Справа № 583/4159/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2015 року Охтирський міськрайонний суд Сумської області в складі:

головуючого Плотникової Н.Б.

при секретарі Логвиненко Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Охтирка справу за позовом

ОСОБА_1

до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3

про розірвання договору позики та стягнення боргу за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

25 листопада 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання договору позики та стягнення боргу і процентів за договором, в подальшому збільшивши позовні вимоги, в якому просить суд розірвати договір позики від 27.06.2014 року укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Охтирського районного нотаріального округу ОСОБА_4; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу в розмірі 47 220,00 грн., що еквівалентно 3000 доларам США по курсу НБУ (1574 грн. за 100 доларів США) та відсотки за користування коштами в сумі 11 831,40 грн., що еквівалентно 840 доларам США по курсу НБУ (1574 грн. за 100 доларів США).

Крім того, 25.11.2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики, в подальшому збільшивши позовні вимоги, в якому просить суд визнати укладеним договір позики від 12.01.2012 року на строк до 12.01.2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу 10 800,00 грн. та відсотки за прострочення виконання договору в розмірі 42 768,00 грн.

Ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 29.12.2014 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3 про розірвання договору позики та стягнення боргу і процентів за договором об'єднано в одне провадження з позовними вимогами ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3 про стягнення коштів за договором позики.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_5 позовні вимоги підтримали та мотивують їх тим, що 27.06.2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Охтирського районного нотаріального округу ОСОБА_4 Згідно зі змістом договору ОСОБА_2 позичила у ОСОБА_1 гроші в сумі 36 000,00 грн. в еквіваленті 3000,00 доларів США строком до 27.06.2015 року. Пунктом 2 Договору передбачено умову сплати відсотків за користування коштами в розмірі 7% від суми позики, що складає 2520,00 грн. в еквіваленті 210,00 доларів США, які сплачувати щомісячно не пізніше 10 числа кожного місяця. 27.06.2014 року за погодженням сторін було укладено додаток до Договору позики від 27.06.2014 року та доповнено Договір позики пунктом 8 наступного змісту: "ОСОБА_3 гарантує повернення позичених коштів згідно умов договору в повному обсязі у вказаний строк". Після укладення договору позики відповідачем в серпні 2014 року було сплачено відсотки за договором в сумі 420,00 доларів США за липень та серпень місяці. З того часу і по день подання позовної заяви до суду відповідач не сплачує відсотки за користування коштами, порушує вимоги укладеного між ними Договору. У зв'язку з порушенням відповідачем умов Договору, просить розірвати договір позики від 27.06.2014 року укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Охтирського районного нотаріального округу ОСОБА_4 Так як за договором позики від 27.06.2014 року відповідачці фактично позичались грошові кошти у доларах США ( а саме 3000,00 доларів США), а нотаріусом у договорі було зазначено гривневий еквівалент в сумі 36000,00 грн., то просить стягнути з відповідачки на його (позивача) користь суму боргу за договором позики в розмірі 47 220,00 грн., що еквівалентно 3000,00 доларам США по курсу НБУ станом на 26.12.2014 року (1574 грн. за 100 доларів), та заборгованість зі сплати відсотків за користування коштами за 4 місяці в розмірі 11831,40 грн., що еквівалентно 840,00 доларам США по курсу НБУ відповідно станом на 10.09.2014р., на 10.10.2014 р., на 10.11.2014 р., на 10.12.2014 р., тобто на день виконання обов'язку по сплаті відсотків, що передбачено договором позики, згідно розрахунку заборгованості зі сплати відсотків, доданого до позовної заяви (а.с. 72 ).

Крім того, 12.01.2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено в усній формі договір позики грошових коштів в розмірі 10 800,00 грн. строком на 1(один) день до 12.01.2012 року (тобто ОСОБА_2 12.01.2012 року взяла в борг грошові кошти в сумі 10800,00 грн. та зобов'язувалася їх повернути в цей же день ввечері 12.01.2012 року). На підтвердження укладеного договору відповідачкою ОСОБА_2 було написано боргову розписку від 12.01.2012 року, в якій було зазначено, що у випадку неповернення коштів в термін, передбачений в борговій розписці, позичальник зобов'язується сплачувати 1 % від загальної суми боргу за кожен день прострочки. В розписці також було зазначено, що чоловік позичальниці - ОСОБА_3 не заперечує проти взяття коштів і зі своєї сторони гарантує всім належним йому майном своєчасне повернення боргу. У термін, передбачений в борговій розписці, а саме 12.01.2012 року, відповідачка та її чоловік не повернули суму боргу, тому просить стягнути з відповідачки на його (позивача) користь суму боргу за договором позики в розмірі 10800,00 грн. та відсотки за прострочення виконання боргового зобов'язання, що станом на 29.12.2014 року складає 396 днів, в розмірі 42768,00 грн., згідно розрахунку відсотків за прострочення виконання боргового зобов'язання, доданого до позовної заяви (а.с. 74).

ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_6 в судовому засіданні позовні вимоги не визнали та пояснили, що дійсно 27.06.2014 року ОСОБА_2 підписала договір позики грошових коштів в сумі 36000,00 грн., посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_4, крім того, ОСОБА_2 написала боргову розписку від 12.01.2012 року про отримання в борг 10000,00 грн., але коштів, вказаних в цьому договорі та в борговій розписці, вона (ОСОБА_2.) не отримувала, так як вказані грошові кошти отримав її колишній чоловік ОСОБА_3, який і домовлявся з позивачем ОСОБА_1 про отримання ним (ОСОБА_3) в позику вказаних коштів і домовлявся про повернення ним (ОСОБА_3) вказаного боргу ОСОБА_1 Тому вона (ОСОБА_2.) позовних вимог про стягнення боргу за договором позики та відсотків за користування коштами за договором позики, а також вимоги про стягнення богу за борговою розпискою та відсотків за прострочення виконання грошового зобов'язання - не визнає.

Третя особа - ОСОБА_3 в судовому засіданні пояснив, що грошові кошти в сумі 36000,00 грн. за договором позики від 27.06.2014 року, посвідченим приватним нотаріусом ОСОБА_4, та грошові кошти в сумі 10000,00 грн. за борговою розпискою від 12.01.2012 року отримав в борг від ОСОБА_1 саме він ОСОБА_3, а не його колишня дружина - ОСОБА_2 Саме він ОСОБА_3 домовлявся з позивачем ОСОБА_1 про отримання в борг вказаних грошових коштів та домовлявся про повернення саме ним - ОСОБА_3 позивачу суми боргу. Саме ним (ОСОБА_3) були сплачені позивачу проценти за користування коштами по договору позики в розмірі 7% від 36000,00 грн. (суми позики) за липень та серпень 2014 року. Відповідачка ОСОБА_2 лише підписала договір позики та боргову розписку, а грошових коштів за договором позики та за борговою розпискою ОСОБА_2 від ОСОБА_1 в борг не отримувала. За договором позики від 27.06.2014 року він (ОСОБА_3) взяв у борг у ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 36000,00 грн., а не 3000,00 доларів США, як зазначає в позовній заяві позивач, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики в сумі, еквівалентній 3000,00 доларів США та процентів за користування позикою в сумі, еквівалентній 840,00 доларів США, - є безпідставними. Крім того, згідно боргової розписки від 12.01.2012 року він (ОСОБА_3) взяв у борг у ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 10000,00 грн., а не 10800,00 грн., як зазначає в позовній заяві позивач; дані кошти позичались ним (ОСОБА_3) строком на один місяць, тобто до 12.02.2012 року, а не до 12.01.2012 року, як помилково зазначено у розписці. Відсотки за прострочення виконання грошового зобов'язання за розпискою в розмірі 1% від суми боргу за кожен день прострочки не передбачені діючим законодавством, а тому стягненню не підлягають.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, пояснення третьої особи - ОСОБА_3, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Судом встановлено, що між сторонами існують правовідносини, що виникли з договорів позики.

