АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/250/15Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 19, 27 Мельник І. О.
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2015 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоБородійчука В. Г.
суддівПодороги В. М. , Василенко Л. І.
при секретаріАнкудінові О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 21 листопада 2014 року по справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_8 про розірвання договору позики, стягнення боргу та відшкодування моральної шкоди.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши сторони, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

23 липня 2014 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_8 про розірвання договору позики та стягнення боргу.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що 28 липня 2011 року вона надала відповідачу у борг грошові кошти в розмірі 4 800 євро. Факт отримання коштів підтверджується власноруч написаною ОСОБА_8 розпискою. Відповідно до умов розписки відповідач взяв на себе зобов'язання повернути ОСОБА_6 борг в повному обсязі протягом п'яти років щомісячно. На даний час відповідач повернув 860 євро, решта коштів в сумі 3 940 євро, що за курсом НБУ на день подання позову еквівалентно сумі 61 100 грн., залишилась неповернутою. Вимоги ОСОБА_6 щодо повернення коштів відповідач ігнорує. У зв'язку з неможливістю врегулювати спірні правовідносини в добровільному порядку, позивачка змушена звернутися до суду з даним позовом за захистом порушених прав. Просила суд розірвати договір позики, стягнути з відповідача на її користь борг за договором позики в сумі 61 100 грн., 10 000 грн. моральної шкоди, 4 000 грн. витрати на правову допомогу та судовий збір.

В ході розгляду справ, представником позивачки збільшувалися позовні вимоги. Остаточно просив суд збільшити позовні вимоги в частині стягнення з відповідача майнових збитків з 61 100 грн. до 78 800 грн. у зв'язку із збільшенням курсу євро.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 21 листопада 2014 року відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_6 - ОСОБА_7 просить скасувати рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 21 листопада 2014 року як незаконне та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, з слідуючих підстав.

Ст. 213 ЦПК України вказує, що рішення суду повинно бути законним та обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак, дане рішення суду вказаним вимогам не відповідає.

Відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Звертаючись до суду з позовною заявою (а.с. 2-4) ОСОБА_6 в обгрунтування позовних вимог вказала, що відповідач взяв на себе зобов'язання сплачувати борг протягом 5 років щомісячно. З моменту укладання угоди по момент звернення до суду минуло 36 місяців і за цей проміжок часу відповідач повинен був повернути позивачу більше половини позиченої суми, але оскільки взяті на себе боргові зобов'язання він не виконує, сплативши востаннє борг 03 лютого 2013 року в сумі 210 євро та на день подачі позову повернув лише 860 євро. Тому, решта коштів в сумі 3 940 євро, що за курсом НБУ на день подання позову еквівалентно сумі 61 100 грн., залишилась неповернутою. Вимоги ОСОБА_6 щодо повернення коштів відповідач ігнорує. У зв'язку з неможливістю врегулювати спірні правовідносини в добровільному порядку, позивачка змушена звернутися до суду з даним позовом за захистом порушених прав.

Ухвалюючи рішення суду про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з тих обставин, що між сторонами не було укладено договору позики в розумінні ст. 1046 ЦК України. Строк повернення коштів передбачений розпискою протягом 5 років, тому враховуючи, що строк договору ще не закінчився, договір є строковим, визнав позовні вимоги необґрунтованими і відмовив в задоволенні позовних вимог.

Перевіряючи рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що мотиви апеляційної скарги є обгрунтованими і дають підстави для часткового її задоволення та скасування рішення суду з постановленням нового про часткове задоволення вимог позовної заяви.

Судом встановлено, що 28 липня 2011 року ОСОБА_6 та ОСОБА_8 уклали договір позики, за яким позивачка передала ОСОБА_8 в борг 4 800 євро. Факт передачі коштів підтверджується розпискою від 28 липня 2011 року, згідно якої ОСОБА_8 зобов'язався повернути позичену суму, виплачуючи кошти кожного місяця впродовж 5 років.

Сторонами даний факт не заперечувався, і крім того, відповідачем ОСОБА_8 в суді апеляційної інстанції надано для приєднання до матеріалів справи розписки, отримані від ОСОБА_6 про те, що вона отримувала від нього, а він відповідно сплачував щомісяця передбачений розпискою розмір сплати отриманої позики.

