АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/4317/15 Головуючий 1 інст. - Шиянова Л.О.
Справа № 639/2126/15-ц Доповідач - Бурлака І.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«25» травня 2015 року м. Харків

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого судді: Бурлака І.В.,

Суддів: Карімової Л.В., Яцини В.Б.,

за участю секретаря: Кривошеіної О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 23 квітня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, матеріальної та моральної шкоди,-

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеним та в подальшому уточненим позовом до ОСОБА_2. В обґрунтування свого позову посилався на те, що з 15 жовтня 2013 року його син ОСОБА_3, якого звільнено з посади лікаря хірурга-ортопеда, не отримав відповіді з приводу його незаконного звільнення з займаної посади від відповідача. Від дня звільнення до теперішнього часу він не працює, на утриманні має двох неповнолітніх дітей та його, батька - інваліда першої групи.

Крім цього зазначив, що його син приймав участь у соціальній програмі по імплантації, а незаконне звільнення ОСОБА_3 позбавило можливості зробити йому, позивачу дентальну імплантацію зубів за соціальною програмою, вартість якої становить 30000,00 грн. Вважав, що йому заподіяно моральну шкоду, яку він оцінює у 10000,00 грн.

Просив стягнути з відповідача на його користь аліменти у розмірі 70 % від всіх видів заробітку відповідача щомісячно, починаючи з 15.10.2013 року до влаштування сина на роботу за спеціальністю, майнову шкоду у розмірі 30000,00 грн. та моральну шкоду у розмірі 10000,00 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 23 квітня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду - скасувати та розглянути його позов по суті. При цьому посилався на неповне з'ясування судом обставин справи, що мають значення для справи, на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права і як доводи апеляційної скарги виклав позовні вимоги.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з'явившихся осіб, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно відхилити, рішення суду - залишити без змін.

При цьому судова колегія виходить з наступного.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, обґрунтовано виходив з того, що доказів того, що права, свободи та інтереси ОСОБА_1 порушено діями відповідача, ним не надано.

Відповідно до статті 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтею 59 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно з вимогами статей 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до директора Департаменту охорони здоров'я ОСОБА_2 про стягнення аліментів на своїх неповнолітніх онуків, відшкодування майнової шкоди в розмірі 30000,00 грн. та моральної шкоди в розмірі 10000,00 грн.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 пояснив, що такі вимоги виникли у зв'язку з незаконним звільненням його сина ОСОБА_3 з посади лікаря хірурга - ортопеда шостої стоматологічної поліклініки м. Харкова в 2013 році, тому вважав, що саме відповідач повинен сплачувати аліменти для його неповнолітніх онуків до поновлення його сина на роботі і відшкодувати йому, позивачу майнову та моральну шкоду, оскільки йому не зроблено дентальну імплантацію зубів за соціальною програмою. При цьому зазначив, що він проживає окремо від сина, неповнолітня дочка сина, його онука проживає разом з колишньою дружиною його сина, а неповнолітній син, його онук проживає зі своїми батьками, його сином та його теперішньою дружиною. Оскільки відповідач незаконно звільнив його сина з роботи, саме він повинен сплачувати аліменти на його неповнолітніх онуків. Майнову шкоду в розмірі 30000,00 грн. позивачу спричинено тим, що він не зміг у зв'язку з незаконним звільненням сина зробити за соціальною програмою дентальну імплантацію зубів, а моральну шкоду в розмірі 10000,00 грн. спричинено тим, що він вимушений в судовому порядку захищати свої інтереси. Його син до суду з будь - яким позовом не звертався.

Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, тобто виходячи з вимог цієї статті саме обов'язок утримувати дитину є рівною мірою обов'язком як матері, так і батька, причому, обов'язком особистим та індивідуальним, а не обов'язком роботодавця при звільненні працівника незалежно від причин та підстав звільнення.

Частиною 1 статті 22 ЦК України та частиною 1 статті 1166 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдан майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Із змісту статті 23 ЦК України та частини1 статті 1167 ЦК України вбачається, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу місцевого самоврядування, фізичної чи юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт.

Аналіз правових норм дає підстави для висновку про те, що між завданою шкодою та діями відповідача повинні існувати зокрема неправомірність діяння (дія, бездіяльність) відповідача, причинно-наслідковий зв'язок.

Проте, доказів того, яким чином ОСОБА_2 за таких обставин порушено права, свободи та інтереси саме позивача ОСОБА_1 матеріали справи не містять і в суді апеляційної інстанції відповідно до ст. 60 ЦПК України їх не надано.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції правильно зазначив, що права, свободи та інтереси позивача відповідачем не порушувались, позивач не надав суду жодних доказів на підтвердження своїх вимог.

Перевіряючи законність та обгрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія визнає, що рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права і відповідно до ст. 308 ЦПК України є підставою для відхилення апеляційної скарги. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 303,304, п.1.ч.1.ст. 307, ст. ст. 308, 313, п.1.ч.1.ст. 314, ст.ст. 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 23 квітня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя Судді колегії