АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_________________________________________
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Рейнарт І.М.

суддів Барановської Л.В., Качана В.Я.

при секретарі Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою заступника прокурора м. Києва на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 10 грудня 2014р. по цивільній справі за позовом заступника прокурора Оболонського району м. Києва до Київської міської ради, ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсними державного акту на право власності на замельну ділянку та договору купівлі-продажу земельної ділянки, відновлення становища, яке існувало до порушення,

встановила:

у жовтні 2014р. позивач звернувся до суду з позовом про визнання незаконним та скасування рішення Київської міської ради від 24 грудня 2009р. № 1134/3203 «Про передачу громадянці ОСОБА_3 у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд про АДРЕСА_1», визнати недійсним виданий ОСОБА_3 державний акт на право власності на земельну ділянку, визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений 21 лютого 2011р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом повернення у власність територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради земельної ділянки по АДРЕСА_1.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач посилався на те, зазначене рішення Київської міської ради прийнято з порушенням вимог закону, виданий державний акт на право власності на земельну ділянку та укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки не відповідають вимогам чинного законодавства, тому що спірна земельна ділянка відносилась до земель рекреаційного призначення. Крім того, земельну ділянку передано без зміни цільового призначення та виключення з переліку озеленених територій загального користування м. Києва, проект землеустрою не погоджено з природоохоронним органом, обов'язкова державна експертиза проекту відведення земельної ділянки не проводилась.

Рішенням суду від 10 грудня 2014р. у позові відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі заступник прокурора м. Києва просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Апелянт посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права, неналежну оцінку наданим доказам.

Позивач, Київська міська рада, ОСОБА_3, будучи належним чином повідомленими про день та час розгляду апеляційної скарги (с.с.194, 196-197, 206-208 т.1), двічі у судове засідання не з'явилися, представник Київської міської ради направив листа про

№ апеляційного провадження: № 22-ц/796/1934/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Скрипник О.Г.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Рейнарт І.М.
розгляд справи у його відсутність, інші учасники судового розгляду клопотання про перене-

- 2 -

сення судового засідання не подали, тому колегія суддів відповідно до положень ст. 305 ЦПК України провела судовий розгляд у їх відсутність.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта, який підтримав апеляційну скаргу, пояснення представника ОСОБА_2, який просив залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що рішенням Київської міської ради № 58/2127 від 17 вересня 2009р. внесені зміни до Генерального плану міста Києва та проекту планування його приміської зони на період до 2020 року, затверджених рішенням Київської міської ради від 28 березня 2002р. № 370/1804, та «Програми розвитку зеленої зони міста Києва до 2010 року», затвердженої рішенням Київської міської ради від 19 липня 2005 № 806/338 щодо внесення змін до містобудівної документації та визначення параметрів для відведення земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_2.

Рішенням Київської міської ради № 1134/3203 від 24 грудня 2009р. «Про передачу громадянці ОСОБА_3 у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд у АДРЕСА_1» затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_3 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд у АДРЕСА_1 та передано ОСОБА_3 за умови виконання пункту 3 цього рішення, у приватну власність земельну ділянку, площею 0,10га, за вказаною адресою.

6 травня 2010р. Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київради ОСОБА_3 видано Державний акт на право власності на вищевказану земельну ділянку.

21 лютого 2011р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу указаної земельної ділянки, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з відсутності порушення Київською міською радою норм діючого законодавства при передачі земельної ділянки у приватну власність ОСОБА_3 та безпідставності вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу та повернення земельної ділянки у власність територіальної громади міста Києва.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, так як він відповідає обставинам справи, наданим сторонами доказам та ґрунтується на нормах матеріального права.

Відповідно до частини першої статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Відповідно до частини третьої статті 116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян проводиться у разі, зокрема, одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом (пункт «в»).

Згідно із частиною першою пункту 12 «Перехідні положення» ЗК України до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених в абзаці третьому цього пункту) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

Порядок безоплатної приватизації громадянами земельних ділянок визначений положен-

- 3 -

ням статті 118 ЗК України.

Частина шоста статті 118 ЗК України передбачає, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, подають клопотання до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації.

Згідно зі статтею 50 Закону України «Про землеустрій», редакція якої діяла на момент виникнення даних правовідносин, відчуження земельних ділянок складаються проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Відповідно до статті 123 ЗК України розроблений проект відведення земельної ділянки погоджується з територіальним органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів, органом містобудування і архітектури та охорони культурної спадщини, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, а також з відповідним територіальним органом виконавчої влади з питань лісового або водного господарства (у разі вилучення (викупу), надання, зміни цільового призначення земельних ділянок лісогосподарського призначення чи водного фонду).

Згідно ст. 20 ЗК України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об'єктів природоохоронного та історико-культурного призначення.

Статтею 50 ЗК України визначено, що до земель рекреаційного призначення належать землі, які використовуються для організації відпочинку населення, туризму та проведення спортивних заходів.

З матеріалів справи вбачається, що розпорядженням Ради Міністрів Української РСР № 72-р від 14 березня 1991р. прийнята пропозиція Київського міськвиконкому про вилучення з користування Бучанського лісгоспу 84 гектарів земель, розташований в АДРЕСА_2, і надання їх у довгострокове користування без права вирубування дерев управлінню внутрішніх справ Київської області для організації реабілітаційного центру лікування співробітників міліції, пожежної охорони м. Києва та області, які брали участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, і зайнятих на службі в цій зоні (с.с.111 т.1)

Відповідно до акту прийому-передачі, складеного комісією Бучанського лісгоспу та представником ГУ МВС України в Київській області 17 червня 1996р., з користування Бучанського лісгоспу вилучено 84 га земель та надано їх у довгострокове користування без права вирубання дерев Управлінню внутрішніх справ Київської обл. (с.с.113 т.1).

Суду не було надано доказів видачі Управлінню внутрішніх справ Київської обл. Державного акту про право на користування зазначеною земельною ділянкою.

Рішенням Київської міської ради №750/2819 від 27 листопада 2009р. «Про надання земельної ділянки комплексу спеціальних об'єктів «Фортеця» Міністерства внутрішніх справ України для обслуговування та експлуатації комплексу спеціальних об'єктів «Фортеця» МВС України (реабілітаційний комплекс) з реконструкцією окремих будівель та споруд на АДРЕСА_2» надано комплексу спеціальних об'єктів "Фортеця" Міністерства внутрішніх справ України, за умови виконання пункту 2 цього рішення, у постійне користування земельну ділянку площею 69,80 га (у тому числі в межах прибережних захисних смуг площею 2,45 га та в межах водної акваторії площею 1,35 га) для обслуговування та експлуатації комплексу спеціальних об'єктів "Фортеця" МВС України (реабілітаційний комплекс) з реконструкцією окремих будівель та споруд на АДРЕСА_2 за рахунок частини земель, відведених відповідно до розпорядження Ради Міністрів Української РСР від 14.03.91 N 72-р, у зв'язку з передачею на баланс майна комплексу спеціальних об'єктів "Фортеця" МВС (наказ МВС

- 4 -

України від 15.09.2009 N 440).

З листа комунальної організації «Центр містобудування та архітектури» від 31 серпня 2009р. вбачається, що спірна земельна ділянка згідно Генерального плану розвитку міста Києва та його приміської зони до 2020 року, затвердженого рішенням Київської міської ради від 28 березня 2002р. № 370/1804, відносилася до рекреаційної забудови, що межує з територією лісів та лісопарків. Також у листі було зазначено про погодження містобудівного обґрунтування внесення змін до містобудівної документації та визначення параметрів окремого об'єкту містобудування - будівництво житлових будинків, господарських будівель та споруд на АДРЕСА_2 (с.с.110 т.1), що у подальшому стало підставою для прийняття рішення Київської міської ради № 58/2127 від 17 вересня 2009р.

За таких обставин, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апелянта про те, що на момент прийняття спірного рішення Київської міської ради земельна ділянка, яка була виділена ОСОБА_3, відносилася до земель рекреаційного призначення.

