АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4616/15 Справа № 2-2042/2010 Головуючий у 1 й інстанції - Ходасевич О.В. Доповідач - Прозорова М.Л.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2015 року

26 травня 2015 року колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючої судді: Прозорової М.Л.,

суддів: Лисичної Н.М., Макарова М.О.,

при секретарі: Самокиша О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпропетровську цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на заочне рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 14 червня 2010 року та на додаткове рішення цього ж суду від 03 листопада 2010 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю "Центр міста" про визнання права власності на об'єкт інвестування, -

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2010 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ТОВ "Центр міста" про визнання права власності на об'єкт інвестування, посилаючись на те, що між нею та відповідачем був укладений договір про інвестування житлового будівництва квартири багатоповерхового житлового будинку в АДРЕСА_2

Також зазначала, що свої зобов'язання за договором виконала у повному обсязі.

Посилаючись на те, що не має можливості оформити право власності на свою квартиру, оскільки відповідач не надає необхідні для цього документи, просила суд визнати за нею право власності на квартиру №6, загальною площею 122,0 кв.м, розташовану на 6 поверсі багатоповерхового житлового будинку по АДРЕСА_2 (а.с.3-5).

Заочним рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 14.06.2010 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволені у повному обсязі.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на об'єкт інвестування - квартиру будівельний №13, загальною площею 122,0 кв.м., що розташована на 6 поверсі багатоповерхового житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2.

Стягнуто з ТОВ "Центр міста" на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 1700 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення при розгляді цивільних справ у розмірі 120 грн. (а.с.34-36)

Додатковим рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 03.11.2010 року другий абзац резолютивної частини рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 14.06.2010 року доповнено та викладено в наступній редакції:

"Визнати за ОСОБА_3 право власності на об'єкт інвестування - квартиру будівельний №13, загальною площею 131,1 кв.м., що розташована на 6 поверсі багатоповерхового житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, без додаткового вводу в експлуатацію" (а.с.52-53).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставить питання про скасування вказаних рішень суду і ухвалення нового рішення, яким позивачу у задоволенні позову відмовити, зазначаючи, що рішення постановлене з порушенням норм матеріального й процесуального права.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішень суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів находить, що апеляційна скарга підлягає задоволенню із наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які буди досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5)чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7)чи є негайні підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8)чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Однак зазначеним вимогам закону ухвалене у справі рішення суду не відповідає.

Частиною 2 ст. 331 ЦК України визначено, що право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва. Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту прийняття його до експлуатації (прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів регулюється відповідним Порядком, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 13.04.2011 року №461). Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації (систему органів державної реєстрації прав становлять центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері державної реєстрації прав, та структурні підрозділи територіальних органів Міністерства юстиції України, які забезпечують реалізацію його повноважень та є органами державної реєстрації прав - ст. 6 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").

Положення ч.2 ст. 331 ЦК слід розуміти у системному зв'язку із положенням ст.182 ЦК щодо державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухомі речі, яка не передбачає винятків. Як правило, всі об'єкти нерухомого майна, зважаючи на свою специфіку, після завершення будівництва підлягають прийняттю до експлуатації та державній реєстрації.

Вказані норми встановлюють особливий порядок виникнення права власності на новостворене нерухоме майно, яким передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації та державній реєстрації. При цьому, за змістом даних норм, державна реєстрація права власності та державна реєстрація майна (прав власності на майно), яка здійснюється на підставі Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень", не є тотожними поняттями. Реєстрація речових прав, на відміну від державної реєстрації прав власності, не має правовстановлюючого значення.

Встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, що між ПП "Центр міста", правонаступником якого є ТОВ "Центр міста" та ОСОБА_3 27.10.2004 року укладено договір №19 про інвестування житлового будівництва багатоповерхового житлового будинку у м. Дніпропетровську по АДРЕСА_2 (а.с.6-16).

Позивач по справі свої зобов'язання за договором виконав в повному обсязі (а.с.17).

Відповідно до розпорядження міського голови м. Дніпропетровська №74р від 14.02.2007 року житловому комплексу по АДРЕСА_2 присвоєно адресу - АДРЕСА_1 (а.с.44).

Умовами договору було передбачено, що відповідач зобов'язується виконати будівництво житлового комплексу з дотриманням вимог проектної документації, будівельних норм України, ввести в експлуатацію і протягом 90 днів після цього - передати інвестору інвестування за актом приймання-передачі, а також передати документи для отримання в КП ДМБТІ свідоцтва про право власності (п.п.3.1.1.,3.1.2.,3.1.3.). Однак, відповідач не надав позивачу документів (державного акту про прийняття в експлуатацію будинку та рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради про його затвердження та іншу документацію). Такі дії відповідача перешкоджають позивачу у реєстрації права власності на його квартиру та нежитлові приміщення.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 за договорами купівлі-продажу від 29.08.2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Якуба Ю.А., та від 09.12.2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Куліш В.І., належать на праві власності домоволодіння №№52,54 по АДРЕСА_1 (а.с.82,85).

На підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 29.08.2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Якуба Ю.А., апелянту ОСОБА_2 на праві приватної власності належить земельна ділянка розміром 0,0896 га, розташована в АДРЕСА_2 (а.с.84).

На підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 17.02.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Куліш В.І., апелянту ОСОБА_2 на праві приватної власності належить земельна ділянка розміром 0,0185 га, розташована в АДРЕСА_3 (а.с.83).

В установленому законом порядку дані земельні ділянки зареєстровані у Державному земельному кадастрі (а.с.81).

26.01.2005 року між ОСОБА_2 та ПП "Центр міста" укладено договір про надання земельних ділянок в користування під забудову (встановлення суперфіцію), який посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_6 (а.с.74-76).

За умовами зазначеного договору ОСОБА_2 передав, а ПП "Центр міста" прийняв у безстрокове платне володіння та користування земельні ділянки №52 і №54 по АДРЕСА_1 з метою будівництва та подальшої експлуатації житлового комплексу згідно з рішенням Дніпропетровської міської ради №50/18 від 14.07.2004 року.

У вигляді плати за користування земельними ділянками ПП "Центр міста" зобов'язаний був передати апелянту частину житлового комплексу, для будівництва якого надаються земельні ділянки загальною площею 300 кв.м на третьому поверсі (п.3.1 договору встановлення суперфіцію), однак своє зобов'язання ПП "Центр міста" не виконало.

Таким чином, районний суд оскаржуваним рішенням вирішив питання про права та обов'язки ОСОБА_2

Задовольняючи позов ОСОБА_3 суд прийшов до висновку, що зобов'язання за укладеним договором позивач виконав в повному обсязі, а тому заявлені ним вимоги підлягають задоволенню на підставі положень ст.ст. 16, 319, 328 ЦК України зазначеним ним способом.

Такі висновки суду не можна визнати обґрунтованими з огляду на наступне.

Згідно ч.1 ст. 1 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація прав на об'єкт незавершеного будівництва та їх обтяжень у випадках, установлених законом, проводиться у порядку, визначеному цим Законом, з урахуванням особливостей правового статусу такого об'єкта.

Статтею 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно ч.ч.1,3,4 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація прав є обов'язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав.

Права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень.

Відповідно до п.п.1,3, ч.1 ст. 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, а саме: право власності на нерухоме майно; інші речові права відповідно до закону.

Відповідно до ст. 5 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" обов'язковій державній реєстрації у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об'єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди (їх окремі частини), квартири, житлові та нежитлові приміщення.

Якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію об'єкта нерухомого майна, державна реєстрація прав на такий об'єкт проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку.

Таким чином, виходячи з аналізу зазначених вище положень закону, майнові (речові) права на об'єкти нерухомого майна виникають з передбачених законом підстав та підлягають державній реєстрації. А новостворене нерухоме майно підлягає прийняттю в експлуатацію.

При розгляді справи зазначені обставини судом не були дотримані, справу розглянуто без залучення до участі у ній власника земельних ділянок ОСОБА_2, а тому колегія суддів приходить до висновку, що підстав для задоволення позовних вимог не має, у зв'язку з чим рішення районного суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303,307,309,316,319 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Заочне рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 14 червня 2010 року та додаткове рішення цього ж суду від 03 листопада 2010 року - скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю "Центр міста" про визнання права власності на об'єкт інвестування - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та протягом двадцяти днів може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: