УХВАЛА

іменем україни

27 травня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про виселення без надання іншого жилого приміщення за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Херсонської області від 3 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що йому належить 12/25 частин житлового будинку АДРЕСА_1, в якому зареєстрований він та його колишня дружина - ОСОБА_4 Він є інвалідом першої групи, прикутим до ліжка та потребує сторонньої допомоги. Відповідачка своїми діями систематично порушує правила співжиття, перешкоджає наданю йому допомоги соціальними працівниками і сусідами, не допускає їх до житлового будинку та влаштовує сварки, бійки, знущається над ним як морально так і фізично та створює неможливі умови для проживання в одному будинку.

З урахуванням уточнених позовних вимог позивач просив на підставі ст. 116 ЖК УРСР виселити відповідачку з квартири без надання іншого жилого приміщення та зняти її з реєстраційного обліку.

Рішенням Комсомольського районного суду м. Херсона від 26 листопада 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Херсонської області від 3 березня 2015 року рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог про виселення без надання іншого жилого приміщення скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення. Позов ОСОБА_3 задоволено частково. Виселено ОСОБА_4 з житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, належного на праві власності ОСОБА_3, без надання іншого жилого приміщення. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не надав належних доказів про систематичність порушення правил співжиття з боку відповідачки, які роблять неможливим для позивача проживання з ним в одному будинку, відповідно до вимог ч. 1 ст. 116 ЖК УРСР.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, відповідають матеріалам справи й вимогам закону.

Скасовуючи рішення районного суду та задовольняючи частково позов, апеляційний суд виходив із того, що відповідачка, яка є колишною дружиною позивача, перебуває на обліку в органах внутрішніх справ як особа, схильна до насилля в сім'ї, систематично порушує правила співжиття та створює неможливі умови для проживання в одному будинку, чинить перешкоди в наданні допомоги соціальними працівниками позивачу, який позбавлений можливості належним чином користуватись своєю власністю, тому його права підлягають захисту на підставі ст. 116 ЖК УРСР. Вимоги щодо зняття відповідачки з реєстраційного обліку вважав безпідставними, оскільки рішення про виселення особи є підставою для знятя її з реєстраційного обліку.

Проте погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Згідно зі ст. 116 ЖК УРСР, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Тобто для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу. вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

Судом установлено, що ОСОБА_3 на праві власності належить 12/25 частин житлового будинку АДРЕСА_1, в якому зареєстрований він та його колишня дружина - ОСОБА_4 Він є інвалідом першої групи, прикутим до ліжка та потребує сторонньої допомоги.

Відповідно до п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" під час вирішення справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК УРСР осіб, які систематично порушують правила співжиття та роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід керуватися тим, що під час тривалої антигромадської поведінки виселення винного може статися під час повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо.

Апеляційний суд, скасовуючи правильне по суті рішення, вважав, що ОСОБА_3 не має можливості проживати у належному йому на праві власності будинку через поведінку відповідача, яка по відношенню до нього носить антигромадський характер.

Крім того, суд не звернув уваги на те, що проведення міліцією профілактичних бесід з ОСОБА_4 на предмет недопущення протиправної поведінки, для застосування ст. 116 ЖК УРСР і виселення без надання іншого житлового приміщення не дають підстав, оскільки правова норма вимагає наявності дієвих заходів попередження та впливу на систематичні порушення у порядку, предбаеному актами, які визначають повноваження цих органів.

Суд першої інстанції правильно врахував наведене та вірно вважав, що підстави для виселення відповідачки відсутні, оскільки позивачем не доведено, що відповідачка систематично порушує правила співжиття, що робить неможливим для інших спільне проживання з ним в одному будинку, що до відповідачки застосовувались будь-які заходи запобігання чи громадського впливу.

Відповідно до ст. 339 ЦПК України, установивши, що апеляційним судом було скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Херсонської області від 3 березня 2015 року скасувати, рішення Комсомольського районного суду м. Херсона від 26 листопада 2014 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик