області, укладеного 17 лютого 2009 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_8, посвідченого державним нотаріусом Іршавської державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі за №1-187, скасовано державну реєстрацію договору дарування від 17 лютого 2009 року та приведено сторони у первісне положення. Вирішено питання про судові витрати.

В апеляційній скарзі представник відповідачки ОСОБА_2 ОСОБА_3 ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції із ухваленням по справі нового рішення про відмову в задоволенні позову. В скарзі зазначає, що суд ухвалив рішення на суперечливих показах свідків, та на доказах, які одержанні з порушенням порядку встановленого законом (ст. 59 ЦПК), допустив невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи. Наводить й інші доводи з яких, на його думку, рішення суду є незаконним та необґрунтованим та таким, що підлягає до скасування.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги, та дослідивши матеріали справи колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Суд першої інстанції задовольняючи позов виходи із доведеності того факту, що показами свідків ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14 стверджено той факт, що перед смертю ОСОБА_6 почав втрачати память, та не впізнавати людей, крім того суд послався на висновок судово-психіатричної експертизи № 189 відповідно до якої на момент вчинення правочину 17 лютого 2009 року ОСОБА_6 виявляв ознаки вираженого недоумства внаслідок органічного ураження головного мозку змішаного ґенезу, виражене слабоумство позбавляло його здатності розуміти та усвідомлювати свої дії.

Ураховуючи викладене, суд першої інстанцій, дійшов до висновку, що під час укладення договору дарування спірного будинку не були дотримані вимоги частини третьої статті 203 ЦК України, тому його визнано недійсним відповідно до статті 225 ЦК України.

ОСОБА_6 таких висновків суд першої інстанції дійшов з порушенням норм процесуального права які призвели до неправильного вирішення справи, що за змістом ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення.

Матеріалами справи стверджено, що батько позивачки ОСОБА_4 - ОСОБА_6, який помер 26 січня 2014 року при житті залишив заповіт який було посвідчено 21 липня 1997року секретарем виконкому Довжанської сільської ради ОСОБА_15 та зареєстровано в реєстрі за №17 за яким все майно де б воно не було і з чого б воно не складалося і взагалі все те, що буде належати йому на день смерті і на що він по закону матиме право заповів своєї внучці ОСОБА_7 (а.с.7).

Також є стверджено, що після укладення заповіту ОСОБА_6 за життя подарував по нотаріально посвідченому договору від 17 лютого 2009 року ОСОБА_8 належний йому на праві особистої власності житловий будинок з надвірними спорудами розташований в с. Довге, вул. Волошина, 9, Іршавського району, Закарпатської області (а.с.47).

Позивачі в позовній заяві стверджували, що на момент укладення дарування будинку ОСОБА_6 виявляла ознаки психічного розладу, які здійснили істотний вплив на його здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, обмежуючи цю здатність (а.с. 2-4).

Разом з тим відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, вчинений дієздатною фізичною особою, може бути визнаний судом недійсним в разі, якщо судом буде встановлено, що в момент вчинення правочину вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій ч. 1 ст. 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи саме в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Із показів всіх свідків, як тих які суд першої інстанції взяв до уваги так і тих яких суд першої інстанції оцінив критично, жодним чином не стверджено, що погіршення здоровя в тому числі і памяті покійного ОСОБА_6, мало місце перед його смертю, разом з тим жодний свідок не міг ствердити, дати або строку погіршення памяті ОСОБА_6, зокрема що таке мало місце і на 17.02.2009 року дати підписання ним оспорюваного договору дарування.

Про те, що на зазначених показах свідків не можливо встановити факт неспроможність ОСОБА_6 саме в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, свідчить і той факт, що згідно до письмового повідомлення Закарпатської обласної державної адміністрації управління охорони здоровя обласної психіатричної лікарні м. Берегового від 29.08.2014 р. за № 1195: на виконання ухвалу від 23 липня 2014 рок про проведення посмертної судово-психіатричної експертизи померлому ОСОБА_6 є неможливим, у звязку з відсутністю медичної документації (на той час свідки судом вже були допитані свідки та їх покази містилися в матеріалах справи), а отже обєктивно встановити наявність чи відсутність у нього психічних розладів та їх глибину станом на 17.02.2009 р. неможливо (а.с.65).

Матеріалами справи також стверджено, що відповідно до довідки амбулаторії загальної практики сімейної медицини с. Довге від 21.07.2014 р. (а.с.33) зазначено, що амбулаторна картка гр. ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, загублена, всіх відомості про хворого залишилися тільки в журналах відповідно до яких таких перебував на обліку в АЗПСМ с. Довге з приводу ішемічної хвороби серця та інших хронічних захворювань, зокрема хронічного бронхіту. Також стверджено, що по журналу виклику, встановлено що виклики до хворого мали місце лише починаючи з 26.09.2011 року і всіх повязані із загальними захворюваннями не повязаними із психічними або неврологічними захворюваннями. Тобто обєктивних даних, що станом на 17.02.2009 ОСОБА_6 страждав, якимось захворюваннями які б стверджували про його неспроможність саме в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними відсутні.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2, мешканець с. Довге, вул. Гагаріна, 9, з 29.05.2010 р. по 30.05.2010 р. знаходився на стаціонарному лікуванню в терапевтичному відділені № 1 Хустської районної лікарні з діагнозом: алкогольне спяніння де був оглянутий лікарями різного професійного напрямку, в тому числі і лікарем психіатром який поставив діагноз, що психічних розладів не виявлено (а.с.41). Крім того надана медична документація стверджує, що ОСОБА_6 після укладення оспорюваного договору дарування в 2010 році хоч і був в стані алкогольного спяніння про те, чітко назвав медичному персоналу як свої анкетні дані так і місце свого проживання і у лікарів не виникло будь-яких підозр, щодо його неспроможність розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними (а.с.34-45).

Стосовно акту судово-психіатричної експертизи № 189 від 20.11.2014 року відповідно до якого зазначено, що ОСОБА_6 на момент укладення договору дарування житлового будинку 17 лютого 2009 року мав виражене слабоумство, що позбавляло його здатності розуміти та усвідомлювати свої дії, то колегія суддів з цього приводу констатує наступне.

За змістом ч.6 ст. 147 ЦПК України висновок експерта для суду не є обовязковим і оцінюється судом за правилами встановленими ст.212 ЦПК України.

Як уже зазначалось, суд першої інстанції два рази направляв матеріали справи для проведення посмертної судово-психіатричної експертизи ОСОБА_6 при цьому в переший раз експерти відмовилися від давання висновку, у звязку з тим, що подані йому матеріали були недостатні для виконання покладених на них обовязків (відсутня медична документація) (а..с65).

При повторному направлені справи на посмертну експертизу від Закарпатської обласної державної адміністрації управління охорони здоровя обласної психіатричної лікарні м. Берегового поступив лист на адресу суду про необхідність витребування медичної документації із Іршавської ЦРЛ та надати довідку про облік у психіатра (а.с.81).

В подальшому в Іршавський суд подається заява ОСОБА_4, ОСОБА_5 та їх представника ОСОБА_16 про неможливість їх бути присутніми в судовому засіданні і додатково вони надають медичну картку ОСОБА_6 яку просять приєднати до матеріалів цивільної справи (а.с.89).

В подальшому висновок посмертної психіатричної картки базується виключно на матеріалах медичної карти амбулаторного хворого 43/472/05 ОСОБА_6

Разом з тим, колегія суддів констатує, що вказана медична картка, яку подала сторона, не свідчить про те, що вона отримана саме із Іршавської районної поліклініки, та яким чином вона попала до рук позивачів. Всі записи зроблені у вказаній медичній картці не ідентифіковані жодним лікарем. Перша запис в карточці зроблена як би 7.05.2001 року хоча сама карточка заведена в 2005 р. В подальшому відділу охорони здоровя Іршавської районної державної адміністрації на запит адвоката ОСОБА_3 дав відповідь, що ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3 мешканець с. Довге вул. Волошина (Гагаріна), 9, в неврологічному відділенні комунального закладу «Іршавська районна лікарня» на протязі 8-и років не знаходився на «Д» обліку в лікарів-невропатолога та психіатра комунального закладу не перебував. Далі в листі посилаючись на відповідні накази МОЗ України констатували, що у випадку виявлення у хворого симптомів психічного чи неврологічного захворювання її рекомендовано скеровувати на консультацію до відповідного спеціаліста, який зобовязаний обліковувати такого хворого на відповідному обліку.

В зазначеному випадку слід керуватися вимогами ст. 58 ЦПК України про належність доказів і ст. 59 ЦПК про допустимість доказів. За загальним правилом, доказам у справі є будь-які фактичні дані, які одержанні в порядку встановлено законом. Тобто суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку встановленого законом.

Зокрема відповідно до ЗУ «Про психіатричну допомогу» ст. 6 право на одержання і використання конфіденційних відомостей по стан психіатричного здоровя особи та надання її психіатричної допомоги має сама особа чи її законний представник, Допускається передача відомостей про стан психічного здоров'я особи та надання їй психіатричної допомоги без згоди особи або без згоди її законного представника для: провадження досудового розслідування або судового розгляду за письмовим запитом слідчого, прокурора та суду.

В матеріалах справи відсутні дані про те, що позивачі були законним представником покійного ОСОБА_6, або ж вказана медична картка про психічний стан здоровя була витребувана в порядку передбаченому вищезгаданим законом, - безпосередньо судом. Як і те, що як уже зазначалось дана медична картка взагалі отримана із Іршавської районної поліклініки. В силу чого, якщо обставини у справі підтверджуються доказами, переліченими в ч.2 ст. 57 ЦПК, однак порушена процедура здійснення цієї дії, такий доказ неможливо вважати допустимим, оскільки допустимість доказів перш за все стосується дотримання процесуальної форми доказів.

Виходячи із наведеного, колегія суддів не може взяти до уваги висновок посмертної судово-психіатричної експертизи ОСОБА_6, оскільки такий базується на медичній документації яка одержана з порушенням порядку встановленого законом (ч.1 ст.59 ЦПК України).

З врахуванням вищенаведеного, та оцінюючі всіх докази в їх сукупності колегія суддів приходить до переконливого висновку, що позивачі ОСОБА_4, ОСОБА_5 належними та допустимими доказами не довели ту обставину, що покійний ОСОБА_6 в період укладення ним оспорюваного договору дарування 17.02.2009 року, перебував у такому стані, що не міг розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, в силу чого позовні вимоги про визнання зазначеного договору дарування недійсним з підстав передбачених ст. ст. 203,225 ЦК України задоволенню не підлягають.

Керуючись, статтями 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 17 лютого 2015 року скасувати та ухвалити по справі нове рішення яким у позові ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_2, третя особа Іршавська державна нотаріальна контора, про визнання договору дарування недійсним відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, однак таке може бути оскаржене в касаційному порядку на протязі двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач:

Судді: