АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 756/1683/15-ц Головуючий у 1 - й інстанції: Луценко О.М.
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/7045/2015 Доповідач - Шиманський В.Й.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 травня 2015 року колегія суддів Судової палати в цивільних справах апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого - Шиманського В.Й.

Суддів - Семенюк Т.А., Гаращенка Д.Р.

при секретарі - Круглику В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 06 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, треті особи: Банк «Фінанси та Кредит», Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Щерба Л.О. про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу та визнання квартири об'єктом спільної сумісної власності,-

В С Т А Н О В И Л А:

Із вказаним позовом до суду позивач звернувся в лютому 2015 року.

Зазначав, що в період з 01.02.2000 року по червень 2013 року він проживав однією сім'єю у цивільному шлюбі з відповідачем. Весь час спільного проживання вони вели спільне господарство, несли спільні витрати, виховували двох дітей ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2. В свідоцтвах про народження обох доньок позивач в добровільному порядку був записаний як батько. Під час спільного проживання з відповідачем, а саме: 19.05.2004 року була придбана квартира АДРЕСА_2, загальною площею 165,20 кв.м. Вартість квартири становила 746 000,00 грн. За спільною згодою право власності на квартиру було зареєстровано на відповідача.

Вказував на те що квартира придбана в кредит, однак, отримані кошти повернуті ним достроково. Погашення кредиту відбувалось за рахунок готівкових грошових коштів позивача через відділення банку «Фінанси та кредит». Оскільки вказане майно набуте сторонами за час спільного проживання як жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу, то у відповідності до вимог ст. 74 СК України, є їх спільною сумісною власністю. Враховуючи викладене просив суд встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_8 в період з 01.02.2000 року по червень 2013 року, визнати об'єктом спільної сумісної власності сторін квартиру АДРЕСА_2, загальною площею 165,20 кв.м., виділити йому та визнати за ним права власності на Ѕ частину зазначеної квартири.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 06 квітня 2015 року позов задоволено.

В апеляційній скарзі, з посиланням на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, ставиться питання про скасування даного рішення та ухвалення нового про відмову у позові.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню у зв'язку з наступним.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 познайомились у 1999 році.

За період з 2003 року по 2005 рік у сторін народилось двоє дітей ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується свідоцтвами про народження серії НОМЕР_1 та НОМЕР_2, в графі «батько» яких записаний позивач у справі.

19.05.2004 року на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щербою Л.О. та зареєстрованого за №1249, ОСОБА_3 була придбана квартира АДРЕСА_2 (т. 1 а.с. 114).

Згідно реєстраційного напису на правовстановлюючому документі №43930 від 26.05.2004 року, дана квартира належить відповідачу на праві приватної власності.

Звертаючись до суду з позовом позивач зазначав, що з відповідачем вони були пов'язанні спільним побутом та взаємними сімейними правами, обов'язками подружжя, налагоджували свої побутові умови. Вказана квартира була придбана ними під час фактичних шлюбних відносин, а тому на підставі ст.74 СК України просив задовольнити позовні вимог в повному обсязі.

Задовольняючи позовні вимоги в частині встановлення факту проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу в період з 01.02.2000 року по червень 2013 року суд першої інстанції виходив з доведеності факту сумісного проживання, та з огляду на положення ст. 74 СК України наявністю підстав для визнання майна спільною сумісною власністю.

Проте колегія суддів не може повною мірою погодитись з вказаними висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Встановлюючи факт проживання однією сім'єю з 01.02.2000 року по червень 2013 року, судом не було враховано, що інститут спільного проживання осіб як чоловіка і жінки, який породжує юридичні наслідки, передбачений Сімейним кодексом 2004 року і такий факт може бути встановлений лише з 01 січня 2004 року.

До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються лише в частині тих прав і обов'язків, що виникли після набрання ним чинності. Норми ст. 74 СК України набрали чинності з 01 січня 2004 року, а КпШС України, який діяв до 1 січня 2004 року, не містив норм, які регулюють режим спільної сумісної власності осіб, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі.

А тому не можна вважати правильним рішення суду про встановлення факту спільного проживання позивача з відповідачем 01.02.2000 року, оскільки за діючим законодавством України, яке діяло до 2004 року, встановлення такого факту не передбачалось.

Зазначене вище передбачено п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» та п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.

Таким чином, судом міг бути встановлений зазначений факт лише з 01 січня 2004 року.

Розглядаючи позовні вимоги в межах періоду з 01.01.2004 року по травень 2013 року слід зазначити наступне.

Відповідно до ст.3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Так, відповідно до положень ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно з ст.74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно що є об'єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюється положення глави 8 цього Кодексу.

Відповідно до роз'яснень, які містяться в п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11, при застосуванні ст. 74 СК, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Згідно з вимогами частин 1,4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, для визнання за позивачем права власності на частину в спірному майні, він мав надати суду належні та допустимі докази того, що він та відповідач не перебували у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Натомість, як вбачається з матеріалів справи, в період з 05.09.1984 року по 05.08.2005 року позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_9

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 15.03.2005 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_9 розірвано.

Згідно ч. 2 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за спільною заявою подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 109 СК України.

Частиною 2 ст. 114 СК України встановлено, що у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Як вбачається з матеріалів справи рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 15.03.2005 року набрало законної сили 15.04.2005 року (т. І. а.с.124).

Враховуючи той факт, що в період з 05.09.1984 року по 15.04.2005 року (дата набрання рішення суд про розірвання шлюбу законної сили) позивач ОСОБА_4 перебував в зареєстрованому шлюбі з іншою особою ОСОБА_9, правові підстави для встановлення факту проживання однією сім'єю ОСОБА_4 та ОСОБА_3 за період з 01.01.2004 року по 15.04.2005 року без реєстрації шлюбу, з огляду на вимоги ст.74 СК України, відсутні.

Суд не приймає до уваги посилання позивача на встановлення в даному судовому рішення факту відсутності шлюбних стосунків між ОСОБА_4 з ОСОБА_9 з 1998 року, оскільки вимоги ст. 74 СК України передбачають неможливість встановлення факту проживають однією сім'єю жінки та чоловіка за умови перебування одного з них в шлюбі з іншою особою.

Згідно ч. 1 ст. 21 СК України під поняття шлюбу чинне законодавство визначає союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану.

З огляду на те що позивач перебував саме в зареєстрованому шлюбі до 15.04.2005 року з іншою особою, позовні вимоги про встановлення факту проживання однією сім'єю за вказаний період задоволенню не підлягають.

Крім того колегія суддів враховує що між подружжям, у порядку ст. ст. 60, 70, 74 СК України, ділиться те майно, набуте у шлюбі та/або під час спільного проживання без реєстрації шлюбу, яке є наявним у натурі та перебуває у власності чоловіка та жінки.

Для встановлення таких обставин з'ясовується час набуття та джерело отримання коштів на придбання майна, що є об'єктом поділу.

Встановивши під час розгляду справи відсутність правових підставі для встановлення факту проживання однією сім'ю сторін без реєстрації шлюбу у період з 01.02.2000 року по 15.04.2005 року, колегія суддів приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про визнати об'єктом спільної сумісної власності сторін квартири АДРЕСА_2, яка придбана ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 19.05.2004 року та виділення її ОСОБА_4 шляхом визнання за ним права власності на Ѕ її частину.

Розглядаючи позовні вимоги про встановлення факту проживання однією сім'ю у період з 16.04.2005 року по червень 2013 року слід зазначити наступне.

Так, ч. 2 ст. 3 СК України визначено, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Враховуючи наведене, вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, суд має з'ясувати такі факти: спільне проживання осіб, наявність спільного побуту; взаємних прав та обов'язків.

Можливість визнання проживання чоловіка та жінки однією сім'єю залежить від їх встановлення та доведеності.

Пред'являючи позов на підтвердження своїх позовних вимог ОСОБА_4 надав копії роздрукованих електронних авіаквитків та підтвердження бронювання в готелях, фотографії спільного з відповідачем відпочинку, рахунки на оплату комунальних послуг, а також посилався на покази свідків.

Наявність між сторонами взаємних прав та обов'язків, притаманних подружжю, суд обґрунтовував зокрема, показаннями свідків: ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14 ОСОБА_15, ОСОБА_16

Разом тим суд першої інстанції не дав оцінку тим обставин, що свідок ОСОБА_9 є колишньою дружиною позивача, ОСОБА_10 - донькою, ОСОБА_11 водієм позивача, ОСОБА_12 директором компанії, яка належить позивачу, ОСОБА_14 та ОСОБА_16 є колегами та друзями ОСОБА_4, а отже ці свідки є зацікавленими особами у вирішенні спору.

Колегія суддів не може взяти до уваги покази свідка ОСОБА_17, оскільки з її показів вбачається, що вона працювала нянею доньки сторін у період з 01.05.2003 року по 31.10.2004 року, тобто в період коли суд не може встановити факт спільного проживання однією сім'єю з огляду на вимоги ст. 74 СК України.

Суд критично ставиться до показів свідка ОСОБА_18, яка працювала двірником з огляду на те, що враховуючи характер її роботи, підтвердження нею факту ведення спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім'ї, а також наявність взаємних прав та обов'язків, є однобічним трактуванням відносин сторін.

Так, відповідно до статей 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивачем не було представлено суду доказів на підтвердження ведення спільного господарства, а також ведення єдиного бюджету.

Фотографії спільного відпочинку, що містяться в матеріалах справи, не свідчать про спільне проживання сторін однією сім'єю.

Не можуть підтвердити факт спільного проживання і наявні в матеріалах справи квитанції на оплату комунальних послуг, оскільки з них неможливо встановити особу, яка здійснювала оплату, більшість квитанції не містить адресу, за якою здійснюється оплата комунальних послуг, в деяких зазначена АДРЕСА_3 в інших АДРЕСА_4, що позбавляє суд апеляційної інстанції вирішити питання про сплату позивачем комунальних послуг по місцю його перебування з відповідачем.

Що стосується посилання позивача на наявні в матеріалах справи витяги з мережі інтернет інформації щодо сімейного стану ОСОБА_3 слід зазначити наступне.

Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів.

Статтею 59 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які згідно із законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірність доказів - це їх відповідність об'єктивній дійсності.

При оцінці документів та інших письмових доказів суд зобов'язаний переконатися в тому, що вони виходять від компетентного органу, містять всі необхідні реквізити, підписані правомочними особами.

Документи, наявні в матеріалах справи, на яких міститься інформація з мережі інтернет вимогам вищезазначених статтей не відповідає, а тому посилання на них, як на підтвердження перебування відповідача у фактичних шлюбних відносинах з позивачем, судом апеляційної інстанції не приймаються.

Таким чином, суд першої інстанції не врахував зазначені положення процесуального закону, надав невірну оцінку поданим позивачем доказам, які не підтверджують обставини, які є предметом доказування та не свідчать беззаперечно про факт проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу, ведення ними спільного господарства та наявність спільних коштів.

Крім того суд враховує, що 21.05.2007 року при укладенні договору купівлі-продажу нерухомості, а саме квартири АДРЕСА_1, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Малиновською О.Ю., ОСОБА_4 у п. 16 вищезазначеного договору зазначив, що на момент придбання вищезазначеної квартири, він в шлюбі не перебуває, а також не перебуває у стосунках з жінкою, що є підставою виникнення права спільної сумісної власності (ст. 74 СК України).

Враховуючи обставини справи та наявні в матеріалах справи докази, суд апеляційної інстанції приходить до висновку що сторони зустрічалися, але не проживали однією сім'єю, не мали усталені відносини, які притаманні подружжю, а тому суд першої інстанції прийшов до упередженого висновку про задоволення позовних вимог в частині встановлення факту проживання однією сім'єю ОСОБА_4 та ОСОБА_3 без реєстрації шлюбу у період з 16.04.2005 року по червень 2013 року.

Відповідно до змісту ст. ст. 10,11,58-60 ЦПК України суд слухає цивільні справи на засадах змагальності сторін, в межах заявлених вимог і на підставі доказів наданих сторонами та їх представниками, докази повинні подаватись належні, тобто містити інформацію щодо предмета доказування, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази та з їх врахуванням перевіривши висновки суду першої інстанції, викладені в оскаржуваному рішення, ретельно перевіривши доводи апеляційної скарги та обставини, на які позивач посилався як на підставу своїх вимог та заперечень, беручи до уваги норми чинного законодавства на момент виникнення спірних правовідносин, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо ухвалення оскаржуваного рішення з порушенням норм матеріального та процесуального, а також відсутність підстав для задоволення позову.

У відповідності з вимогами ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, тощо.

З урахуванням викладеного колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням у справі нового рішення про відмову в позові.

Керуючись ст. ст.303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 - задовольнити.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 06 квітня 2015 року - скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення наступного змісту.

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3, треті особи: Банк «Фінанси та Кредит», Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Щерба Л.О. про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу та визнання квартири об'єктом спільної сумісної власності - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: