Справа № 350/1533/14-ц
Провадження № 22-ц/779/366/2015
Головуючий у 1 інстанції Бейко А.М.
Суддя-доповідач Девляшевський В.А.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Девляшевського В.А.,

суддів: Малєєва А.Ю., Меленко О.Є.,

секретаря Яковин М.Я.,

з участю: представника апелянта - ОСОБА_2, позивача - ОСОБА_3 та його представника - ОСОБА_4, розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про стягнення боргу, за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Рожнятівського районного суду від 09 грудня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

У травні 2014 року ОСОБА_3 подав до ОСОБА_5 позов про стягнення боргу. Свої вимоги обґрунтував тим, що в якості завдатку за виробничі приміщення у серпні та листопаді 2008 року передав відповідачу грошові кошти в загальному розмірі 125000 грн, що підтверджується розписками, з умовою, що виробничі приміщення будуть згодом йому продані після оформлення всієї необхідної документації. Кінцевим терміном оформлення документації, який неодноразово змінювався, сторони визначили кінець 2011 року. В обумовлений час відповідач не оформив документацію для продажу йому приміщень. Посилаючись на те, що ОСОБА_5 в добровільному порядку відмовляється повертати завдаток, просив стягнути з останнього 125000 грн та сплачений судовий збір.

Рішенням Рожнятівського районного суду від 09 грудня 2014 року позов задоволено. Постановлено стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 125000 грн боргу та 1250 грн судового збору.

Не погоджуючись із даним рішенням, ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, у якій посилається на порушення судом норм матеріального права. Апелянт вважає, що суд прийшов до помилкового висновку про відмову у застосуванні до даного спору позовної давності, строк якої, на його думку, почався 21.11.2008 року. Судом, на його думку, не було також враховано того, що сторони мали намір укласти договір купівлі-продажу належних йому нежитлових приміщень вартістю 315070 грн, і він здійснив всі необхідні процедури для відчуження вказаного майна, про що свідчить витяг з реєстру прав власності від 14.10.2008 року. Однак, зазначає ОСОБА_5, позивач ухилився від укладення договору купівлі-продажу. Крім того, суд безпідставно не прийняв до уваги й того, що позивач протягом 6-ти років не вимагав у нього повернення даних коштів. ОСОБА_5 зауважує, що в даних правовідносинах має місце зустрічне виконання зобов'язання, яке він зі своєї сторони виконав, а позивач ухилився від такого виконання, а тому вважає, що отримані кошти від ОСОБА_3 є компенсацією за заподіяні збитки. Посилаючись на вищенаведене, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

В засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_5 апеляційну скаргу з наведених мотивів підтримав, просив оскаржене рішення скасувати, ухвалити нове рішення про відмову в позові ОСОБА_3

ОСОБА_3 та його представник доводи апеляційної скарги заперечили, зазначивши, що строк позовної давності не було пропущено, оскільки позов про повернення коштів було подано в межах трьохрічного строку з часу, коли стало відомо про те, що ОСОБА_5 не буде виконувати домовленості щодо відчуження належних йому нежитлових приміщень, яке вже тривалий час перебувало в іпотеці банку. Рішення суду вважає законним та обґрунтованим, а тому просить залишити його в силі.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, представників сторін, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

В статті 570 ЦК України зазначено, що завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 у повному об'ємі, суд першої інстанції правильно виходив з того, що передані позивачем згідно двох розписок кошти у розмірі 125000 грн за нежитлові приміщення, належні ОСОБА_5, є авансом, оскільки між сторонами в подальшому не було укладено ані договору завдатку, ані основного договору купівлі-продажу. А тому дані кошти підлягають поверненню.

Посилання ОСОБА_5 на те, що він вправі залишити собі отримані в якості завдатку кошти в сумі 125000 грн, як компенсацію втрат, понесених у зв'язку із ухиленням ОСОБА_3 від укладення договору купівлі-продажу нежитлових приміщень за новою ціною, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки встановлено, що по-перше, зазначені кошти йому були передані не в якості завдатку за відповідним договором, а в якості авансу. По-друге, немає ніяких об'єктивних доказів того, що від укладення договору купівлі-продажу ухилився саме ОСОБА_6

Твердження ОСОБА_5 про те, що позивачем пропущено строк позовної давності, на думку колегії суддів, є безпідставним. Адже, з матеріалів справи вбачається, що сторони домовились, що в майбутньому між ними буде укладено договір купівлі-продажу нежитлових приміщень, за які відповідачем отримано грошові кошти. Однак, ними при цьому не було визначено конкретного строку укладення договору, оскільки у продавця ще не було всіх необхідних документів, зокрема правовстановлюючих документів на земельну ділянку, на якій розташовані нежитлові приміщення.

В засіданні апеляційного суду ОСОБА_6 пояснив, що він тривалий час очікував вирішення питання щодо земельної ділянки, однак, йому відповідного документа, у відсутності якого неможливе нотаріальне посвідчення відчуження об'єкту нерухомості, не надавалось. Крім того, тільки в 2011 році він дізнався, що нежитлові приміщення, які він мав намір придбати, в дійсності не можуть бути відчужені, оскільки вже тривалий час перебувають в іпотеці банку. Позивач зазначав, що у зв'язку із наведеними обставинами ним в липні 2013 року була надіслана ОСОБА_5 письмова вимога про повернення коштів.

Відповідно до ч.2 ст.530 ЦК України якщо строк виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Приймаючи до уваги те, що сторони не обумовили будь-яким строком укладення договору купівлі-продажу нежитлових приміщень, колегія суддів вважає, що перебіг строку звернення ОСОБА_6 до суду з позовом про повернення йому суми авансу почався після невиконання надісланої ним ОСОБА_5 письмової вимоги від 24.07.2013 року (а.с.13), а не з часу передачі цих коштів відповідачу у 2008 році.

У зв'язку із вище викладеним колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в даній справі ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, і є справедливим по суті. Доводи апелянта висновків суду не спростовують. Тому підстав для скасування рішення немає.

Керуючись ст. ст. 218; 307; 308; 313; 314; 319; 324; 325 ЦПК України, колегія суддів -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити, а рішення Рожнятівського районного суду від 09 грудня 2014 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили після її проголошення, однак може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ на протязі двадцяти днів після набуття нею законної сили.

Головуючий В.А. Девляшевський

Судді: А.Ю. Малєєв

О.Є. Меленко