Справа № 442/7849/14 Головуючий у 1 інстанції: Крамар О.В.
Провадження № 22-ц/783/4053/15 Доповідач в 2-й інстанції: Зверхановська Л. Д.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2015 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого: Зверхановської Л.Д.

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.

секретаря: Ясиновської Я.М.

з участю: представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_6, представника відповідача - Міщенка А.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 12 листопада 2014 року,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 12 листопада 2014 рокузадоволено позов ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про визнання договору недійсним із застосуванням наслідків його недійсності.

Визнано недійсним договір №010812 від 23 липня 2014 року, укладений між ОСОБА_2 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс».

Ухвалено стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» в користь ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 20000 грн., сплачені за договором №010812 від 23.07.2014 року.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду оскаржив відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс».

В апеляційній скарзі зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права, з неповним з'ясуванням фактичних обставин справи. Зокрема вказує на те, що суд першої інстанції не надав належної оцінки представленим відповідачем доказам та не дослідив умов договору фінансового лізингу, не встановив правову природу цього правочину. Переконує суд в тому, що ТзОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» має право на надання послуг фінансового лізингу, так як Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, його було взято на облік як юридичну особу, що має право надавати послуги з фінансового лізингу, на що товариство має відповідний дозвіл. Крім того зазначає, що між сторонами було укладено саме договір фінансового лізингу, а не договір про надання фінансових послуг. Апелянт вважає помилковим висновок районного суду про те, що відповідач здійснює нечесну підприємницьку діяльність, метою якої є залучення сторонніх фінансових ресурсів для власних потреб та небажання продавати визначений видом діяльності товар і надавати фінансові послуги, а якщо вони і будуть надаватись, то лише на розсуд відповідача, оскільки він не відповідає дійсності та умовам укладеного між сторонами договору. Також не погоджується з висновком суду щодо того, що ТзОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» здійснює нечесну підприємницьку діяльність, чим ввело позивача в оману при підписанні договору, оскільки той не має юридичної освіти та не мав можливості здійснити юридичний аналіз умов договору.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи із наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення не відповідає даним вимогам.

Частиною 1 ст.806 ЦК України встановлено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг) або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про фінансовий лізинг" фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

З матеріалів справи вбачається та районним судом встановлено, що 23 липня 2014 року між ОСОБА_2 та ТзОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» було укладено договір №010812 фінансового лізингу.

Згідно п.п. 1.3, 1.5, 1.7, 1.8 даного договору лізингодавець (ТзОВ «Лізингова компанія «Автофінанс») бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу (трактор МТЗ 82.1.26) вартістю 200000,00 (двісті тисяч) грн. у власність та передати його у користування лізингоодержувача (ОСОБА_2) протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу (50% від вартості предмета лізингу), комісії за організацію та оформлення даного договору (10% від вартості предмета лізингу) та комісії за передачу предмета (3% від вартості предмета лізингу). Предмет лізингу є власністю лізингодавця. Лізингоодержувач має можливість сплачувати авансовий платіж впродовж 12 місяців з моменту підписання договору, платежами визначеними в додатку № 1 до договору. Авансовий платіж не може бути сплачений повністю лізингоодержувачем до сплати комісії за організацію.

23 липня 2014 року позивачем на виконання умов договору було сплачено комісію за організацію та оформлення договору в сумі 20000 грн. на розрахунковий рахунок ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс».

Відповідно до положень ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Згідно із ст.ст.3, 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

Перелік можливих способів захисту міститься в ст.16 ЦК України.

Статтею 214 ЦПК України передбачено, що суд, встановивши фактичні обставини справи, для вирішення спору повинен застосувати правову норму, яка регулює виниклі правовідносини.

Скориставшись своїм правом, ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ТзОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» про визнання договору недійсним із застосуванням наслідків його недійсності - на підставі ст.ст.220 ч.1, 227 ч.1 ЦК України, ч.1, п.5 ч.2, ч.6 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Задовольняючи позов ОСОБА_5, районний суд виходив з того, що ТзОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» не мала права на укладення 23.07.2014 року договору №010812 з позивачем, так як не мала ліцензії на здійснення діяльності з надання будь -яких фінансових послуг, а її діяльність при цьому є нечесною підприємницькою практикою, що вводить споживача в оману (утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції (п.7 ч.3 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, так як вони зроблені з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину (зокрема зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам моральним засадам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним).

