У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 лютого 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області у складі:

Головуючого судді: Демянчук С.В.

суддів: Ковалевича С.П., Малько О.С.

секретаря судового засідання: Ковальчук Л.В.,

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 08 грудня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Управління МВС України в Рівненській області, Дошкільного навчального закладу № 6 при Управлінні МВС України в Рівненській області про визнання незаконним ненарахування та невиплати надбавки до заробітної плати за вислугу років, зобов"язання провести нарахування, визнання незаконним затримки розрахункових виплат при звільненні, стягнення середнього заробітку за весь період затримки розрахункових коштів та стягнення моральної шкоди.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 08 грудня 2014 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Управління МВС України в Рівненській області, Дошкільного навчального закладу № 6 при Управлінні МВС України в Рівненській області про визнання незаконним не нарахування та невиплату до заробітної плати надбавки за вислугу років, зобов'язання провести нарахування та виплату до заробітної плати надбавку за вислугу років, визнання незаконним затримки розрахункових виплат при звільненні, стягнення середнього заробітку за весь період затримки розрахункових коштів та стягнення моральної шкоди відмовлено.

В поданій на рішення апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим через невідповідність висновків суду обставинам справи, а також таким, що винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що за п. 1 Порядку виплати надбавки за вислугу років _____________________________________________________________________________________________

Провадження № 22ц-787/172/2015 Головуючий у суді 1 інстанції: Бердій М.А.

Доповідач : Демянчук С.В.

педагогічним та науково-педагогічним працівникам навчальних закладів і установ освіти, затвердженого постановою КМ України № 78, від 31 січня 2001 року, передбачена всім педагогічним працівникам із відповідним стажем, починаючи із січня 2001 року. Однак їй ця надбавка виплачувалась і нараховувалась частинами.

Вказує, що цю надбавку в м. Рівне отримували всі педагогічні працівники за наказом управління освіти незалежно від підпорядкування і форм власності. Однак, ці накази керівництво УМВС не брало до уваги і відмовляло у виплаті, по причині підпорядкування дитячого садка УМВС в Рівненській області.

В день звільнення 01 лютого 2012 року, всіх платежів їй не виплатили, письмово з розшифровкою всіх виплат її не повідомили.

Просить рішення суду від 08 грудня 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 та її представник, підтримали апеляційну скаргу в повному обсязі та просили її задовольнити.

Представник Управління МВС України в Рівненській області та Дошкільного навчального закладу № 6 при Управлінні МВС України в Рівненській області, заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, покликалася на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, а також вимог, заявлених в суді першої інстанції, правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимо, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про їх безпідставність.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1, завідувача дошкільного навчального закладу № 6 (ясла-садок) при УМВС України в Рівненській області звільнено 01 лютого 2012 року на підставі п. 8 ст. 36 КЗпП України, із виплатою компенсації за 46 календарних днів невикористаної щорічної відпустки та оплатою листка непрацездатності від 11 січня 2012 року серії АВУ № 438137. З наказом № 21о/с від 01 лютого 2012 року ОСОБА_1 ознайомлена під розписку 26 березня 2012 року, трудову книжку позивачка отримала 26 березня 2012 року.

Відповідно до акту ревізії фінансово-господарської діяльності у ДНЗ (ясла-садок) № 6 при УМВС України в Рівненській області за період з 01 липня 2009 року по 15 листопада 2011 року, контрольно-ревізійного управління у Рівненській області № 17-12-06/132 від 23 грудня 2011 року та довідки УМВС України в Рівненській області від 06 березня 2014 року № 26 вбачається, що 23 грудня 2011 року ОСОБА_1 донараховано та виплачено по вище зазначеному акту ревізії надбавку за вислугу років педагогічним працівникам, згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 31 січня 2001 року № 78 за період з липня по грудень 2009 року включно та січень 2010 року в сумі 2178,61 грн. Окрім того, у вказаному акті зазначається, що ОСОБА_1 23 лютого 2012 року виплачено 2139,63 грн. надбавки за вислугу років педагогічним працівникам за період з 01 лютого 2010 року по 30 жовтня 2010 року.

Згідно довідки № 26 від 06 березня 2014 року вбачається, що в період з січня 2001 року по 30 червня 2009 року ОСОБА_1 встановлювалася та виплачувалася надбавка за безперервну роботу по тарифних ставках (посадових окладів) працівників підприємств, установ, організацій і навчальних закладів органів внутрішніх справ та внутрішніх військ МВС України, відповідно до Указу Президента України від 04 жовтня 1996 року № 926/96. Таким чином встановлено, що за період з 01 січня 2001 року по 30 червня 2009 року надбавка за вислугу років (30%) за постановою КМУ № 78/2001 позивачці УМВС України в Рівненській області не виплачувалась, але виплачувалась надбавка за вислугу років відповідно до п. 7 Указу Президента України № 926/1996, що жодним чином не порушило право ОСОБА_1 на отримання надбавки за вислугу років.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з відсутності порушення прав позивачки в сфері трудового законодавства, оскільки в період з січня 2001 року по 30 червня 2009 року ОСОБА_1 встановлювалася та виплачувалася надбавка за безперервну роботу по тарифних ставках (посадових окладів) працівників підприємств, установ, організацій і навчальних закладів органів внутрішніх справ та внутрішніх військ МВС України, відповідно до Указу Президента України від 04 жовтня 1996 року № 926/96. Встановлено, що всі нараховані позивачу суми були виплачені в день її звільнення. 23 лютого 2012 року позивачці були донараховані лікарняні, оскільки після звільнення вона перебувала на лікарняному, а також враховано висновки акту ревізії фінансово-господарської діяльності ДНЗ № 6 від 23 грудня 2013 року та донараховано надбавку за вислугу років.

За встановлених обставин, ґрунтуються на матеріалах справи і висновки суду про застосування судом першої інстанції трьохмісячного строку звернення до суду щодо вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Так вбачається, що крайнім днем, коли позивач дізналась або повинна була дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган фактично з нею розрахувався, є 26 березня 2012 року, а тому строк наданий позивачу для стягнення в судовому порядку середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування завданої при цьому моральної шкоди закінчився 26 червня 2012 року. З позовом до суду позивач звернулась 16 грудня 2013 року, тобто через півтора року після закінчення перебігу встановленого строку звернення до суду. Доказів про поважність пропуску встановленого строку для його поновлення позивачкою не надано.

За встановлених обставин та норм чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, правильним є і висновок суду про відмову в задоволенні позовних вимога про стягнення моральної шкоди.

Згідно принципу диспозитивності цивільного судочинства /ст. 11 ЦПК України/ суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до норм ЦПК, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Обов'язок доказування і подання доказів процесуальним Законом /ст. 60 ЦПК/ покладено на сторони.

Однак, будь-яких доказів, заслуговуючих на увагу, які є належними і допустимими, спростовують висновки суду, не надано.

Так, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи позивачки про необхідність нарахування відповідачем два види надбавки, оскільки встановлено, що нарахування заробітної плати ОСОБА_1 здійснювалось в межах бюджетних асигнувань та відповідно до ст. 2 Закону України "Про оплату праці", Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої Наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5 (зареєстрований в Мінюсті України 27 січня 2004 року за № 114/8713).

Відхиляє колегія суддів і доводи апелянта про безпідставність застосування судом строку звернення до суду, оскільки висновки суду про застосування судом такого строку апелянтом не спростовано.

Суд першої інстанціх при цьому обґрунтовано послався на рішенням Конституційного Суду України у справі № 1-5/2012 від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 яким роз'яснено, що для звернення працівника до суду з заявою стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого починається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних йому при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Поскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, та, враховуючи, що суд першої інстанції, вирішуючи спір, правильно встановив дійсні обставини справи, з'ясував характер взаємовідносин сторін, постановив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права, та зважаючи, що не може бути скасоване правильне по суті рішення суду з одних лише формальних міркувань, судова колегія не вбачає підстав для скасування оскаржуваного рішення.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 08 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий суддя: С.В. Демянчук

Судді : С.П. Ковалевич

О.С. Малько