У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Вінницької міської ради до ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4, про знесення самочинного будівництва, за касаційною скаргою Вінницької міської ради на рішення апеляційного суду Вінницької області від 26 січня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року Вінницька міська рада звернулася до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що 14 листопада 2013 року до міського голови звернулась ОСОБА_4 зі скаргою про те, що власник сусіднього будинковолодіння по АДРЕСА_1 ОСОБА_3 самочинно розпочала реконструкцію та будівництво господарських будівель, які знаходяться поруч з межею її земельної ділянки, і тим самим перешкоджає використанню останньої для будівництва нового житлового будинку на місці старого. ОСОБА_3 17 серпня 2012 року було направлено письмове попередження з вимогою в строк до 19 серпня 2012 року самочинно збудовану прибудову до сараю демонтувати, наслідки будівництва ліквідувати. Оскільки ОСОБА_3 на зазначене не прореагувала, Інспекцією Державного архітектурно-будівельного контролю у Вінницькій області (далі - Інспекція ДАБК) 6 вересня 2012 року стосовно неї складено протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 96 КУпАП. За результатами розгляду матеріалів ОСОБА_3 притягнуто до адміністративної відповідальності. 10 вересня 2013 року Інспекцією ДАБК ОСОБА_3 направлено припис про припинення будь-яких будівельних робіт та приведення об'єкта до вимог чинного законодавства, але на цей припис ОСОБА_3 не відреагувала. Під час повторної перевірки об'єкта самочинного будівництва 26 листопада 2013 року департаментом архітектури містобудування та кадастру Вінницької міської ради встановлено, що ОСОБА_3 вимог припису та попередження не виконала, а продовжувала самочинне будівництво та збудувала добудову до господарської споруди. Посилаючись на наведене, позивач просив задовольнити позов.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 7 квітня 2014 року позов Вінницької міської ради задоволено. Вирішено знести самочинно збудовану одноповерхову добудову прямокутної форми до господарської споруди з керамічної цегли розмірами 2,10 х 2,98 м будинковолодіння АДРЕСА_1 за рахунок ОСОБА_3

В апеляційному порядку справа розглядалася неодноразово.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 26 січня 2015 року рішення місцевого суду скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову Вінницької міської ради відмовлено.

У касаційній скарзі Вінницька міська рада, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив із того, що ОСОБА_3 здійснила самовільне, без будь-яких дозвільних документів будівництво добудови до господарської будівлі, не виконала вимог попередження та припису, а тому зазначений об'єкт самочинного будівництва підлягає знесенню.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення місцевого суду та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, виходив із того, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що співвласником будинку АДРЕСА_1 разом із відповідачем ОСОБА_3 є ОСОБА_5, якого залучено до участі у справі не було, а також помилково застосував норму ст. 376 ЦК України, яка до даних правовідносин застосована бути не може.

Проте з такими висновками судів погодитись не можна, оскільки ці висновки суперечать вимогам закону та не ґрунтуються на матеріалах справи.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами установлено, що за договором купівлі-продажу частини будинку від 15 березня 2007 року ОСОБА_3 та ОСОБА_5 набули у власність у рівних частках кожна по 29/100 частки житлового будинку АДРЕСА_1. Частина будинку, що відчужувалася, складалася, у тому числі із сараю «Б» та сараю «б». Саме таким чином зазначені будівлі позначені в технічному плані, складеному 25 квітня 2007 року. Згідно з технічним планом від 18 листопада 2013 року вказані будівлі переобладнані у 2012 році під житловий будинок «Б» та прибудову «б». При цьому місце розташування вказаних будівель не змінилось.

Відповідно до частини сьомої статті 376 ЦК України, у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов'язана відшкодувати витрати, пов'язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. Під істотним порушенням будівельних норм і правил слід розуміти, зокрема, недодержання архітектурних, санітарних, екологічних, протипожежних та інших вимог і правил, а також зміну окремих конструктивних елементів житлового будинку, будівлі, спороди, що впливає на їх міцність і безпечність. Знесення нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотним порушенням будівельних норм і правил (у тому числі за відсутності проекту), можливе лише за умови, що неможлива перебудова нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови.

Відхилення від проекту забудови об'єкта нерухомості або від вимог будівельних норм і правил, які не є істотними, не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства, не суперечать санітарно-технічним вимогам і правилам експлуатації, не впливають на міцність і безпечність цього об'єкта (зокрема, відхилення у житловому будинку від внутрішнього планування зі збереженням чи не значним відхиленням від установленого проектом розміру житлової площі, незначна зміна його зовнішніх габаритів, місця розташування тощо), не можуть бути підставою для задоволення вимог про перебудову чи про знесення об'єкта нерухомості.

За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що спірний об'єкт нерухомості не є самочинним будівництвом, правовий режим якого визначений ст. 376 ЦК України.

Разом з тим не було звернуто уваги, що у розумінні ч. 1 ст. 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об'єкт, а і об'єкт нерухомості, який виник в результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови уже існуючого об'єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій об'єкт втрачає тотожність з тим, на який власником (власниками) отримано право власності.

Об'єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об'єкти не є об'єктами права власності (ч. 2 ст. 376 ЦК України), а тому не можуть бути предметом поділу (виділу) згідно із нормами ст. ст. 364, 367 ЦК України.

Такий правовий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладений у постанові Верховного Суду України від 4 грудня 2013 року № 6-130цс13, яка є обов'язковою для всіх судів України відповідно до ст. 360-7 ЦПК України.

При цьому апеляційний суд також не звернув уваги на п. 24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)», відповідно до якого, якщо технічна можливість перебудови об'єкта нерухомості відсутня або забудовник відмовляється від такої перебудови, суд, незалежно від поважності причин відмови, за позовом зазначених органів або особи, права чи інтереси якої порушено таким будівництвом, ухвалює рішення про знесення житлового будинку або іншого нерухомого майна. Відмовою забудовника від перебудови слід вважати як його заяву про це, так і його дії чи бездіяльність щодо цього, вчинені до або після ухвалення рішення суду про зобов'язання здійснити перебудову.

Крім того, ОСОБА_3 не оскаржувала постановлені щодо неї протоколи, акти та постанову про притягнення до адміністративної відповідальності за факт самочинного будівництва.

Оскільки суди не звернули належної уваги на вказані обставини, на порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України не врахували норм матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини, не встановили обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, а тому відповідно до ст. 338 ЦПК України ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Вінницької міської ради задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 7 квітня 2014 року та рішення апеляційного суду Вінницької області від 26 січня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко