Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Справа №22-ц/778/135/15Головуючий у 1-й інстанції Мінгазов Р.В.
Суддя-доповідач Гончар М.С.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Савченко О.В.

суддів Стрелець Л.Г., Гончар М.С.

при секретарі Мельник З.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 20 жовтня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання договорів недійсними

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2014 року позивач звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в якому просив:

- визнати недійсним договір купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1 від 15.06.2004 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, зареєстрований в реєстрі за № 864 від 15.06.2004 року, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького районного нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_7;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1 від 02.07.2004 року, зареєстрований в реєстрі за №1008 від 15.06.2004 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, посвідчений приватним нотаріусом запорізького районного нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_7;

- визнати недійсним договір дарування будинку АДРЕСА_1 від 05.06.2007 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_3, зареєстрований в реєстрі за № 1939 від 05.06.2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького районного нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_8

В обґрунтування свого позову позивач зазначав, що рішенням апеляційного суду Запорізької області від 26.08.2003 року з боржника ОСОБА_4 на його користь стягнуто борг у сумі 78 810,30 грн.

Виконавчий лист на виконання цього рішення був направлений 08.12.2003 року до ВДВС Комунарського району м. Запоріжжя.

Для забезпечення виконання вказаного рішення суду ухвалою Комунарського районного суду від 19.09.2001 року накладено арешт на 1/2 частину будинку АДРЕСА_1, що належить боржнику ОСОБА_4 та його дружині ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 03.01.1995 року.

18.05.2004 року ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя вказаний арешт було скасовано.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 26.08.2004 року ухвала суду першої інстанції від 18.05.2004 року скасована, питання передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 22.10.2004 року у задоволенні заяви ОСОБА_4 про скасування заходів забезпечення позову (арешту ? частини вказаного будинку) відмовлено.

Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 26.07.2013 року поновлено строк для пред'явлення ухвали суду від 19.09.2001 року для виконання.

На думку позивача ОСОБА_2, ОСОБА_3, продовжуючи проживати у спірному будинку із ОСОБА_4, 15.06.2004 року фіктивно продала його ОСОБА_5, який 02.07.2004 року перепродав останній ОСОБА_6, яка 05.06.2007 року повернула цей будинок ОСОБА_3 на підставі договору дарування.

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 20 жовтня 2014 року у цій справі у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання договорів недійсними відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_2 просив останнє скасувати, ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.

У судове засідання 05.02.2015 року належним чином повідомлені про час та місце розгляду цієї справи апеляційним судом, зокрема з додержанням вимог ст. ст. 74-77 ЦПК України та у тому числі через представника ОСОБА_3 - ОСОБА_10 (а.с.113), (а.с.115-118, 120-121), всі відповідачі та представники останніх не з'явились, про причини своєї неявки та неявки своїх представників відповідачі апеляційний суд не сповістили, заяв про зміну свого місця проживання (перебування) та клопотань про відкладення розгляду цієї справи відповідачі апеляційному суду не подавали.

При вищевикладених обставинах, колегія суддів апеляційного суду визнала неповажною причину неявки всіх відповідачів у цій справі і представників останніх та ухвалила розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутністю останніх.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення апелянта - позивача ОСОБА_2, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

В силу вимог ст. 303 ч. 1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді в першій інстанції.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову позивача ОСОБА_2 у цій справі у повному обсязі, керувався ст.ст. 203, 215, 626, 627, 638, 657 ЦК України, роз'ясненнями постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", ст.ст. 3, 11, 60, 88, 208, 212-215, 218, 292 ЦПК України, та виходив з того, що інтереси ОСОБА_2 не порушені, оскільки спірний об'єкт нерухомості не перебував в його власності чи користуванні, він є неналежним позивачем у справі, позивачем невірно обрано спосіб захисту відповідних інтересів; позовні вимоги позивача є необґрунтованими та недоведеними.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки основані на доказах, поданих сторонами, та оцінені судом у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, до встановлених правовідносин вірно застосовані норми матеріального права, відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що за договором купівлі-продажу від 15.06.2004 року, укладеним між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, зареєстрованим в реєстрі за №864 від 15.06.2004 року, посвідченим приватним нотаріусом Запорізького районного нотаріального округ Запорізької області ОСОБА_7, ОСОБА_5 набуто право власності на будинок АДРЕСА_1 (а.с.66).