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст..1046 ЦК України).

Згідноч.1 ст. 1047 ЦК України - договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Судом встановлено, що 27.06.2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, згідно якого ОСОБА_2 . позичила у ОСОБА_1 гроші в сумі 36 000,00 грн. в еквіваленті 3000,00 доларів США строком до 27.06.2015 року, що підтверджується копією договору позики від 27.06.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Охтирського районного нотаріального округу ОСОБА_4 за реєстровим № 910 (а.с.7).

Того ж дня, 27.06.2014 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2, ОСОБА_3 договір позики від 27.06.2014 року було доповнено п. 8 наступного змісту: "ОСОБА_3 гарантує повернення позичених коштів згідно умов договору в повному обсязі у вказаний строк", що підтверджується копією додатку до договору позики від 27.06.2014 року (а.с. 8).

Згідно пункту 2 договору позики ОСОБА_2 зобов'язується щомісячно не пізніше 10 числа кожного місяця сплачувати 7% від суми позики, що складає 2520,00 грн. в еквіваленті 210,00 доларів США.

Згідно ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Таким чином, виходячи зі змісту ч.1 ст.1048 ЦК України сторони договору позики самостійно встановлюють розмір, методику обчислення процентної ставки за договором й порядок одержання процентів. Отже, сторони можуть вибрати просту форму нарахування процентів і в цьому випадку вони нараховуються лише на суму позики, або більш складну форму, згідно з якою проценти нараховуються і на нараховані, але невиплачені проценти.

Враховуючи викладене, позикодавець має право стягнути з позичальника, крім самої позики, проценти за користування позикою в розмірі, встановленому в договорі.

Судом встановлено, що відповідачем ОСОБА_2, починаючи з вересня місяця 2014 року не сплачуються проценти за користування грошовими коштами за договором позики від 27.06.2014 року; за період з вересня 2014 року по грудень 2014 року включно ( в межах заявлених позовних вимог) заборгованість по сплаті процентів складає 10080,00 грн. ( 2520,00 грн. х 4місяці = 10080,00 грн.).

За договором позики на позикодавця покладається обов'язок при прийнятті виконання зобов'язання (при поверненні позики) видати позичальникові розписку про отримання предмета позики (чи його частини), або повернути йому борговий документ, або в разі неможливості повернення (наприклад,коли він втрачений) такого документа вказати про це у виданій розписці. У свою чергу позичальник (боржник) має право затримати виконання зобов'язання, якщо борговий документ позикодавець не повертає (ч.4 ст.545 ЦК). І навпаки, наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку (ч.3 ст.545 ЦК).

Належних доказів про сплату процентів за користування позикою за період з вересня 2014 року по грудень 2014 року згідно договору позики від 27.06.2014 року відповідач в судовому засіданні не надала.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч.1 ст. 530 ЦК України - якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Згідно ч. 2 ст. 651 ЦК України - договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Таким чином, судом встановлено, що відповідачем ОСОБА_2, починаючи з вересня місяця 2014 року не сплачуються проценти за користування грошовими коштами за договором позики від 27.06.2014 року; за період з вересня 2014 року по грудень 2014 року включно ( в межах заявлених позовних вимог) заборгованість по сплаті процентів складає 10080,00 грн., що є істотним порушенням відповідачкою ОСОБА_2 договору позики від 27.06.2014 року, а тому даний договір позики підлягає розірванню.

За договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором (ч.1 ст.1049 ЦК). Позика вважається поверненою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (ч. 3 ст. 1049 ЦК України). Зобов'язання позичальника, а це сама позика й нараховані проценти за користування нею, так і проценти за прострочення виконання грошового зобов'язання, припиняються належним виконанням і з цього часу боржник є особою, яка повністю виконала свої боргові зобов'язання. Про це також зазначено в ст. 599 ЦК України.