Сам ОСОБА_8 суду апеляційної інстанції пояснив, що він підтверджує факт отримання грошових коштів від ОСОБА_6 та підтверджує, що прийняв умови договору позики щодо зобов'язання сплачувати кошти позичальнику щомісячно відповідними частинами. Надані ним розписки про сплату коштів свідчать, що сторони виконували умови договору і сплата боргу проводилась щомісячно до 03 лютого 2013 року.

Крім того в суді апеляційної інстанції, на вимогу суду сторонами був наданий для огляду та вивчення оригінал розписки ОСОБА_8 про взяття на себе зобов'язань по поверненню коштів, який підтверджує вище встановлені судом обставини.

У разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

В своїх доводах, відповідач ОСОБА_8 вказував на ту обставину, що в нього немає боргового зобов'язання перед позивачкою, оскільки в даному випадку розписка від 28 липня 2011 року не містить обов'язкових умов договору позики, а тому її не можна вважати договором позики.

Колегія суддів не вважає такі доводи обгрунтованими із наступних підстав.

За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 207 і ч. 2 ст. 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов'язанням її повернення), так і дати її отримання.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргову розписку чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Саме така правова позиція про застосування статей 1046, 1047 ЦК України міститься в постанові ВСУ від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс 13.

Крім того, як встановлено з оригіналу розписки, гроші ОСОБА_8 фактично отримувались і сплата коштів відбувалась щомісячно, що свідчить про виконання до певного часу боржником умов договору.

А тому, колегія суддів враховуючи правову позицію ВСУ з даного питання, що приведена у вищевказаному рішенні № 6-63 цс 13 та встановлені обставини справи і надані сторонами пояснення вважає доведеним факт встановлення договірних відносин між позичальником та позикодавцем.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій же сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, встановленому законом.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Визначення поняття зобов'язання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України.

Відповідно до цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Таке визначення розкриває сутність зобов'язання як правового зв'язку між двома суб'єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обов'язок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобов'язання надано право, що кореспондує обов'язку першої. Обов'язками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобов'язання (ст. 510 ЦК України).

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання» (ст.ст. 530, 631 ЦК України).

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України).

Як зазначалося вище, сторони встановили як строк дії договору позики - до моменту виконання сторонами в повному обсязі взятих на себе зобов'язань, так і строки виконання зобов'язань зі щомісячним погашенням платежів, останній з яких у визначеній сумі підлягав виконанню в строк до 28 липня 2016 року, оскільки строк виконання договору складав 5 років і закінчувався саме в цей термін.

Таким чином, погашення боргу визначено сплатою чергових платежів кожного місяця.

Отже, колегією суддів було встановлено, що поряд зі встановленням строку дії договору сторони встановили і строки виконання позичальником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання згідно з ч. 3 ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Як встановлено судом, ОСОБА_8 перестав виконувати щомісячні зобов'язання по сплаті платежів з 03 лютого 2013 року, у той час як сторони обумовили повернення боргу сплатою частин заборгованості щомісячно і дану обставину було підтверджено сторонами в судовому засіданні.

Претензія щодо стягнення боргу за невиконання умов договору позики, направлена ОСОБА_8 була залишена без задоволення, тому позикодавець - ОСОБА_6 звернулася до суду із позовними вимогами.

Переглядаючи справу в суді апеляційної інстанції, колегія суддів з урахуванням вище приведених мотивів свого рішення дійшла висновку, що ОСОБА_6 мала право на звернення до суду з вказаним позовом, оскільки повернення платежів обумовлено термін виконання зобов'язання - сплата щомісячно платежів.

Така ж правова позиція висловлена і Верховним Судом України на спільному засіданні Судових палат у цивільних та господарських справах 06 листопада 2013 року по справі № 6-116цс13, предметом якої був спір щодо стягнення заборгованості за кредитним договором і зробив правовий висновок, згідно з яким початок перебігу строку позовної давності відповідно до ст. 261 ЦК України співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов.

Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення.

Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу.

Також, колегія суддів приходить до висновку про те, що районним судом помилково зроблено висновок про відсутність підстав для розірвання договору у зв'язку з невиконання його відповідачем.

