УХВАЛА

ІМЕНЕМ України

20 травня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Горелкіної Н.А.,

суддів: Євграфової Є.П., Завгородньої І.М.,

Іваненко Ю.Г., Ситнік О.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Зміївського районного суду Харківської області від 20 серпня 2014 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 29 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

Публічне акціонерне товариство «Акцент-Банк» (далі - ПАТ «Акцент-Банк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3 і просило в рахунок погашення заборгованості в розмірі 482 565 грн 49 коп. за кредитним договором від 15 грудня 2006 року № HAJWGK 01270014 звернути стягнення на будинок відповідача загальною площею 237,2 кв. м, житловою площею 107,3 кв. м, розташований по АДРЕСА_1, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, з отриманням необхідних для цього правовстановлюючих документів, необхідних для продажу предмета іпотеки.

Крім того, позивач просив виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані та з нею проживають, з житлового будинку (предмета іпотеки) зі зняттям з реєстраційного обліку, а також просив стягнути з відповідача судові витрати.

На обґрунтування своїх вимог позивач зазначав, що 15 грудня 2006 року ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_3 уклали кредитний договір № НАJWGК01270014р., згідно з яким ОСОБА_3 отримала кредит у розмірі 302 495 грн терміном до 14 грудня 2026 року зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 16, 08 % річних.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 15 грудня 2006 року сторони уклали договір іпотеки № НАH2GK01270031, за умовами якого відповідач надала в іпотеку будинок загальною площею 237,2 кв. м, житловою площею 107,3 кв. м, розташований по АДРЕСА_1.

01 листопада 2007 року між ЗАТ «ПриватБанк» та ЗАТ «Акцент-Банк» укладено договір факторингу № 1, за яким ЗАТ «ПриватБанк» відступило останньому права вимоги до боржників, зокрема права витребування платежів за кредитом, комісією, процентами, винагородами та іншими неустойками.

Згідно з п. 3 договору факторингу ЗАТ «КБ «ПриватБанк» також відступило право вимог за договорами, які забезпечують виконання зобов'язань боржника перед ПАТ КБ «ПриватБанк» (застави, поруки, іпотеки і т.д.), які зазначені у додатку № 1 до договору факторингу, в тому числі і щодо іпотечного будинку позичальника ОСОБА_3

Всупереч умовам договору ОСОБА_3 взяті на себе зобов'язання не виконує, станом на 03 січня 2014 року має заборгованість 482 565 грн 49 коп., яка складається із: 235 998 грн 98 коп. - заборгованість за кредитом; 166 212 грн 06 коп. - заборгованість за процентами за користування кредитом; 19 622 грн 17 коп. - заборгованість за комісією за користування кредитом; 60 732 грн 28 коп. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором.

Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 20 серпня 2014 року позов задоволено.

Звернуто стягнення на будинок загальною площею 237,2 кв. м, житловою площею 107,3 кв. м, розташований за адресою: АДРЕСА_1, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ «Акцент-Банк» з укладанням від імені ОСОБА_3 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмета іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням кадастрового номеру земельної ділянки, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від всіх форм власності та підпорядкування, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ «Акцент-Банк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки за початковою ціною реалізації, встановленої на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності (незалежним експертом) на стадії оцінки будинку.

Виселено ОСОБА_3 зі зняттям з реєстраційного обліку із будинку АДРЕСА_1.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 29 грудня 2014 року зазначене судове рішення змінено. Відмовлено у позові ПАТ «Акцент-Банк» про надання позивачу права отримати кадастровий номер земельної ділянки відповідача.

Позовні вимоги в частині судових витрати задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Акцент-Банк» 3 654 грн у якості компенсації витрат зі сплати судового збору та 484 грн 80 коп. у якості компенсації витрат, пов'язаних з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача.

У решті рішення залишено без змін.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_3 просить ухвалені у справі рішення скасувати, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Наведеній нормі ухвалені у справі судові рішення ОСОБА_3 не відповідають.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що є встановленим факт укладення 15 грудня 2006 року кредитного договору і договору іпотеки, за умовами якого ОСОБА_3 отримала кредитні кошти у сумі 302 495 грн під зобов'язання їх повернення та платності послуг кредитування. На забезпеченням виконання зобов'язань сторони визначили іпотеку, предметом якої є належний позичальнику ОСОБА_3 будинок АДРЕСА_1. У зв'язку з укладенням 01 листопада 2007 року договору факторингу право кредитора, а відтак і права вимоги до позичальника ОСОБА_3 за кредитним договором і договором іпотеки перейшли до ПАТ «Акцент-Банк».

Оскільки ОСОБА_3 умови кредитного договору належним чином не виконує і станом на 03 січня 2014 року має заборгованість у сумі 482 565 грн 49 коп., суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, оскільки зобов'язання згідно з вимогами ст. 526 ЦК України має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Частиною 2 ст. 1050 ЦК України, умовами кредитного договору (п. п. 2.3.3, 2.3.7), умовами договору іпотеки (п. 22), а також ст. 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено право кредитора вимагати дострокового повернення кредиту у разі порушення позичальником зобов'язань та задоволення вимог кредитора за основаним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Апеляційний суд погодився з рішенням суду в частині задоволення позовних вимог про звернення стягнення на належний відповідачу будинок, що є предметом іпотеки, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, а також з рішенням суду про виселення ОСОБА_3 зі зняттям її з реєстрації, виходячи з того, що відповідач має інше житло, а також те, що сума заборгованості перевищує визначену сторонами при укладенні договору іпотеки дійсну вартість предмета іпотеки.

Проте з висновками судів погодитися не можна з таких підстав.

Звертаючись із позовом, позивач зазначав, що 01 листопада 2007 року між ЗАТ «ПриватБанк» та ЗАТ «Акцент-Банк» укладено договір факторингу № 1, за яким ЗАТ «ПриватБанк» відступило останньому права вимоги до боржників, з огляду на що просив задовольнити вимоги про звернення стягнення на іпотечне майно, що було предметом забезпечення за відступленою вимогою.

Відповідно до ч. 3 ст. 24 Закону України «Про іпотеку» у редакції, чинній з 2006 року, відступлення прав за іпотечним договором правочин про відступлення прав за іпотечним договором підлягає нотаріальному посвідченню. Відомості про таке відступлення підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.

Задовольняючи вимоги банку, суди наведено не врахували, на відсутність посвідченого нотаріально договору про відступлення між ЗАТ «ПриватБанк» та ЗАТ «Акцент-Банк» прав за іпотечним договором від 15 грудня 2006 року № НАH2GK01270031 уваги не звернули та висновків про обґрунтованість вимог банку дійшли передчасно.

Задовольняючи вимоги про виселення суди не врахували наступного.

Відповідно до ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом.

Такий порядок встановлюється ч. ч. 2, 3 ст. 40 цього Закону, згідно з якими після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільнять житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Аналогічний порядок щодо виселення всіх громадян, що мешкають у житловому будинку або житловому приміщенні, на які звернуто стягнення як на предмет іпотеки, передбачено в ч. 3 ст. 109 ЖК Української РСР.

Ураховуючи зазначене, примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнять житловий будинок або житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника, або в інший погоджений сторонами строк.

Відповідна позиція викладена в п. 43 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин». Суд касаційної інстанції роз'яснив, що при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має враховувати таке.

Згідно з ч. 4 ст. 9, ст. 109 ЖК Української РСР, ст. ст. 39, 40 Закону України «Про іпотеку» виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення

При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк.

Разом із тим на час ухвалення рішення банком не було надано доказів щодо письмового повідомлення відповідачів про необхідність виселення, отже відсутнє виконання приписів, встановлених ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК Української РСР, отже вимога про виселення є передчасною.

Суд на порушення вимог ст. ст. 214, 215 ЦПК України на зазначене уваги не звернув, пояснень відповідача в достатньому обсязі не перевірив, не визначився із характером спірних правовідносин, не дав їм оцінки та не вирішив, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. З'ясування цих обставин має суттєве значення для правильного вирішення спору.

Апеляційний суд на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права належної уваги не звернув.

Оскільки допущені судами порушення норм матеріального та процесуального права призвели до неправильного вирішення справи, рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Зміївського районного суду Харківської області від 20 серпня 2014 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 29 грудня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Н.А. Горелкіна

Судді: Є.П. Євграфова

І.М. Завгородня

Ю.Г. Іваненко

О.М. Ситнік