Справа № 496/5386/14-ц
Провадження № 2/496/182/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 лютого 2015 року Біляївський районний суд Одеської області у складі:

головуючого - судді Галич О.П.,

при секретарі - Горлевому Д.І.,

за участю:

позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Біляївка Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Біляївської міської ради Одеської області про набуття права власності, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просить визнати за ним за набувальною давністю право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 91,70 кв.м. з господарськими будівлями та спорудами. В обґрунтування своїх вимог позивач стверджує, що в АДРЕСА_1 проживали його сусіди ОСОБА_3, ОСОБА_4 та їх батько ОСОБА_5. В 1983 році ОСОБА_5 помер, залишивши спадщину синам. ОСОБА_3 за життя зловживав алкогольними напоями, в результаті чого за городом та будинком доглядав позивач, а після смерті ОСОБА_3, а саме з 02.03.2004 року став фактично володіти будинком проживаючи в ньому та створивши фактичне одне велике домоволодіння з будинків за №25 та №27. Позивач господарював у будинку, подвір'ї, городі, утримував, здійснюючи поточні ремонти, платив земельний податок. Також у будинку № 27 проживав ОСОБА_4, та вони жити як одна родина. 05.06.2005 року ОСОБА_4 подарував позивачу ? частину будинку №27 й залишився проживати в ній спільно з позивачем до самої смерті. 17.06.2010 року рішенням Біляївського районного суду, було виділено позивачу в натурі подаровану ? частину будинку №27 та земельну ділянку, але з березня 2004 року й до цього часу, позивач володіє всією садибою. В зв'язку з вищенаведеним, позивач змушений звернутись з вказаним позовом до суду.

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача, у судому засіданні позовні вимоги визнав та пояснив, що зазначений будинок не є власність міської ради.

Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків по справі та дослідивши докази по справі суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_5, помер ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Біляївського районного управління юстиції Одеської області, актовий запис №118 (а.с. 8).

Після смерті ОСОБА_5 залишилась спадщина, яку прийняли його сини ОСОБА_3 та ОСОБА_4

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_3, причина смерті: алкогольний цироз печінки, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 виданого першим відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси, актовий запис №2447 (а.с. 9).

Згідно договору дарування від 15 червня 2005 року, ОСОБА_4 подарував ОСОБА_1 ? частину житлового будинку під АДРЕСА_1 (а.с. 14).

12 лютого 2010 року помер ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії 1-ЖД №210942 виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Біляївського районного управління юстиції Одеської області, актовий запис №51 (а.с. 10).

Згідно рішення Біляївського районного суду Одеської області від 17 червня 2010 року позивачу виділено в натурі ? частину житлового будинку, розташованого в АДРЕСА_1, та земельну ділянку (а.с. 16).

Згідно акту депутата Біляївської міської ради від 19 вересня 2014 року та 19 жовтня 2014 року, ОСОБА_1, прописаний за адресою: АДРЕСА_2, згідно укладеного договору дарування частини будинку за адресою АДРЕСА_1, являється єдиним власником будівлі за зазначеною адресою. Також добросовісно утримує в порядку прибудинкову територію, завчасно та в повному обсязі з 2004 року та по теперішній час сплачує земельний податок (а.с. 11, 12).

Довідкою виконавчого комітету Біляївської міської ради Одеської області №2181 від 19.09.2014 року, ОСОБА_1 проживає АДРЕСА_1, але зареєстрований АДРЕСА_2 (а.с. 13).

Свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 допитані у судовому засіданні, підтвердили, що дійсно позивач проживає в зазначеному будинку та понад 10 років доглядає за садибою, відкрито володіє нею, інших господарів ніколи не бачили.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

У відповідності до ч. 1 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Набувальна давність визначається, як засіб закріплення майна за суб'єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також, в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим, як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі.

У відповідності до роз'яснень постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав»: п. 9. Відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ.

Ураховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що Цивільний кодекс України набрав чинності з 01 січня 2004 року, положення ст. 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 01 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 01 січня 2011 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давності володіння почався раніше 01 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 01 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю.

Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15,16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

Відповідно до роз'яснень Міністерства юстиції України від 13.10.2011 року «Деякі аспекти набуття права власності на об'єкти безхазяйного нерухомого майна» право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду у випадках, якщо є всі підстави вважати, що власник майна тривалий час не виявляє наміру визнати певну річ своєю, він погодився з її втратою-вона може бути визнана власністю фактичного добросовісного володільця. При цьому добросовісне володіння означає, що особа не знала і не могла знати, що володіє річчю незаконно.

Тобто одна з основних вимог, встановлених законодавством, для визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю - 10 років відкритого безперервного володіння нерухомим майном.

Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с. 17), ОСОБА_1 належить 1/2 частина зазначеного вище житлового будинку, відповідно до рішення суду від 17.06.2010 року (а.с. 16). В свою чергу представником відповідача у судовому засіданні було надано пояснення, що рішенням суду від 17.06.2010 року було визнано право власності на ? частину зазначеного будинку за Біляївською міською радою, але відповідачем не реєструвалось зазначене право, а також не заявлялась відповідна вимога. З таких підстав вважається, що позивач відкрито та безперервно володів зазначеним будинком понад 10 років.

Враховуючи зазначене, аналізуючи зібрані докази, враховуючи, що представник відповідача позов визнав, суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 має право на визнання за ним права власності на будинок за набувальною давністю, оскільки добросовісно заволодів чужим майном, та відкрито безперервно більше 10 років володіє ним, а тому позов підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 174 ЦПК України визнання відповідачами позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 328, 344 ЦК України, ст.ст. 60, 174, 213-215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Біляївської міської ради Одеської області про набуття права власності - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 за набувальною давністю право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1, Одеської області, загальною площею 91,70 кв.м. з господарськими будівлями та спорудами.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Одеської області через Біляївський районний суд Одеської області протягом 10 днів з дня його проголошення, а особам, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час його проголошення, - протягом 10 днів з дня отримання його копії.

Суддя Галич О.П.

06 лютого 2015 року