УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Горелкіної Н.А.,

суддів: Євграфової Є.П., Завгородньої І.М.,

Іваненко Ю.Г., Ситнік О.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: Виконавчий комітет Дніпропетровської міської ради, ОСОБА_6, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та знесення самовільно збудованих споруд, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 09 грудня 2014 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 січня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: Виконавчий комітет Дніпропетровської міської ради, ОСОБА_6, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та знесення самовільно збудованих споруд.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 09 грудня 2014 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 січня 2015 року зазначене судове рішення в частині відмови у знесенні паркану та сараїв скасовано та в позові у цій частині відмовлено.

У іншій частині рішення залишено без змін.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_3 просить ухвалені у справі рішення скасувати, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Наведеній нормі ухвалені у справі судові рішення не відповідають.

Судом установлено, що позивач на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 06 вересня 2012 року, виданого П'ятою дніпропетровською державною нотаріальною конторою, є власником будинку АДРЕСА_1. Земельна ділянка, якою він користується, ним не приватизована, межі не визначено (а. с. 6-14, 76, 78).

Відповідачам належить по 29/100 частки суміжного будинку АДРЕСА_2. Земельна ділянка, якою вони користуються, також не приватизована, межі не визначено (а. с. 8-14, 74-76, 78).

Предметом спору позивач визначив самовільне заволодіння відповідачами частиною земельної ділянки, якою він користується, побудуву на ній самочинних сараїв "К" та "З" та незаконне встановлення між ділянками паркану.

При відмові в позові суд першої інстанції, з яким з цій частині погодився апеляційний суд, посилався на недоведеність позивачем порушень його прав відповідачами, оскільки за договором купівлі-продажу від 31 серпня 1979 року площа земельної ділянки відповідача ОСОБА_5 складає 534 кв. м (а. с. 74, 75) й цей показник відповідає технічним паспортам, що складалися протягом експлуатації будинку (а. с. 76, 78, 105, 115).

При цьому, відхиляючи посилання позивача як на доказ на креслення ТОВ «Основа», додані до позовної заяви, суд вважав таке неналежним та недопустимим.

Посилання позивача на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 травня 2013 року, яке встановило порушення відповідачами прав позивача, також не взято судом до уваги, оскільки при ухваленні рішення не вирішувалось питання меж земельних ділянок сторін із зазначенням цифрових показників порушень.

З такими висновками погодитись не можна з огляду наступне.

Згідно з приписами ст. ст. 57, 58, 60, 61 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Так, обґрунтовуючи свої вимоги, позивач посилався та те, що рішенням № 504 виконком Красногвардійської районної ради виділив ОСОБА_7 із будинку АДРЕСА_2 земельну ділянку площею 350 кв. м для будівництва та обслуговування будинку. Рішенням № 1045 виконком Красногвардійської районної ради вищевказане рішення змінив через те, що фактично було виділено не 350 кв. м, а 320 кв.м. Цьому виділеному будинку площею 320 кв. м було присвоєно адресу: будинок АДРЕСА_1 і 28 липня 1958 року між ОСОБА_7 та Красногвардійським міськкомунхозом було укладено договір про надання вищевказаної земельної ділянки площею 320 кв. м у безстрокове користування для будівництва індивідуального житлового будинку.

На підтвердження наведеного позивачем було надано копії акта відводу земельної ділянки від 08 липня 1958 року № 1491 із копією плану земельної ділянки АДРЕСА_1.

На підтвердження порушення прав землекористування позивачем були надані креслення ТОВ «Основа», нанесені на план М 1:500 (а. с. 22) та креслення, нанесені на план М:200 (а. с. 59-160).

За останніми визначено, що площа будинку по вул. Шмидта, 30а становить фактично 285 кв. м.

Належність зведених самочинно на межі із ділянкою позивача споруд відповідачами не заперечується.

Наведеного суд не врахував, належної оцінки в сукупності з іншими доказами (попередніми судовими рішеннями, поясненнями сторін тощо стосовно самочинного будівництва) не надавав, поклавши тягар доведення порушення прав землекористування виключно на позивача, не врахував, що в силу приписів ч. 1 ст. 60 ЦПК України доведення знаходження спірних споруд саме на належній відповідачам ділянці покладається на останніх.

Обставини, що доводились позивачем із посилання на креслення, що виконувались, в тому числі в межах робіт із встановлення меж земельної ділянки (а. с. 161) відповідачами не спростовані жодним доказом.

Суди на порушення вимог ст. ст. 214, 215 ЦПК України на зазначене уваги не звернули, пояснень позивача в достатньому обсязі не перевірили, фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи не встановили та висновків про безпідставність позову дійшли передчасно.

Оскільки допущені судами порушення норм матеріального та процесуального права призвели до неправильного вирішення справи, рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 09 грудня 2014 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 січня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Н.А. Горелкіна

Судді: Є.П. Євграфова

І.М. Завгородня

Ю.Г. Іваненко

О.М. Ситнік