Ухвала

іменем україни

09 вересня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Гончара В.П., Дербенцевої Т.П., Остапчука Д.О., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Дряпко Ольга Олександрівна, про визнання правочину недійсним, визнання права власності та витребування майна, за касаційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Харківської області від 26 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання правочину недійсним, визнання права власності та витребування майна

Позовні вимоги мотивував тим, що на підставі договору купівлі-продажу від 11 вересня 2009 року, укладеного між ним та ОСОБА_6, який діяв в інтересах ОСОБА_2, набув право власності на квартиру АДРЕСА_1, проте в подальшому відповідач ОСОБА_2 незаконно відчужила вказану квартиру ОСОБА_4, яка в свою чергу 30 грудня 2010 року уклала договір купівлі-продажу спірної квартири із ОСОБА_3

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 07 лютого 2014 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 укладений 03 грудня 2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 березня 2015 року змінено правові підстави відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 про витребування квартири з чужого незаконно володіння.

В іншій частині рішення районного суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_2, ОСОБА_4 просять рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і передати справу на новий апеляційний розгляд.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалене у справі рішення суду зазначеним вимогам закону не відповідає.

Судом установлено, що 11 вересня 2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_6, який діяв в інтересах ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, згідно якого позивач став власником вказаної квартири.

Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 26 травня 2010 року зазначений договір визнано недійсним.

03 грудня 2010 року ОСОБА_2 уклала договір купівлі-продажу спірної квартири із ОСОБА_4, яка в свою чергу за договором купівлі-продажу від 30 грудня 2010 року продала цю квартиру ОСОБА_3

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 01 квітня 2011 року заочне рішення цього ж суду від 26 травня 2010 року скасовано й справу призначено до нового розгляду.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 24 квітня 2012 року позов ОСОБА_2 задоволено й визнано договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 11 вересня 2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_6, який діяв в інтересах ОСОБА_2 - недійсним.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 26 липня 2012 року зазначене рішення районного суду скасовано й в задоволенні позову відмовлено.

Отже, договір купівлі-продажу, згідно якого ОСОБА_1 набув право власності на квартиру АДРЕСА_1, є дійсним.

Ухвалюючи рішення та задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 03 грудня 2010 року договір купівлі-продажу спірної квартири не відповідає вимогам ст. ст. 203, 215 ЦК України, а відтак є недійсним, однак добросовісний набувач ОСОБА_3 не може бути позбавлений права на вказану квартиру, не підлягає з нього стягненню на підставі ст. 216 ЦК України й грошова компенсація.

Апеляційний суд частково погодився з такими висновками суду першої інстанції, при цьому зазначив про те, що правові підстави для витребування спірної квартири у ОСОБА_3 відсутні, оскільки така квартира знаходиться також і у володінні його дружини ОСОБА_7

Проте повністю погодитися з такими висновками суду не можна, виходячи з наступного.

Згідно із положенням ЦК України, особа, яка вважає, що її речові права порушені, має право звернутися до суду як з позовом про визнання відповідної угоди недійсною (ст. ст. 215 -235), так і з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння (ст. ст. 330, 338).

Стаття 215 ЦК України встановлює загальне правило про те, що правочин є недійсним у зв'язку з недодержанням в момент його вчинення стороною (сторонами) загальних вимог, які необхідні для чинності правочину, передбачених ст. 203 ЦК України.

Статтею 216 ЦК України визначено особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна зі сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Отже, на угоду, укладену з порушенням вимог закону, не поширюється загальне правило про наслідки недійсності правочину (двостороння реституція), якщо сам закон передбачає інші наслідки такого порушення.

Відповідно до вимог ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребування у нього.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України передбачено, що в разі придбання майна за відплатним договором у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Згідно зі ст. 388 ЦК України добросовісне придбання можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а у особи, яка не мала права відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація).

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 10 постанови № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину.

Норма ч. 1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України.

Отже, захист прав особи, яка вважає себе власником майна можливий шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року № 6-67цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_3428/ed_2015_06_18/pravo1/T041618.html?pravo=1> є обов'язковою для судів.

У порушення вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України, суди попередніх інстанцій на вищезазначені положення закону уваги взагалі не звернули; доводів та заперечень сторін належним чином не перевірили; не визначились з характером спірних правовідносин, не встановили яким чином мають бути відновлені порушені права позивача, не з'ясували усіх обставин справи, а саме хто є власником спірної квартири й чи є реальна можливість витребувати таку квартиру та захистити права позивача у такий спосіб, унаслідок чого припустилися помилки у застосуванні вимог матеріального права.

При цьому, не з'ясувавши, хто є власником квартири, й у порушення вимог ст. ст. 33, 36 ЦПК України не залучивши його до участі у справі, як третю особу або співвідповідача, суд першої інстанції ухвалив передчасне рішення. З урахуванням того, що у спірній квартирі зареєстровано малолітню дитину, районний суд також не вирішив питання про залучення до участі у справі органу опіки і піклування.

Відповідно до вимог чинного цивільного процесуального законодавства, апеляційний суд позбавлений можливості виправити такі порушення при перегляді справи в апеляційному порядку.

За таких обставин, які свідчать про те, що судами неправильно застосовано закон, що призвело до неправильного вирішення справи, судові рішення не можуть вважатися законними й обґрунтованими, вони в силу ч. 2 ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню, а справа передачі на новий розгляд до суду першої інстанції, у ході якого необхідно усунути зазначене вище та ухвалити судове рішення відповідно до закону.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 07 лютого 2014 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 26 березня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: В.П. Гончар

Т.П. Дербенцева

Д.О. Остапчук

В.О. Савченко