Відповідно до вимог ч.3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно роз'яснень, наданих у п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Згідно з ч.1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України "Про фінансовий лізинг" істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно зі ст. 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Оскільки сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов договору лізингу, то наслідком цього було укладення ними 23 липня 2014 року договору фінансового лізингу №010812.

За положеннями ч.1 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає в себе, зокрема, будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Відповідно до п.5 ч.2 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який він в іншому випадку не погодився б, така практика вводить в оману стосовно: характеру, атрибутів та прав продавця або його агента, зокрема інформації про його особу та активи, кваліфікацію, статус, наявність ліцензії, афілійованість та права інтелектуальної або промислової власності, його відзнаки та нагороди.

Частиною 6 цієї ж статті встановлено, що правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Частиною 1 ст.227 ЦК України встановлено, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії) може бути визнаний судом недійсним.

Згідно із ч.1 ст.230 ЦК України якщо одна із сторін навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до роз'яснень, даних у п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 5.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Згідно із ч.1 ст.4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовими вважаються такі послуги: 1) випуск платіжних документів, платіжних карток, дорожніх чеків та (або) їх обслуговування, клірінг, інші форми забезпечення розрахунків; 2) довірче управління фінансовими активами; 3) діяльність з обміну валют; 4) залучення фінансових активів із зобов»язанням щодо наступного їх повернення; 5) фінансовий лізинг; 6) надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту; 7) надання гарантій та поручительств; переказ грошей; 9) послуги у сфері страхування та накопичувального пенсійного забезпечення; 10) торгівля цінними паперами; 11) факторинг; 11-1) адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах; 12) інші операції, які відповідають критеріям, визначеним у п.5 ч.1 ст.1 цього Закону.

Згідно з ч.ч.2,5 указаного Закону виключне право або інші обмеження щодо надання окремих фінансових послуг встановлюється законами про діяльність відповідної фінансової установи та нормативно - правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання ринків фінансових послуг.

Можливість та порядок надання окремих фінансових послуг юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, визначаються законами та нормативно - правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання ринків фінансових послуг, виданими в межах їх компетенції.

ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» має право на надання послуг фінансового лізингу, так як Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, її було взято на облік як юридичну особу, що має право надавати послуги з фінансового лізингу (Довідка про взяття на облік юридичної особи серії ФЛ №486 від 11.09.2012 року з правом надання фінансової послуги з фінансового лізингу).

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає помилковим висновок районного суду про те, що ТзОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» не мала законних підстав для укладення спірного договору, так як не мала відповідної ліцензії.

Районним судом не встановлено, що ТзОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» займається нечесною підприємницькою практикою, оскільки ним не визначено, які конкретно дії відповідача, передбачені пунктом 5 ч.2 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», на який як на підставу позову покликався ОСОБА_2, спонукали або могли спонукати відповідача дати згоду на укладення спірного правочину.

Крім того, на думку колегії суддів, суд першої інстанції в порушення вимог ст.11 ЦПК України вийшов за межі позовних вимог, так як вирішив спір на підставі п.7 ч.3 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», який ОСОБА_2 не вказував як підставу свого позову.

Не може бути визнаний недійсним спірний договір і з підстав, вказаних позивачем у позовній заяві з посиланням на ч.2 ст.806, ст.799 ЦК України, оскільки до договору лізингу загальні положення про найм (оренду), які містяться у параграфі 1 »Загальні положення про найом(оренду)» глави 58 ЦК України з урахуванням особливостей, встановленим цим параграфом та законом. Положення про найм (оренду) транспортного засобу згідно з параграфом 5 глави 58 ЦК України до договору фінансового лізингу не застосовуються.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у позові.

Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Враховуючи наведене з позивача на користь відповідача слід стягнути 243,80 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.2, 309, 313, 314 ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» задовольнити.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 12 листопада 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову позову ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про визнання договору недійсним із застосуванням наслідків його недійсності.

Стягнути зОСОБА_2 в користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» 243,80 грн. судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: