Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/122/15 Головуючий у 1 інстанції: Лихосенко М.О.
2015 р. Суддя-доповідач: Савченко О.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

„05" лютого 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Савченко О.В.

суддів: Гончар М.С., Стрелець Л.Г.

при секретарі: Мельник З.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 17 жовтня 2014 року у справі за позовом Відкритого акціонерного товариства "Запоріжжяобленерго" в особі Правобережного районного відділення електричних мереж до ОСОБА_2 про стягнення боргу за спожиту електроенергію та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Відкритого акціонерного товариства "Запоріжжяобленерго" в особі Правобережного районного відділення електричних мереж про визнання за ним права, як пенсіонера МВС, на 50% знижку по оплаті спожитої електроенергії, визнання факту переплати за спожиту електроенергію, -

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2013 року ВАТ "Запоріжжяобленерго" в особі Правобережного РВЕМ звернулось до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за електроенергію.

У позові, який щодо розміру заборгованості остаточно був уточнений у липні 2014 року, зазначало, що на підставі особового рахунку НОМЕР_1 споживачу ОСОБА_2 здійснюється постачання електричної енергії в квартиру АДРЕСА_1, хоча договір на постачання елкктроенергії відповідач не укладав.

За вимогами п.п.19,20 Правил користування електричною енергією для населення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 1357 від 26.07.1999 року, споживач повинен розраховуватися за спожиту елетроенергію за діючими тарифами для населення на підставі показань приладу обліку щомісяця, розрахунковим періодом для встановлення розміру оплати спожитої елетроенергії є календарний місяць, плата за спожиту протягом розрахункового періоду електроенергію вноситьсяне пізніше 10-го числа наступного місяця, якщо договором не встановлено іншого терміну.

Відповідач є пенсіонером МВС України і на підставі ст. 22 Закону України „Про міліцію" до 01.01.2012 року мав право на 50% знижку по оплаті за спожиту елетроенергію без обмедження нормою.

Законами України „Про Державний бюджет України на 2012 рік" та на 2013 рік передбачено, що положення ст. 22 Закону України „Про мілцію" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених КМ України, виходячи з наявних ресурсів.

З 01.01.2012 року право на 50% знижку з оплати електроенергії надається відповідачу в межах 75 кВт/год, які встановлені постановою КМ України № 879 від 01.08.1996 року.

Згідно знятих показань обліку за період з 31.12.2011 року по 15.06.2014 року, відповідачем було спожито 6354 кВт/год.

Проведено нарахування за спожиту елетроенергію за вказаний період у сумі 1625 грн.99 копю., з урахуванням пільгового споживання за нормою 75 кВт/год.

Посилаючись на те, що виставлені рахунки у повному обсязі за період з 31.12.2011 року по 15.06.2014 року відповідач не сплатив, оскільки оплату за спожиту елетроенергію здійснював, виходячи з 50% знижки без обмеження норм споживання, остаточно просило стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за спожиту у вказаний період електроенергію у сумі 566 грн. 93 коп. та витрати по оплаті судового збору в сумі 229 грн. 40 коп.

У листопаді 2013 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ВАТ "Запоріжжяобленерго" в особі Правобережного РВЕМ, який уточнив у квітні 2014 року, про визнання за ним, як пенсіонером МВС, права на 50% знижку по оплаті всього обсягу спожитої електроенергії, визнання факту переплати за спожиту електроенергію.

У зустрічному позові зазначав, що він є пенсіонером МВС, який проходив службу у органах внутрішніх справ у м. Запоріжжі, і згідно ч.4,7 ст.22 Закону України "Про міліцію" у діючий редакції, йому надано право на 50% знижку по оплаті житлової площі, комунальних послуг, а також палива.

Його право на вказану знижку підтверджується випискою з наказу від 21.10.1999 року № 274о/с, довідкою від 01.11.1999 року № 86/119990.

Зазначає, що спожиту електроенергію оплачує у встановлені строки за показниками приладу обліку з урахуванням наданого йому право на пільгу.

Відповідач при надання пільги застосовує норму споживання електричної енергії в межах 75 кВт.год., яка встановлена Постановою КМУ від 01.08.1996 року № 879 та нараховує борг за спожиту електроенергію.

Вважає, що спір полягає не в оплаті певної кількості спожитої електроенергії, а стосується розміру пільг, на які він має право згідно законодавства України.

Відповідач позбавив його наданих Законом України "Про міліцію" прав на пільги.

Сплачуючи в період з 2008 року по 31.03.2014 року за спожиту електроенергію з 50% знижкою без обмеження норм споживання , він вимог законів та інших правових актів України на порушував.

Крім того, відповідач у своєму розрахунку заборгованості приписав к початковим показникам його лічильника 3008 кВт.год електроенергії, яка фактична була спожита ним за період з середини вересня 2003 року по 31 грудня 2004 року. Суми оплати цієї електроенергії відповідач не включив до розрахунку заборгованості, що призвело до штучного нарахування заборгованості, що є фальсифікацією.

За його розрахунком, заборгованості перед ВАТ "Запоріжжяобленерго" він не має, на 01 жовтня 2013 року існує його переплата 2198 кВт/год електричної енергії.

Переплату він вимушений був здійснити у жовтні 2008 року, після відключення його помешкання від електропостачання за несплату необґрунтовано нарахованої заборгованості.

Дії відповідача по відключення його помешкання від електропостачання рішенням апеляційного суду Запорізької області від 29.07.2009 року були визнання неправомірними.

Посилаючись на зазначені обставини, остаточно просив суд визнати за ним, як пенсіонером МВС, який звільнений зі служби за хворобою, право на 50% знижку по оплаті спожитої електроенергії, визнати факт переплати ним на 01 жовтня 2013 року 2198 кВт/год електричної енергії.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 14 квітня 2014 року зустрічну позовну заяву об'єднано в одне провадження з первісним позовом для розгляду в одному провадженні.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 17 жовтня 2014 року позов ВАТ "Запоріжжяобленерго" в особі Правобережного районного відділення електричних мереж до ОСОБА_2 про стягнення боргу за спожиту електроенергію задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ВАТ "Запоріжжяобленерго" в особі Правобережного районного відділення електричних мереж в рахунок погашення заборгованості за спожиту електроенергію за період з 31.12.2011 року по 15.06.2014 року - 566 грн.93 коп., а також витрати по оплаті судового збору в сумі 229 грн. 40 коп., а всього 796 грн. 33 коп.

В задоволені зустрічного позову ОСОБА_2 до ВАТ "Запоріжжяобленерго" в особі Правобережного районного відділення електричних мереж про визнання за ним права, як пенсіонера МВС, на 50% знижку по оплаті спожитої електроенергії, визнання факту переплати за спожиту електроенергію та судового збору відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове по суті позовних вимог.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обгрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, між сторонами існують фактичні договірні відносини по постачанню електричної енергії за адресою: АДРЕСА_1, на підставі відкритого на ім"я ОСОБА_2 особового рахунку НОМЕР_1(а.с.3).

Згідно довідки Управління МВС України в Запорізькій області № 86/11990, ОСОБА_2 є пенсіонером МВС та відповідно до ст. 22 Закону України „Про міліцію" від 20.12.1999 року має 50% пільгу по оплаті житлової площі, комунальних послуг, палива і електроенергії(а.с.31).

За даними особового рахунку НОМЕР_1 , у ОСОБА_2 оформлена пільга по категорії „Міліціонер на пенсії", з 01.01.2012 року пільгове споживання проводиться з 50% знижкою в межах 75 кВт, а не від загального обсягу споживання.

Таким чином, по суті спір між сторонами виник з приводу поширення з 01.01.2012 року на ОСОБА_2, як на пенсіонера з числа працівників міліції, норм споживання електричної енергії (75 кВт/год.на місяць), в межах якої надається знижка на оплату, при тому, що редакція ч.4 ст. 22 Закону України „Про міліцію", що була чинною у період до 01.04.2014 року, передбачала, що працівникам міліції та членам їх сімей надається 50% знижка з оплати жилої площі, комунальних послуг, а також палива, і обмежень щодо норм споживання не містила.

Задовольняючи первісний позов ВАТ "Запоріжжяобленерго" в особі Правобережного РВЕМ, суд виходив з доведеності виникнення у відповідача заборгованості з щомісячної оплати спожитої електроенергії у період з 01.01.2012 року по15.06.2014 року, враховуючи, що з 01.01.2012 року ВАТ "Запоріжжяобленерго" в особі Правобережного РВЕМ правомірно визначало позивачу за зустрічним позовом оплату за електроенергію з урахуванням норми в 75кВт/год, а не 50% знижки без обмежень місячної норми споживання.

Розгялнувши зустрічний позов ОСОБА_2, суд послався на його безпідставність, зважаючи, що відсутність порушеного права і невідповідність обраного способу його захисту є підставами для відмови у задоволенні позову.

Такі висновки суду є обгрунтованими, відповідають обставинам справи та нормам матеріального права.

Відповідно до Закону України „Про електроенергетику" споживачами енергії є суб"єкти господарської діяльності та фізичні особи, що використовують енергію для власних потреб на підставі договору про її продаж та купівлю, Правилами користування електричною енергією для населення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України 26 липня 1999 року № 1357, які регулюють відносини між громадянами( споживачі електричної енергії) та енергопостачальниками.

Пунктом 31 вказаних Правил передбачено, що споживач, який має право на встановлені законодавством пільги з оплати спожитої електричої енергії, повідомляє у письмовій формі енергопостачальника про своє право на пільгу з посиланням на відповідний законодавчий акт. Пільгова оплата за спожиту електричну енергію здійснюється за місцем його постійного проживання з дня подання споживачем заяви.

Норми споживання житлово-комунальних послуг, у межах яких надаються пільги на їх оплату, у тому числі обсяги пільгового споживання електричної енергії, установлені постановою Кабінету Міністрів України від 01 серпня 1996 року № 879 з подальшими змінами „Про встановлення норм користування житлово-комунальними послугами громадянами, які мають пільги щодо їх оплати".

Згідно ч.ч.4, 6 ст. 22 Закону України „Про міліцію"( у редакції від 20.12.1990 року) працівникам міліції та членам їх сімей надається 50-процентна знажка по оплаті жилої площі, комунальних послуг, а також палива.

За працівниками міліції, звільненим зі служби за віком, хворобою або вислугою років, зберігається право на пільги за цим Законом.

На підставі підпунктів „а" і „в" підпункту 1 пункту 68 розділу П Закону України від 28.12.2007 року „Про державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України", частину 4 статті 22 Закону України „Про міліцію"було доповнено словами „ в межах норм, встановлених законодавством, а частину 6 доповнено словами „якщо середньомісячний сукупний доход сім"ї в розрахунку на одну особу за попередні шість місяців не перевищує доходу, який дає право на податкову соціальну пільгу у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України".

Зазначені зміни згідно Рішення Конституційного Суду України № 10-рп/2008( справа щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет України) з 22 травня 2008 року були визнані такими, що не відповідають Конституції України.

Конституційний Суд України дійшов висновку про те, що законом про Державний бюджет України не можна вносити зміни до інших законів, зупиняти чи скасовувати їх, оскільки з об"єктивних причин це створює протиріччя в законодавстві, і як наслідок - скасування та обмеження прав і свобод людини та громадянина.

У разі необхідності зупинення дій законів, внесення до них змін і доповнень, визнання їх нечинними мають використовуватися інші закони.

Разом з тим, правильно встановивши характер правовідносин, що виникли між сторонами по дані справі, суд вірно виходив з того, що поряд з нормою ч.4 ст. 22 Закону України „Про міліцію", відповідно до норм ст.ст. 4,5,10 ЦК України, ст.ст. 2,8 ЦПК України на них поширювалася і дія статей 8,46 Конституції України, інших актів цивільного законодавства України та міжнародних договорів.

Так, у статті 46 Конституції України передбачено право громадянина на соціальний захист, якому кореспондується обов"язок держави щодо його фактичного забезпечення, зокрема, за рахунок коштів Державного бюджету України.

Законодавчим актом, який визначає правові засади формування та застосування державою соціальних стандартів і нормативів, спрямованих на реалізацію закріплених Конституцією України та законами України основних соціальних гарантій, є Закон України від 05.10.2000 року № 2017-Ш „Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії", який був прийнятий пізніше у часі стосовно Закону України „Про міліцію".

Відповідно до ст. 1 вказаного Закону, державні соціальні гарантії - це встановлені законами, іншими нормативно-правовими актами соціальні норми і нормативи або їх комплекс, на базі яких визначаються рівні основних державних соціальних гарантій.

Статтею 9 Закону передбачено, зокрема, встановлення державною нормативів користування житлово-комунальними послугами, щодо оплати яких держава надає пільги.

Соціальні норми і нормативи - це показники необхідного споживання продуктів харчування, непродовольчих товарів і послуг та забезпечення освітніми, медичними, житлово-комунальними, соціально-культурними послугами.

Згідно зі ст. 5 цього Закону державні соціальні стандарти і нормативи формуються, встановлюються та затверджуються у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України за участю та погодженням з іншими сторонами соціального партнерства, якщо інше не передбачено Конституцією україни та Законами України.

Частиною 1 ст. 4 Закону визначено, що нормативи соживання - це розміри споживання в натуральному виразі за певний проміжок часу (за рік, за місяць, за день) продуктів харчування, непродовольчих товарів поточного соживання та деяких видів послуг.

На підставі нормативів споживання визначають нормативи фінансового забезпечення державних соціальних гарантій та здійснюється їх фінансування( ст. 21 Закону, ст. 102 БК України).

У ст. 95 Конституції України України зазначено, що бюджетна система України будується на засадах справедливості і неупередженого розподілу суспільного багатства між громадянами і територіальними громадами; виключно законом про Державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків; держава прагне до збалансованості бюджету України.

Метою і особливістю закону про Державний бюджет України є забезпечення належних умов для реалізації положень інших законів України, які передбачають фінансові зобов"язання держави перед громадянами, спрямовані на їх соціальний захист, у тому числі й надання пільг, компенсацій і гарантій (Рішення Конституційного Суду України від 9 липня 2007 року № 6-рп 2007 у справі про соціальні гарантії).

Державний бюджет України затверджується щорічно Верховною Радою України на період з 1 січня по 31 грудня, а за особливих обставин -на інший період(ст. 96 Конституції України).

У Рішенні від 27 листопада 2008 року № 26-рп/2008 Конституційний Суд України вказав, що положення ч.3 ст. 95 Конституції України щодо прагнення держави до збалансованості бюджету України у системному зв"язку з положеннями ч.2 цієї статті, ст. 46 Конституції України треба розуміти як намагання держави при визначенні законом про Державний бюджет України доходів і видатків та прийнятті законів, інших нормативно-правових актів, які можуть вплинути на доходну та видаткову частини бюджету, дотримуватися рівномірного співвідношення між ними.

З огляду на зазначене Конституційний Суд Україні в рішенні від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011 визнав принцип збалансованості бюджету як один із визначальних поряд з принципами справедливості та пропорційності (розмірності) у діяльності органів державної влади, зокрема, в процесі підготовки, прийняття і виконання державного бюджету на поточний рік.

П.11 ч.1 ст. 40 БК України встановлено, що предметом регулювання закону про Державний бюджет України є додаткові положення, що регламентують процес виконання бюджету.

Як убачається, щорічними законами України про Державний бюджет України на 2009,2010, 2011 роки передбачалось, зокрема, забезпечення пільг на оплату електричної енергії працівникам міліції та ветеранам органів внутрішніх справ за рахунок субвенції ( міжбюджетні трансферти для використання на певну мету в порядку, визначеному органом, який прийняв рішення про надання субвенції) з державного бюджету місцевим бюджетам; перерахування субвенції з державного бюджету здійснюється в порядку, установленому Кабінетом Міністрів України за рахунок відповідних надходжень з бюджету.

Законами про Державний бюджет України на 2012-2013 роки передбачено, що норми й положення ст. 22 Закону України „Про міліцію" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України виходячи з наявних ресурсів Державного бюджету України та бюджету Пенсійного фонду України на відповідний рік.

Отже, Верховна Рада України, ухваливши ці закони та визначивши Кабінет Міністрів України державним органом, який повинен забезпечувати реалізацію встановлених законами України соціальних прав громадян, надав право Кабінету Міністрів України визначати порядок та розміри соціальних виплат, виходячи з наявних фінансових можливостей бюджету, що за висновками Конституційного Суду України, викладеному у Рішенні від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011, узгоджується з функціями Уряду, визначеними у ст. 116 Конституції України.

Таким чином, розміри соціальних виплат залежать від соціально-економічних можливостей держави та повинні надаватися в порядку і розмірах, передбаченими відповідними нормативними актами - Законами України „Про державний бюджет", постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.1996 року № 879, якою встановлено норми користування житлово-комунальними послугами, в межах яких надаються передбачені чинним законодавством пільги з полати житлово-комунальних послуг.

Вказана постанова є чинною та не передбачає винятків щодо категорій пільговиків.

На залежність розмірів соціальних виплат і соціальних послуг від фінансових можливостей держави вказав Конституційний Суд України й у своїх рішеннях від 19 червня 2001 року № 9-рп/2001 та від 8 жовтня 2008 року № 20-рп/2008.

У Рішенні від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011 Конституційний Суд україни зазначив, що одним із визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

З урахуванням такого елемента принципу верховенства права, як пропорційності(розмірності) Конституційний Суд України зазначив, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними, а оскільки держава зобов"язана регулювати економічні процеси, встановлювати й застосовувати справедливі та ефективні форми перерозподілу суспілього доходу з метою забезпечення добробуту всіх громадян, то механіз реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження справедливого балансу між інтересами окремих осіб і інтересами всього суспільства.

Системний аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про правильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права при вирішенні даного спору.

Відповідно до встановленого ст. 11 ЦПК України принципу диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Вирішуючи в межах заявлених за первісним позовом вимог щодо стягнення з ОСОБА_2 заборгованості з оплати спожитої елктроенергії, яка утворилась за період з 31.12.2011 року по 15.06.2014 року, то суд перевірив доводи останнього щодо наданого позивачем розрахунку, і, надавши оцінку наявним у справі письмовим доказам у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, дійшов обгрунтованого висновку про доведеність того, що у зазначений період заборгованість виникла у сумі 566 грн. 93 коп.

Ті докази та обставини, на які посилається ОСОБА_2 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Фактично доводи зводяться до іншої оцінки мехінізму застосування соціальної пільги, передбаченої ст. 22 Закону України „Про міліцію", яка відрізняється від зробленої судом першої інстанції оцінки, і підстав для скасування судового рішення в порядку ст. 309 ЦПК України наведені доводи не містять.

Керуючись ст.ст.307, 308, 314, 317 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 17 жовтня 2014 року по даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: