АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И[1]

01 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді: Мазурик О.Ф.,

суддів: Левенця Б.Б., Махлай Л.Д.,

при секретарі: Богацькій М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якого діє ОСОБА_2,

на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 11 червня 2015 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група», третя особа: Публічне акціонерне товариство «Креді Агріколь Банк», про стягнення грошової суми в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором., -

ВС Т А Н О В И Л А:

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 11 червня 2015 року справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» (далі - ПрАТ «СК «Українська страхова група») про стягнення грошової суми в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором передано на розгляд за підсудністю до Солом'янського районного суду м. Києва.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою, позивач через свого представника звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій зазначив, що ухвала суду постановлена з порушенням норм процесуального права, оскільки позов виник з правовідносин про захист прав споживачів, а суд дійшов хибного висновку, що відносини майнового страхування не відносяться до вказаних правовідносин.

Просив скасувати ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 11 червня 2015 року з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Особи, що беруть участь у справі, належним чином повідомленні про день та час розгляду справи в судове засідання не з'явилася, своїх представників не направили, причини неявки суду не повідомили.

Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, що не з'явилися в судове засідання.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість ухвали суду в межах апеляційного оскарження, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

В травні 2015 року позивач звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до ПрАТ «СК «Українська страхова група» про стягнення коштів за договором добровільного страхування.

Судом першої інстанції встановлено, що предметом спору є стягнення страхового відшкодування КАСКО (ТЗ та ДО) за договором добровільного страхування в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором.

Згідно роз'яснень Верховного Суду України даних судам в Узагальненні судової практики розгляду цивільних справ, що виникають з договорів страхування, стосовно майнового страхування зазначено, що Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини, які виникають між споживачами і виробниками, виконавцями, продавцями під час продажу товарів (виконанні робіт, наданні послуг), встановлює права споживачів на придбання товарів (робіт, послуг) належної якості та безпечних для життя і здоров'я, а також визначає механізм захисту та основи реалізації державної політики.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про страхування», страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

У ст. 4 цього Закону зазначено, що предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, що не суперечать закону, і пов'язані з володінням, користуванням і розпорядженням майном (майнове страхування). Метою страхування при укладенні договору майнового страхування є погашення за рахунок страховика ризику майнової відповідальності перед іншими особами чи ризику виникнення інших збитків у результаті страхового випадку.

В Узагальненні Верховного Суду України судової практики розгляду цивільних справ, що виникають з договорів страхування зазначено, що аналіз наведених норм свідчить, про те що відносини, які виникають з майнового страхування, не підпадають під предмет регулювання Закону України «Про захист прав споживачів» і положення цього Закону не застосовуються до відносин майнового страхування. Зазначений Закон може застосовуватися, коли позивач прямо вказує на порушення норм, гарантованих цим Законом, наприклад, права на інформацію при ненаданні для ознайомлення правил страхування тощо.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, посилаючись на порушення відповідачем договірних правовідносин, та обґрунтування не містять посилань на порушення конкретних норм Закону України «Про захист прав споживачів».

З урахуванням наведеного суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що заяву було прийнято з порушенням правил підсудності

Відповідно до ч. 2 ст. 116 ЦПК України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо після відкриття провадження у справі і до початку судового розгляду виявилось, що заяву було прийнято з порушенням правил підсудності.

Враховуючи ту обставину, що місцезнаходження відповідача ПрАТ «СК «Українська страхова група» є: м. Київ, вул. Івана Федорова, 32-А, що територіально відноситься до Солом'янського району м. Києва, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про передачу справи на розгляд до Солом'янського районного суду м. Києва.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги що, суд, постановляючи оскаржувану ухвалу, обмежив право позивача на справедливий судовий захист та доступ до суду з огляду на наступне.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 року та «Круз проти Польщі» від 19 червня 2001 року.

У вказаних Рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

У зв'язку з наведеним, постановлення судом першої інстанції ухвали про передачу справи на розгляд до Солом'янського районного суду м. Києва, відповідно до ст. 116 ЦПК України, не є порушенням права на справедливий судовий захист і не може вважатися обмеженням права доступу до суду.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на довільному трактуванні позивачем норм цивільно-процесуального законодавства.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 307, п. 1, ч. 1 ст. 312 ЦПК України за наслідками розгляду скарги на ухвалу суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення ухвали без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

На підставі викладеного та керуючись ст. 218, 303, 304, 307, 312, 317, 319, 325, 327 ЦПК України, судова колегія,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якого діє ОСОБА_2, - відхилити.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 11 червня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:

Судді:

Справа № 755/9802/15-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/9839/2015

Головуючий у суді першої інстанції: Марфіна Н.В.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Мазурик О.Ф.