З матеріалів справи вбачається, що проект землеустрою щодо відведення ОСОБА_3 земельної ділянки по АДРЕСА_1 погоджено із Головним управлінням містобудування, архітектури та дизайну міського середовища виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Комунальною організацією «Центр містобудування та архітектури», Київською міською санепідемстанцією, Головним управління екології та охорони природних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Головним управлінням охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).

При цьому, виконуючи доручення Київської міської ради від 2 жовтня 2008 року № 29/233-К-20902, Головне управління містобудування, архітектури та дизайну міського середовища виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) надало висновок про погодження проекту відведення земельної ділянки для будівництва, експлуатації та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд без права забудови до погодження та затвердження містобудівної документації у встановленому законодавством порядку. Із цього висновку вбачається, що зазначена територія земельної ділянки відповідно до Генерального плану м. Києва за функціональним призначенням належить до території житлової та громадської забудови (с.с.20-21 т.1).

Аналогічне посилання міститься у висновку Київської міської санепідемстанції № 8280 від 26 листопада 2009р. та висновку про погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки Головного управління земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 14 грудня 2009р. № 05-5468 (с.с.24-25, 30-31 т.1).

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у справі 6-164цс14,наявність висновку Головного управління екології та охорони природних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради є достатнім для погодження проекту відведення земельної ділянки й не потребує подальшого його погодження, оскільки відповідно до Положення про Головне управління екології та охорони природних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради, затвердженого рішенням Київської міської ради від 18 червня 2009 року № 632/1688 (яке було чинним на момент погодження проекту відведення) до повноважень Головного управління віднесено погодження проектів відведення земельних ділянок.

Посилання апелянта на те, що рішенням Київської міської ради від 24 грудня 2009р. № 1134/3203 змінено цільове призначення земельної ділянки рекреаційного призначення без проведення обов'язкової державної експертизи, колегія суддів вважає безпідставним, так як зазначеним рішенням Київради цільове призначення земельної ділянки не змінювалося.

- 5 -

Також колегія суддів враховує, що суду не було надано доказів оскарження рішень Київської міської ради № 58/2127 від 17 вересня 2009р. та №750/2819 від 27 листопада 2009р.

Погоджується колегія суддів і з висновком суду першої інстанції про обрання прокурором неналежного способу захисту порушеного права шляхом визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки та відновлення становища, яке існувало до порушення, шляхом повернення у власність територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради земельної ділянки.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Стаття 216 ЦК України визначає особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку із цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину.

Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданного на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використання правового механізму, установленного статями 215, 216 ЦК України. Такий спосіб захисту можливий лише шляхом подання віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно. (правова позиція Верховного Суду України у справі 6-170цс14).

Київська міська рада не була стороною оспорюваного договору купівлі-продажу земельної ділянки, тому прокурор, який діє в інтересах територіальної громади м. Києва, не має правових підстав ставити питання про визнання договору недійсним, а відтак, і питання про відновлення становища, яке існувало до порушення.

Посилання апелянта на те, що суд неправомірно посилався на пред'явлення позовних вимог відповідно до ст.ст. 216, 388 ЦК України, оскільки позивачем заявлялися позовні вимоги відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 16 ЦК України про визнання права власності на земельну ділянку у АДРЕСА_1, не відповідають тексту позовної заяви, яка містить вимоги про відновлення становища, яке існувало до порушення, шляхом повернення у власність територіальної громади земельної ділянки, що і є реституцією у розумінні ст. 216 ЦК України.

Також у рішенні суду зазначено, що у разі порушення права власника, він може витребувати своє майно відповідно до положень ст. 388 ЦК України, що позивачем заявлено не було.

- 6 -

Колегія суддів вважає, що судом повно встановлені обставини справи, оцінені надані сторонами докази, правильно застосовані норми матеріального права, не допущено порушень норм процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому колегія суддів не вбачає правових підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

апеляційну скаргу заступника прокурора м. Києва відхилити, рішення Оболонського районного суду м. Києва від 10 грудня 2014р. залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: