АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 травня 2015 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Половінкіної Н. Ю.

суддів Заводян К.І., Савчук М.В.

секретаря Давньої Я.А.

за участю позивача ОСОБА_1, ОСОБА_2, представника позивача ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_4, представника відповідача ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_6, ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_4, Йорданештської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області, реєстраційної служби Глибоцького районного управління юстиції Чернівецької області про визнання права власності, рішення органу місцевого самоврядування незаконним, державного акту на право власності на земельну ділянку недійсним, скасування державної реєстрації права власності за апеляційною скаргою ОСОБА_6, ОСОБА_1, ОСОБА_2 на рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 13 березня 2015 року,

встановила:

ОСОБА_6, ОСОБА_1, ОСОБА_2 у липні 2014 року звернулися до суду з позовом до ОСОБА_4, Йорданештської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області, реєстраційної служби Глибоцького районного управління юстиції Чернівецької області про визнання права власності, рішення органу місцевого самоврядування незаконним, державного акту на

право власності на земельну ділянку недійсним, скасування державної

№22ц-633 2015 рік Головуючий у 1 інстанції Цуркан В.В.

Категорія: 2/5 Доповідач Половінкіна Н.Ю.

реєстрації права власності.

Зазначав, що рішенням виконавчого комітету Карапчівської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області від 27 березня 1988 року №4/3 надано ОСОБА_1 у користування земельну ділянку в АДРЕСА_1 для здійснення перебудови індивідуального житлового будинку і господарських споруд.

Членами колгоспного двору ОСОБА_1, ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_4 зведено фундамент протягом 1988-1989 років.

Пізніше спільною участю коштами та працею ОСОБА_6, ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_4 здійснено будівництво житлового будинку, господарських будівель та споруд, що знаходяться по АДРЕСА_1.

Посилалася на те, що рішенням 27 сесії 2 скликання Йорданештської сільської ради Глибоцького рйону Чернівецької області від 14 липня 2009 року №76-27/2009 ОСОБА_4 передано у власність земельну ділянку площею 0,2237 га цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер НОМЕР_2, що знаходиться в АДРЕСА_1, за відсутності згоди ОСОБА_6, ОСОБА_1, ОСОБА_2, видано державний акт на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_1, здійснено державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 на житловий будинок, господарські будівлі та споруди, що знаходяться по АДРЕСА_1.

Просили визнати рішення 27 сесії 2 скликання Йорданештської сільської ради Глибоцького рйону Чернівецької області від 14 липня 2009 року №76-27/2009 незаконним та скасувати, державний акт на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_1, виданий ОСОБА_4 на земельну ділянку площею 0,2237 га цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер НОМЕР_2 недійсним, скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 на житловий будинок, господарські будівлі та споруди, що знаходяться по АДРЕСА_1, визнати право власності ОСОБА_6, ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_4 на ? частку житлового будинку літ.А, убиральні літ.Б, сараю літ.В, сараю літ.Г, гаражу літ.Д, вольєру літ.Е, воріт №1, огорожі №2, 5, хвіртки №3, 4 вигрібної ями №6, вимошення №1, що розташовані по АДРЕСА_1, кожного.

Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 13 березня 2015 року у позові відмовлено.

ОСОБА_6, ОСОБА_1, ОСОБА_2 в апеляційній скарзі просять рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 13 березня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_6, ОСОБА_1, ОСОБА_2 підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6, ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання права власності, рішення органу місцевого самоврядування незаконним, державного акту на право власності на земельну ділянку недійсним, скасування державної реєстрації права власності, суд першої інстанції виходив з недоведеності таких вимог.

Такі висновки суду першої інстанції стверджуються матеріалами справи.

На підставі ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способи захисту цивільних прав та інтересів, встановлені ч.2 наведеної норми.

Обставинами, якими ОСОБА_6, ОСОБА_1, ОСОБА_2 обґрунтовували свої вимоги, зазначали надання рішенням 27 сесії 2 скликання Йорданештської сільської ради Глибоцького рйону Чернівецької області від 14 липня 2009 року №76-27/2009 ОСОБА_4 земельної ділянки площею 0,2237 га цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер НОМЕР_2, що знаходиться в АДРЕСА_1, за відсутності їх згоди, здійснення будівництва житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться по АДРЕСА_1.

Згідно із ст.392 ЦК України власник майна може пред»явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

На підставі ч.1 ст.393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Згідно із ч. 3 ст. 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, визначені у главі 24 ЦК України.

На підставі ч.2 ст.331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).

Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Встановлено, що рішенням 27 сесії 2 скликання Йорданештської сільської ради Глибоцького рйону Чернівецької області від 14 липня 2009 року №76-27/2009 ОСОБА_4 передано безоплатно у власність земельну ділянку площею 0,2237 га цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться в АДРЕСА_1 (а.с.21 т.1).

ОСОБА_4 видано державний акт на право власності серія НОМЕР_3 на земельну ділянку площею 0,2237 га цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер НОМЕР_2, що розташована в АДРЕСА_1 (а.с.22 т.1).

Здійснено державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 на житловий будинок, господарські будівлі та споруди, що знаходяться по АДРЕСА_1 (а.с.74084 т.1).

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_6, ОСОБА_1, ОСОБА_2, зазначали набуття права на спірну земельну ділянку на підставі рішення виконавчого комітету Карапчівської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області від 27 березня 1988 року №4/3 про надання ОСОБА_1 у користування земельної ділянки та створення спільної власності ОСОБА_1, ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_2, ОСОБА_1 на фундамент.

Забудовником вважається особа, яка відповідно до закону отримала право власності або користування земельною ділянкою для містобудівних потреб та виконує передбачені законодавством дії, необхідні для здійснення будівництва або зміни (у тому числі шляхом знесення) об»єкта містобудування.

Таким чином право на забудову (будівництво) полягає у можливості власника, користувача земельної ділянки здійснювати на ній у порядку, встановленому законом, будівництво об»єктів містобудування, перебудову або знесення будинків і споруд.

Право власності на частину будинку забудовника може бути визнано за іншою особою, якщо між забудовником та цією особою мала місце домовленість про створення спільної власності на будинок та саме з цією метою вони вкладали свою працю й кошти в будівництво житлового будинку. В іншому випадку ці особи вправі вимагати відшкодування власником будинку здійснених ними затрат на будівництво, якщо допомогу забудовнику вони надавали не безоплатно.

З матеріалів справи вбачається, що рішення виконавчого комітету Карапчівської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області від 27 березня 1988 року №4/3 надано ОСОБА_1 у користування земельну ділянку площею 800 кв.м в АДРЕСА_1 для здійснення перебудови індивідуального житлового будинку і господарських споруд (а.с.17 т.1).

Відповідно акта обстеження земельної ділянки індивідуального забудовникак ОСОБА_1 межі земельної ділянки закріплені на місцевості знаками (а.с.19 т.1).

На підставі ч.5 ст.20 Земельного кодексу Української РСР, введеного в дію 8 липня 1970 року, який був чинний на час виникнення правовідносин, право землекористування громадян, які проживають в сільськіймісцевості, засвідчується записами в земельно-шнурових книгахсільськогосподарських підприємств і організацій та погосподарських книгах сільських Рад, а в містах і селищах міського типу - в реєстрових книгах виконавчих комітетів міських, селищних Рад народних депутатів.

Встановлено, що відкрилась спадщина внаслідок смерті ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_7 - ІНФОРМАЦІЯ_2.

За змістом частини 1 та 4 ст.30 Земельного кодексу України,введеного в дію 15 березня 1991 року, чинного на час відкриття спадщини внаслідок смерті ОСОБА_1, при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення.

Право власності або право користування земельною ділянкою у перелічених випадках посвідчується Радами народних депутатів відповідно до вимог статті 23 цього Кодексу.

У той же час ч.1 ст.23 Земельного кодексу України,введеного в дію 15 березня 1991 року, передбачено,що право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Статтею 125 ЗК України в редакції від 25 жовтня 2001 року, що набрав чинності з 1 січня 2002 року, чинного на час відкриття спадщини внаслідок смерті ОСОБА_7, встановлено, що право власності та право постійного користування на земельну ділянку або право оренди земельної ділянки виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою та його державної реєстрації. Право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації.

Згідно зі ст.126 цього Кодексу в редакції від 25 жовтня 2001 року, що набрав чинності з 1 січня 2002 року, право власності на земельну ділянку і право постійного користуванні земельною ділянкою посвідчується державними актами.

Із зазначених норм випливає, що набуття права власності на земельну ділянку або права постійного користування земельною ділянкою супроводжується діями зацікавленої особи щодо одержання документа, що посвідчує це право, та державної реєстрації.

Відповідно до ст.125 ЗК України із змінами, внесеними п.2 ч.1 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо документів, що посвідчують право на земельну ділянку, а також порядку поділу та об»єднання земельних ділянок» від 5 березня 2009 року, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

На підставі ч.1 та ч.3 ст.126 ЗК України в наведеній вище редакції право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті.

Право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державним актом на право постійного користування земельною ділянкою.

Як роз»яснив Пленум Верховного Суду України у пп.в, г п.18 постанови від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» з 1 січня 2002 року відповідно до ст.125 ЗК право користування земельною ділянкою виникало після одержання її власником або землекористувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування або укладення договору оренди, їх державної реєстрації та встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), а з 2 травня 2009 року у відповідності із Законом України від 5 березня 2009 року №1066-УІ право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав; громадяни та юридичні особи зберігають право на земельні ділянки (пункт 7 розд.Х «Перехідні положення» ЗК), одержані ними до 1 січня 2002 року у власність, у тимчасове користування або на умовах оренди в розмірах, що були раніше передбачені чинним законодавством.