Судом встановлено, що на даний час відповідачкою ОСОБА_2 позика в сумі 36 000,00 грн. за договором позики від 27.06.2014 року позивачу не повернута, крім того, існує заборгованість відповідачки по сплаті процентів, що складає 10080,00 грн.

Враховуючи викладене, з відповідачки на користь позивача необхідно стягнути заборгованість за договором позики від 27 червня 2014 року в сумі 46 080,00 грн., що складається з суми боргу 36 000,00 грн. та процентів за користування позикою 10 080,00 грн.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України).

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу.

Позивач ОСОБА_1 та його представник не надали в судовому засіданні належних та допустимих доказів на підтвердження того, що позивачем згідно договору позики від 27.06.2014 року в борг відповідачці передавалися грошові кошти в іноземній валюті, а саме 3000.00 доларів США.

Зі змісту договору позики (п.1 Договору) вбачається, що відповідачка ОСОБА_2 позичила у ОСОБА_1 гроші в сумі 36000,00 грн. в еквіваленті 3000,00 доларів США. Тобто грошові кошти за договором позики передавались позичальнику в національній валюті України - гривні в сумі 36000,00 грн.

Обов'язку позичальника повернути суму позики у гривні в еквіваленті 3000.00 доларів США по офіційному курсу відповідної валюти на день повернення позики та обов'язку сплачувати відсотки за користування позикою у гривні в еквіваленті 210,00 доларів США по офіційному курсу відповідної валюти на день сплати відсотків, - договором позики від 27.06.2014 року не передбачено.

Показі свідка ОСОБА_4 (приватного нотаріуса Охтирського районного нотаріального округу) про те, що позивачем ОСОБА_1 позика надавалась ОСОБА_2 у доларах США, суд відповідно до ч.1 ст. 218 ЦК України не може взяти до уваги, так як оспорювання однією із сторін окремих частин правочину, письмова форма якого встановлена законом, може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Тому суд не погоджується з доводами позивача та його представника про те, що сума боргу за договором позики повинна бути стягнута в розмірі 47 220,00 грн., що еквівалентно 3000,00 доларам США по курсу НБУ на день повернення позики (1574 грн. за 100 доларів США), та що відсотки за користування коштами повинні бути стягнуті в сумі 11 831,40 грн., що еквівалентно 840,00 доларам США по курсу НБУ на день сплати відсотків.

Згідно ч.2 ст.1047 ЦК України - на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Таким чином, розписка позичальника є борговим документом, який підтверджує укладення договору позики, а також підтверджує факт передачі грошової суми позичальнику.

Судом встановлено, що 12.01.20121 року відповідачкою ОСОБА_2 була видана позикодавцеві - ОСОБА_1 розписка про отримання нею від ОСОБА_1 в борг грошових коштів в сумі 10 800,00 грн., що підтверджує укладення договору позики та прийняття кожним із них відповідних зобов'язань, а також факт передачі грошової суми позичальнику (а.с. 43).

У розписці зазначені: сторони зобов'язання (позикодавець та позичальник), їх місце проживання, грошова сума, яка передається, особистий підпис позичальника, відповідальність за порушення строку повернення позики.

Так, згідно вказаної розписки ОСОБА_2 взяла у борг у ОСОБА_1 10800,00 грн. та зобов'язується їх повернути не пізніше 12.01.2012 року. В разі неповернення боргу в зазначений термін зобов'язується сплачувати 1 (один) відсоток загальної суми боргу за кожен день прострочення.

Згідно із частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Судом встановлено, що на даний час відповідачем позика за борговою розпискою від 12.01.2012 року в сумі 10800,00 грн. позивачу не повернута.

Належних та допустимих доказів на підтвердження повернення позивачу вказаної суми позики відповідачка в судовому засіданні не надала.

Враховуючи викладене, з відповідачки ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 необхідно стягнути заборгованість за договором позики в сумі 10800,00 грн.

Згідно п.3 ч.1 ст. 611 ЦК України - у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Формами неустойки є штраф і пеня.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК).