Відповідно до ч. 2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

З огляду на те, що істотність порушення договору визначається за об'єктивними ознаками та обставинами, що вказують на значну міру позбавлення того на що особа розраховувала при укладенні договору, вина сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення для оцінки порушення договору в межах питання визначення його істотності та відповідно розірвання договору на підставі ч. 2ст. 651 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як вже зазначалося вище, судом апеляційної інстанції було достовірно встановлено, що ОСОБА_8 порушив умови договору, припинивши сплату боргу, передбаченим щомісячним погашення на протязі 5-ти років чим, відповідно до ч. 2 ст. 651 ЦК України позбавив позикодавця того, на що вона розраховувала, а саме на отримання щомісячних платежів, які були обговорені і щодо яких, сторони дійшли згоди. Наявні матеріали справи підтверджують факт прийняття боржником умов зобов'язань, а тому доводи ОСОБА_8 про безпідставність вимог про розірвання договору позики є необґрунтованими і спростовуються вищенаведеним.

Тому, позовні вимоги в частині розірвання договору позики колегією суддів визнаються вмотивованими і такими що підлягають до задоволення.

У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу - до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобов'язання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами - ст. 1048 ЦК України), що підлягає сплаті.

За таких обставин, враховуючи, що відповідач повернув позивачу наступні суми грошових коштів: 29 серпня 2011 року - 80 євро; 27 листопада 2011 року - 250 євро; 30 грудня 2011 року - 70 євро; 02 лютого 2012 року - 5- євро; 01 березня 2012 року - 50 євро; 02 квітня 2012 року - 50 євро; 03 травня 2012 - євро; 03 червня 2012 року - 50 євро; 03 лютого 2013 року - 210 євро, а всього 860 євро, сторони даний факт визнають, тому колегія суддів вважає за необхідне позовні вимоги ОСОБА_6 в цій частині задовольнити та стягнути з відповідача на користь позивачки несплачену суму боргу в розмірі 3940 євро, що еквівалентно на день постановлення рішення суду 113 759 грн. 42 коп. (офіційний курс гривні до валюти євро встановлений НБУ станом з 14 год. 00 хв. 11 лютого 2015 року і який був чинним до 14 год. 00 хв. 12 лютого 2015 року, тобто на момент ухвалення рішення суду 1 євро = 28,872948 грн., 3 940 євро х 28,872948 грн. = 113 759 грн. 42 коп.).

В частині позовних вимог відшкодування моральної шкоди, позовні вимоги на думку колегії суддів задоволенню не підлягають, оскільки обгрунтування та мотиви, приведені позивачкою та її представником щодо відшкодування їй моральної шкоди є непереконливими, в їх підтвердження сторонами не надано будь-яких доказів, які б давали змогу колегії суддів задовольнити вимоги в цій частині. Крім того, відшкодування моральної шкоди передбачено вимогами ст. 23 ЦК України, відповідно до умов якої визначено вичерпний перелік підстав, за яких особа має право відшкодування моральної шкоди. В даному випадку, при наявних між сторонами правовідносинах, відшкодування такої шкоди законодавством не передбачено.

Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК України.

Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 постанови Пленуму ВССУ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Сторони не надали суду документально підтверджені докази про сплату витрат на правову допомогу, а наявні в матеріалах справи акти про прийняття-передачі виконання робіт (наданих послуг) (а.с. 26) та акт прийому передачі грошових коштів (а.с. 20) не є належними доказами сплати таких коштів, тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Згідно зі змістом ч.ч. 1, 5 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки, в апеляційній скарзі апелянт просить на її користь стягнути витрати, тому на користь позивача підлягає задоволенню вимога щодо відшкодування з відповідача витрат судового збору на суму 244 грн. 00 коп. оскільки дана сума відповідатиме сумі сплаченого судового збору при подачі позовної заяви та підтверджено квитанцією 2147.161.3 від 06 червня 2014 року про сплату судового збору (а.с. 1).

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги є суттєвими і дають підстави для скасування рішення суду та часткового задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 задовольнити частково.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 21 листопада 2014 року по справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_8 про розірвання договору позики, стягнення боргу та відшкодування моральної шкоди скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_6 задовольнити частково.

Розірвати договір позики грошових коштів, укладений 28 липня 2011 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_8.

Стягнути з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_6 суму боргу в розмірі 3 940 євро, що еквівалентно на день постановлення рішення суду 113 759 грн. 42 коп..

В задоволенні позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди та стягнення витрат на правову допомогу відмовити.

Стягнути з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_6 244 грн. 00 коп. судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий :

Судді :