За договором купівлі-продажу від 02.07.2004 року, укладеним між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, зареєстрованим в реєстрі за № 1008, посвідченим приватним нотаріусом Запорізького районного нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_7, право власності на будинок АДРЕСА_1 перейшло до ОСОБА_6 (а.с.67).

Відповідно до договору дарування від 05.06.2007 року, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_3, зареєстрованого в реєстрі за № 1939 від 05.06.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького районного нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_8, право власності на будинок АДРЕСА_1 перейшло до ОСОБА_3 (а.с. 68).

Ч. 1 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до п.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України серед загальних засад цивільного законодавства є свобода договору.

В силу вимог ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно із ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу нерухомого майна укладається у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Виходячи із положень ст. 215 ЦК України правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Такими підставами є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України.

Отже, підставою недійсності правочину за ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України є суперечність саме змісту правочину нормам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства з огляду на те, що змістом правочину є відповідні його виду умови.

Вирішуючи спір про визнання договорів купівлі-продажу та договору дарування нерухомого майна недійсним, суд першої інстанції, перевіривши наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, дійшов правильного висновку про відповідність змісту договорів купівлі-продажу від 15.06.2004 року, від 02.07.2004 року та договору дарування від 05.06.2007 року вимогам закону, додержанням встановленої форми угоди та правоздатності сторін за угодою.

Також суд першої інстанції правильно вважав, що доводи позивача про те, що на будинок АДРЕСА_1 на момент укладання вищезазначених договорів купівлі-продажу від 15.06.2004 року, від 02.07.2004 року і договору дарування від 05.06.2007 року, ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 19.09.2001 року накладено арешт, не можуть бути підставою для визнання вказаних договорів недійсними, оскільки на час укладення зазначених договорів в Єдиному реєстрі заборони відчуження об'єктів нерухомого майна, така інформація була відсутня (про це зазначено нотаріусом у договорах а.с.66-68), що відповідно визнається позивачем ОСОБА_2 та підтверджується обставинами, встановленими у судовому засіданні під час постановлення ухвали Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 26.07.2013 року про поновлення строку для пред'явлення до виконання ухвали суду Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 01.09.2001 року про забезпечення позову у справі № 2-460/03 (а.с. 14).

Позивачем обраний невірний спосіб захисту, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України дійсність правочину має право оспорювати в судовому порядку одна із його сторін, або заінтересована особа.

Суд першої інстанції правильно погодився із доводами позивача, про те, що ЦК України прямо не визначає, хто є заінтересованими особами, та їх коло необхідно визначати в кожному конкретному випадку, однак у судовому засіданні позивач ОСОБА_2 не надав належних допустимих доказів на підтвердження того, що він може претендувати на вищезазначений будинок.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а лише відображають позицію позивача, висловлену ним в його позові у цій справі та яку він вважає такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (ст. 303 ч. 2 ЦПК України).

Докази, передбачені ст. 303 ч. 2 ЦПК України, у цій справі відсутні.

В силу вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (допустимість доказів).

Належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Суд першої інстанції розглянув дану справу повно, всебічно та з додержанням вимог ст. ст. 10-11, 57-61, 212 ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 10 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення відповідача ОСОБА_2 від доказування, передбачені ст. 61 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Позивач ОСОБА_2 не надав суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування своїх позовних вимог.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань (ст. 308 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 309 ч. 3 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, лише якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення, передбачені ст. 309 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Доводи апелянта про те, що ухвала Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 19.09.2001 року про забезпечення позову шляхом накладення арешту на ? частину будинку АДРЕСА_1, яка на думку позивача на момент постановлення цієї ухвали, належала боржникові у справі № 2-460/2003 - ОСОБА_4 в порядку поділу майна подружжя із ОСОБА_3 (а.с.10), була чинною та була виконана на час укладення вищезазначених договорів (15.06.2004 року, 02.07.2004 року, 05.06.2007 року) спростовуються матеріалами цієї справи.

Оскільки, згідно із довідкою АП "ЗМБТІ" від 31.07.2001 року (а.с.10), на підставі якої був накладений ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 19.09.2001 року арешт на ? частку зазначеного будинку, як частку боржника ОСОБА_4 у праві спільної сумісної власності подружжя, до ухвалення 26.08.2003 року апеляційним судом Запорізької області рішення у справі № 2-460/2003 про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 боргу у сумі 78 810,30 грн., тільки ОСОБА_3 була і тільки забудовником недобудованого будинку на підставі договору купівлі-продажу від 23.01.1995 року.

Неможливо накласти арешт на будинок, права власності на який не існує.

Право власності на будинок АДРЕСА_1 ОСОБА_3 набула лише у 2003 році на підставі свідоцтва серії САА № 090781 про право власності на нерухоме майно, виданого Широківською сільською радою Запорізького району Запорізької області 07.10.2003 року (а.с.66).

Відсутність арешту будинку та належність останнього на праві власності лише ОСОБА_3 на час укладання договору купівлі-продажу від 15.06.2004 року була перевірена нотаріусом, у тому числі на підставі відповідної довідки, отриманої з Єдиного реєстру заборон у день укладення договору № (а.с.66). Відсутність арешту будинку та належність останнього відчужувачу також була перевірена нотаріусами у подальшому при укладенні угод від 02.07.2004 року та 05.06.2007 року (а.с.67-68).

Крім того, у період з 18.05.2004 року по 26.08.2004 року ухвала Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 18.05.2004 року про скасування заходів забезпечення позову у справі № 2-460/2003 була чинною, оскільки апеляційна скарга ОСОБА_2 на останню була подана до апеляційного суду поза межами строку на її апеляційне оскарження.

Також обставиною, яка в силу вимог ст. 61 ч. 3 ЦПК України є встановленою та додатковому доказуванню не підлягає, є те, що ухвала Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 19.09.2001 року про забезпечення позову у справі № 2-460/03 взагалі до 26.07.2013 року не надавалась до відповідних органів для реєстрації арешту на вищезазначений будинок, про що ОСОБА_2 стало відоме недавно (ухвала Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 26.07.2013 року про поновлення строку для пред'явлення до виконання виконавчого документу а.с.14).

За таких обставин, ОСОБА_2 в силу вимог ст. 3 ЦПК України мав право на звернення до суду із вищезазначеним позовом у цій справі, якщо вважав, що цими угодами відповідачів порушуються його права, як стягувача.

Проте, суд першої інстанції правильно встановив, що укладенням зазначених угод відповідачами ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6 права ОСОБА_2, як стягувача у справі № 2-460/03, де боржником виступає відповідач у цій справі ОСОБА_4, який не був відчужувачем та набувачем права власності на зазначений вище будинок за цими угодами, не порушені.

При вищевикладених обставинах, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалено з додержанням вимог ст. ст. 213-214 ЦПК України.

Суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами по справі, дав їм належну правову оцінку, а також дослідив надані сторонами докази і відповідно їх оцінив. Суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права та не допустив порушень процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи. Суд першої інстанції прийняв рішення, яким спір знайшов своє належне вирішення.

Також суд першої інстанції з додержанням вимог ст. 88 ЦПК України вирішив питання про розподіл судових витрат між сторонами у цій справі.

За таких обставин, судова колегія не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції або ж його зміни.

Крім того, у разі відмови апелянту - позивачу ОСОБА_2 у задоволенні його апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у повному обсязі у цій справі, останній не має права на компенсацію за рахунок відповідачів судових витрат у вигляді судового збору 121,80 грн. (а.с.98), понесених ним при подачі цієї скарги до апеляційного суду.

Керуючись ст.ст. 303 ч. 1, 307-308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 20 жовтня 2014 року у цій справі залишити без змін.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Савченко О.В.Стрелець Л.Г.Гончар М.С.