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК).

Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно.

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі (частини перша, друга статті 551 ЦК України).

Борговою розпискою від 12.01.2012 року передбачено, що у разі неповернення боргу в зазначений у розписці термін позичальник зобов'язується сплачувати позикодавцю 1 % від загальної суми боргу за кожен день прострочення.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

За загальним правилом період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобов'язання, не може перевищувати один рік (пункт перший частини другої статті 258 ЦК України). При цьому виходячи з правової природи пені, яка нараховується за кожен день прострочення, право на позов про стягнення пені за кожен окремий день виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність за позовом про стягнення пені відповідно до статті 253 ЦК України обчислюється по кожному дню, за який нараховується пеня, окремо, починаючи з дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

Отже аналіз норм ст. 266, ч. 2 ст. 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

Оскільки право на стягнення пені у позивача (кредитора) виникло з наступного дня після 12.01.2012 року, а до суду він звернувся лише - 25 листопада 2014 року, то пеня підлягає стягненню лише в межах одного року до дня пред'явлення позову.

Виходячи з викладеного, розрахунок пені за прострочення виконання грошового зобов'язання за борговою розпискою від 12.01.2012 року наступний:

108,00 грн. х 365 днів (з 25.11.2013 року по 25.11.2014 року) = 39420,00 грн. (де 108 грн. - 1% від загальної суми боргу ).

Крім того, частиною третьою статті 551 ЦК України передбачено, зокрема, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків.

Отже, частина третя статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків (аналогічна позиція виражена в Постанові Верховного Суду України від 3 вересня 2014 р. у справі № 6-100цс14).

Таким чином, суд може з власної ініціативи застосувати ч. 3 ст. 551 ЦК України до вимог про стягнення пені за умови, що розмір нарахованої пені значно перевищує розмір збитків.

Враховуючи, що розмір неустойки значно більший від розміру боргового зобов'язання (10800,00 грн.), суд, на підставі частини третьої статті 551 ЦК України, вважає за необхідне зменшити розмір неустойки та стягнути з відповідачки ОСОБА_7 на користь позивача неустойку в розмірі 10800,00 грн.

В іншій частині позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.

Доводи відповідачки та її представника про те, що відповідачкою ОСОБА_2 грошові кошти за договором позики від 27.06.2014 року та за борговою розпискою від 12.01.2012 року - не отримувались, і що відсутні докази, які б підтверджували факт передачі відповідачці грошової суми, - суд не бере до уваги з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.. 1051 ЦК України - позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідач ОСОБА_2 не оспорює в судовому засіданні, що договір позики від 27.06.2014 року підписаний нею власноруч, і що боргова розписка від 12.01.2012 року написана і підписана нею власноруч.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру, та розписка позичальника є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Саме такий правовий висновок про застосування статей 1046, 1047 ЦК України міститься в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс13.

Згідно п. 1 Договору позики ОСОБА_2 . позичила у ОСОБА_1 гроші в сумі 36 000, 00 грн. в еквіваленті 3000, 00 доларів США строком до 27.06.2015 року.

Зі змісту розписки від 12.01.2012 року вбачається, що ОСОБА_2 взяла в борг у ОСОБА_1 10800,00 грн., які зобов'язується повернути не пізніше 12.01.2012 року.

Належних та допустимих доказів про те, що грошові кошти за договором позики від 27.06.2014 року та за борговою розпискою від 12.01.2012 року насправді відповідачкою ОСОБА_7 не були одержані від від позикодавця, - відповідачка ОСОБА_2 та її представник в судовому засіданні не надали.

Пояснення третьої особи - ОСОБА_3, який в судовому засіданні пояснив, що саме він, а не відповідачка ОСОБА_2, отримував в борг від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 36000,00 грн. за договором позики від 27.06.2014 року та в сумі 10000,00 грн. за борговою розпискою від 12.02.2012 року (а не 10800,00 грн. як вказано у розписці), суд не бере до уваги, так як згідно ч.1 ст. 1051 ЦК України - якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Таким чином, укладений в письмовій формі та нотаріально посвідчений договір позики від 27.06.2014 року та боргова розписка від 12.01.2012 року є доказом факту передачі позикодавцем ОСОБА_1 грошової суми позичальнику ОСОБА_2

Судом встановлено, що позивач поніс витрати пов'язані з оплатою правової допомоги фахівця в галузі права в розмірі 3000 грн., що підтверджується квитанціями від 15.11.2014 року, від 16.11.2014 року.

Згідно ст. 84 ЦПК України - витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків, надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Згідно ст.1 Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" - розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

В обґрунтування понесених витрат на правову допомогу представник позивача надав договори про надання правової допомоги від 25.11.2014 року, укладені між ОСОБА_1 та фахівцем в галузі права ОСОБА_5, дипломом спеціаліста, свідоцтвом про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця, квитанцію від 15.11.2014 р. та від 16.11.2014 р. про оплату коштів за правову допомогу на загальну суму 3000,00 грн., акти прийому - передачі виконаних робіт за договорами про надання правової допомоги від 25.11.2014 року.

Ухвалою Охтирського міськрайонного суду фахівець в галузі права ОСОБА_5 допущений в якості особи, яка надає правову допомогу по справі.

Як передбачено ст. 56 ЦПК України - правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем в галузі права і за законом має право на надання правової допомоги.

Судом встановлено, що фахівцем в галузі права ОСОБА_5 надавалась правова допомога під час участі в судовому засіданні, а саме: 10.12.2014 року з 11:10 год. по 11:18 год., 29.12.2014 року з 11:15 год. до 14:32 год., 16.01.2015 року з 09:12 год. до 11:45 год., 26.01.2015 року з 10:05 год. до 11:20 год., 05.02.2015 року з 11:10 год. до 11:50 год., що підтверджується журналами судових засідань по даній справі.

Враховуючи час участі фахівця в галузі права ОСОБА_5 в судових засіданнях, а також час участі при наданні консультацій та складанні документів правового характеру, суд вважає обґрунтованим сплачені позивачем витрати на правову допомогу в сумі 3000 грн.

Судом встановлено, що позивачем ОСОБА_1 були понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1278,69 грн., що підтверджується квитанціями від 25.11.2014 р., 29.12.2014р.

Згідно ст. 88 ЦПК України - стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Позивачем заявлено позовні вимоги на загальну суму 12 619,40 грн.

Судом позовні вимоги задоволено частково на загальну суму 67 680,00 грн. (67 680,00 грн. * 100%/112 619,40 грн. = 60%)

Так як позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, тому з відповідачки ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 необхідно стягнути судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в розмірі 60%, що становить 2567,21 грн. (4278,69 грн. (1278,69 грн. судовий збір + 3000 грн. витрати на правову допомогу) х 60% = 2567,21 грн.).

На підставі викладеного, ст.ст. 192, 202, 207, 218, 526, 530, 533, 549, 551, 545, 651, 611, 1046, 1047, 1048, 1049, 1051 ЦК України, керуючись ст. 10.60,88, 212-215 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задовольнити частково.

Розірвати договір позики від 27 червня 2014 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Охтирського районного нотаріального округу ОСОБА_4, реєстровий № 910.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 27 червня 2014 року в сумі 46 080,00 грн., що складається з суми боргу 36 000,00 грн. та процентів за користування позикою 10 080,00 грн., заборгованість за борговою розпискою від 12 січня 2012 року в сумі 21 600,00 грн., що складається з суми богру 10 800,00 грн. та неустойки за прострочення сплати боргу в сумі 10 800,00 грн., а всього стягнути 67 680,00 грн.

В іншій частині позовні вимоги ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2567,21 грн. судових витрат.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Сумської області через Охтирський міськрайонний суд протягом 10 днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Плотникова Н.Б.