Ураховюучи наведене, рішення виконавчого комітету Карапчівської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області від 27 березня 1988 року №4/3 про надання ОСОБА_1 у користування земельної ділянки не відносяться до документів, що посвідчують право користування ОСОБА_6, ОСОБА_1, ОСОБА_2 на спірну земельну ділянку.

Згідно із п.1 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України рішення про надання в користування земельних ділянок, а також про вилучення (викуп) земель, прийняті відповідними органами, але не виконані на момент введення у дію цього Кодексу, підлягають виконанню відповідно до вимог цього Кодексу.

Наведеною нормою також установлено, що рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року "Про приватизацію

земельних ділянок", є підставою для виготовлення та видачі цим громадянам або їх спадкоємцям державних актів на право власності на земельну ділянку за технічною документацією щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку.

Відповідно до ч.1 ст.116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Частиною 9 ст.118 ЗК України передбачено, що Рада міністрів автономної Республіки Крим, районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ( а в разі необхідності здійснення обов»язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Водночас ОСОБА_6, ОСОБА_1, ОСОБА_2 не вчинялись дії щодо одержання документа, що посвідчує право на земельну ділянку та його державної реєстрації.

Тому рішення 27 сесії 2 скликання Йорданештської сільської ради Глибоцького рйону Чернівецької області від 14 липня 2009 року №76-27/2009 незаконним та державний акт на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_1, виданий ОСОБА_4 на земельну ділянку площею 0,2237 га цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер НОМЕР_2 не порушують права ОСОБА_6, ОСОБА_1, ОСОБА_2

Не заслуговують на увагу доводи ОСОБА_6, ОСОБА_1, ОСОБА_2 щодо зведення членами колгоспного двору ОСОБА_1., ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_4 фундаменту спірного жилого будинку.

Згідно з п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року №20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні.

За правилами ст.120 ЦК УРСР майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності.

Визначення суспільної групи господарства урегульовано Технічними вказівками по веденню книжок погосподарського обліку в сільських радах, затвердженими Центральним статистичним управлінням при Раді Міністрів СРСР 27 червня 1972 року, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням при Раді Міністрів СРСР 13 квітня 1979 року №112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затверджених Центральним статистичним управлінням при Раді Міністрів СРСР 12 травня 1985 року № 5-24/26.

За змістом п.20 Вказівок суспільна група господарства переважно встановлюється залежно від роду занять глави сім'ї. Глава сім'ї визначається в кожному конкретному випадку повнолітніми членами сім'ї за їхньою взаємною згодою. Залежно від роду занять глави сім'ї господарство відноситься до суспільної групи колгоспників, робочих, службовців, кустарів чи селян-одноосібників. Виняток із загального правила складають господарства, в яких проживають працюючі члени колгоспу. Такі господарства, незалежно від роду занять глави сім'ї, відносяться до господарства колгоспників.

Господарства пенсіонерів, які не мають працюючих членів сім'ї відносяться до тієї суспільної групи, до якої ці особи відносилися до переходу на пенсію.

Таким чином, господарства пенсіонерів, які мають працюючих членів сім'ї, але які не є працюючими членами колгоспу, відносяться до суспільної групи відповідно робочих, службовців, кустарів чи селян-одноосібників.

З приєднаних до матеріалів справи погосподарських книг вбачається, що станом на січень 1991 року членами господарства, розташованого по АДРЕСА_1, що відноситься до суспільної групи колгоспників, були ОСОБА_1 пенсіонер, ОСОБА_7 не працюючий, ОСОБА_6 працююча у Сторожинецькій центральної районній лікарні Чернівецької області та неповнолітні ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_4 (а.с.13 т.1).

За таких обставин з січня 1991 року правова природа господарства змінилася, оскільки колгоспний двір перейшов у категорію господарства робітників.

З огляду на наведене визначення у погосподарських книгах суспільної групи господарства колгоспників протягом з січня 1991 року не відповідає дійсності.

Крім того, рішенням виконавчого комітету Карапчівської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області від 27 березня 1988 року №4/3 надано ОСОБА_1 дозвіл на перебудову індивідуального жилого будинку та господарської будівлі згідно проекту (а.с.17 т.1).

Разом з тим, ОСОБА_6, ОСОБА_1, ОСОБА_2, звертаючись до суду з позовом, зазначають про зведення нової споруди фундаменту.

На підставі ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

У матеріалах справи відсутні докази про наявність угоди між ОСОБА_4 та ОСОБА_6, ОСОБА_1, ОСОБА_2 створення спільної власності на житловий будинок, господарські будівлі та споруди, що знаходяться по АДРЕСА_1.

З огляду на наведене судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись п.1 ч.1 ст.307, ч.1 ст.308 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6, ОСОБА_1, ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 13 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді