Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 лютого 2015 року Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Войтенко Т. В. ,

при секретарі - Красилівському В. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним,-

В С Т А Н О В И В :

В грудні 2014 р. ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що 30 вересня 2009 року ОСОБА_3 отримала в борг від ОСОБА_2 48200 дол. США, які зобов'язалась повернути до 12 жовтня 2009 року.

ОСОБА_3 є дружиною позивача ОСОБА_1. Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було зареєстровано у Відділі реєстрації актів громадянського стану Шевченківського району м.Києва 24 квітня 1998 року.

Позивач зазначає, що грошові кошти, які отримала в борг ОСОБА_3 від ОСОБА_2, були отримані без його згоди. Кошти в борг позивач не отримував, при передачі коштів присутній не був. Про отримання грошовий коштів ОСОБА_3 в борг позивачу нічого відомо не було. Позивач дізнався про отримання позики лише в жовтні 2013 року, після продажу з прилюдних торгів квартири АДРЕСА_1.

Крім того, при укладенні договору позики між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ним мала б бути надана нотаріально посвідчена письмова згода, оскільки даний договір виходить за межі дрібного побутового.

Посилаючись на вказані обставини, та порушення вимог ст. 203 ЦК України при укладенні договору, що в силу ст. 215 ЦК України є підставою недійсності правочину, позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просив визнати недійсним договір позики, укладений 30 вересня 2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги з підстав, зазначених в позовній заяві. Пояснив, що ОСОБА_1 не надавав згоду на укладення його дружиною договору позики, а тому в силу вимог ст. 65 СК України має право на оскарження такого договору як такого, що виходить за межі дрібного побутового.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечував, посилаючись на його безпідставність. Свою позицію обґрунтовував тим, що отримані за розпискою кошти є значними, а відтак їх появу в сім'ї не міг не помітити ОСОБА_1 Таким чином, про укладення розписки позивач повинен був дізнатися у 2009 році, зважаючи на що, звернувся до суду з позовом про недійсність такої розписки з порушенням строку позовної давності.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 24 квітня 1998 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Шевченківського району м.Києва було зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1) та ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_2), про що видано свідоцтво про шлюб 05.10.1996 р. (а.с.4).

30 вересня 2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, за яким ОСОБА_2 передав, а ОСОБА_3 отримала у власність грошові кошти у розмірі 48 200 дол. США терміном до 12 жовтня 2009 року. Про отримання коштів від ОСОБА_2 ОСОБА_3 склала розписку (а.с.5).

Борг ОСОБА_2 ОСОБА_3 не повернула, що стало підставою для звернення ОСОБА_2 з позовом до суду.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 30 травня 2013 року з ОСОБА_3 стягнуто на користь ОСОБА_2 борг у розмірі 402296,06 грн.

В порядку виконання даного рішення було реалізовано квартиру АДРЕСА_1 та зараховано в рахунок погашення боргу 87 449,67 грн. Станом на 20 березня 2014 року борг ОСОБА_3 перед ОСОБА_2 складав 263 267,73 грн.

Оскільки договір позики, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, укладений одним із подружжя, та створює обов'язки для другого з подружжя, ОСОБА_2 звернувся до Голосіївського районного суду м.Києва з позовом до ОСОБА_1 про стягнення залишку боргу в сумі 263 267,73 грн..

24 вересня 2014 року рішенням Голосіївського районного суду м.Києва позов ОСОБА_2 було задоволено, а з ОСОБА_1 стягнуто на корись ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 263267,73 грн. (а.с.12-13).

Станом на день розгляду даної справи, рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 24 вересня 2014 року скасоване рішенням Апеляційного суду м.Києва від 3 грудня 2014 року, а у позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про достягнення боргу дружини відмовлено (а.с. 34-37).

За правилом, передбаченим ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити вимогам ЦК України та іншим актам законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Посилаючись на те, що укладенням договору позики без його згоди порушені права позивача, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом.

Разом з тим, заявляючи позовні вимоги про недійсність розписки, ОСОБА_1 не врахував, що дружина може взяти у позику грошові кошти без згоди чоловіка, не взяв до уваги, що положення статті 65 СК України стосуються порядку розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, а не порядку його набуття.

Таким чином, для отримання ОСОБА_3 коштів у позику за розпискою, згода її чоловіка - позивача по справі - на укладення такого договору позики, який є правочином щодо отримання грошових коштів у власність, не була потрібна.

Зважаючи на це, підстав для визнання договору позики недійсним з обставин, на які посилається позивач, наразі не має.

На основі повно та всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання договору позики недійсним, а відтак і про відмову у задоволенні позову.

Факт пропуску позивачем строку на звернення до суду з даним позовом як самостійну підставу для відмови у позові доведено не було.

Керуючись ст.ст. 203, 215 ЦК України, ст. 65 СК України, ст. ст. 3-14, 60, 88, 213- 215, 294 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В :

ОСОБА_1 у задоволенні його позову - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва шляхом подання через Подільський районний суд м. Києва апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя Т. В. Войтенко