АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження №22-ц/796/2212/15 Головуючий в 1 інстанції - Таран Н.Г.
Доповідач - Желепа О.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого Желепи О.В.

суддів Кабанченко О.А., Поліщук Н.В.

при секретарі Осмолович В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2014 року в справі за позовом Комунального підприємства «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» Деснянського району м. Києва до ОСОБА_1 , ОСОБА_2, які діють від свого імені та в інтересах малолітньої ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, -

Заслухавши доповідь судді Желепи О.В., пояснення відповідача ОСОБА_1, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач звернувся до суду з позовом в якому просив стягнути з відповідачів заборгованість за житлово-комунальні послуги та послуги з утримання будинку станом на 01 серпня 2014 року в сумі 11 592 грн. 78 коп. , по 5 796грн. 39 коп. з кожного з повнолітніх відповідачів та компенсувати судові витрати.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2014 року позов задоволено.

Стягнуто з кожного з відповідачів на користь позивача заборгованість за послуги з утримання будинку та прибудинкової території за період з 01 квітня 2010 року до 01 серпня 2014 року в сумі 5796 грн. 39 коп. та по 114 грн. 70 коп. судових витрат.

Не погодившись з таким рішенням, відповідачі подали апеляційну скаргу в якій просили про його скасування з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову. В скарзі посилались на порушення норм процесуального права, а саме приєднання судом документів, які надавав позивач без врахування думки відповідача, порушення розумних строків розгляду справи, суд не розглянув заяву про застосування строків позовної давності, стягнув заборгованість за п`ять років за період з жовтня 2009 року по липень 2014 року, проте в рішенні зазначив, що ця сума заборгованості виникла з 01 квітня 2010 року, при цьому допустив ще й арифметичну помилку. Суд стягнув з відповідачів суму судового збору в більшому розмірі, ніж її сплатив позивач. Суд не вірно застосував норми матеріального права, та не врахував, що позивач не є балансовим утримувачем будинку, не довів, що він надавав послуги з утримання будинку відповідачам, а тому не має права звертатись з позовом.

В судовому засіданні апеляційного суду відповідач ОСОБА_1, яка є представником другого відповідача, доводи скарги підтримала.

Представник позивача до апеляційного суду не з`явився. Про розгляд справи повідомлені належним чином.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого судом рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Положенням п. 5 ч.3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Залежно від порядку затвердження цін/тарифів на житлово-комунальні послуги вони поділяються на три групи:

1) перша група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують спеціально уповноважені центральні органи виконавчої влади, а у випадках, передбачених законом, - національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг та національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики;

2) друга група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують органи місцевого самоврядування для надання на відповідній території;

3) третя група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які визначаються виключно за договором (домовленістю) сторін споживач.

Згідно з вимогами ст. 322 ЦК України, власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. 32 Закону України плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.

З матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що відповідачі та їх неповнолітня дитина є власниками в рівних частках АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, видане 16 квітня 2008 року.

На протязі тривалого часу відповідачі не вносять плату за утримання будинку та прибудинкової території, що не заперечували в судовому засіданні.

Така поведінка відповідачів змушує позивача постійно звертатись до суду з заявами про видачу судового наказу та з позовними заявами, щодо стягнення заборгованості.

Так, з дослідженої апеляційним судом цивільної справи № 2-3713/2010 вбачається, що рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 02 вересня 2010 року з відповідачів на користь Дирекції з управління та обслуговування житлового фонду Деснянської районної в м. Києві Ради була стягнута заборгованість за послуги з утримання будинку квартири і прибудинкової території в сумі 677 грн. 71 коп. з кожного, яка виникла станом на 01 квітня 2010 року.

З матеріалів справи також вбачається, що позивач в даній справі в вересні 2013 року звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з заявою про видачу судового наказу про стягнення заборгованості за наступний період з квітня 2010 року, до дати звернення до суду з такою заявою.

13 вересня 2013 року був виданий судовий наказ про стягнення заборгованості в сумі 3010 грн. 47 коп. Проте в подальшому він був скасований і позивач звернувся до суду з даним позовом в якому просив стягнути заборгованість станом на 01 серпня 2014 року в сумі 11 592 грн. 78 коп.

Представник відповідача не заперечувала, що вони не вносять плату за утримання будинку, квартири та прибудинкової території, оскільки вважають, що такі послуги їм не надаються, а тому вони не зобов`язані їх оплачувати.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції правильно виходив з того, що позивач є виконавцем послуг з утримання будинку, в якому мешкають відповідачі , що підтверджується рішенням Деснянської районної у м. Києві ради № 16 від 18.02.2009 року та № 28 від 10 вересня 2009 року.

Доводи скарги про те, що позивач не має права вимоги, спростовуються наявними в справі письмовими доказами, яким суд дав вірну оцінку.

Відповідачі не надали суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх заперечень, щодо того, що послуги з утримання будинку та прибудинкової території не надаються, або надаються не якісно.

З розрахунку, наданого позивачем вбачається (а.с. 119), що відповідачам в квітні 2014 року було здійснено повернення суми 1591 грн. 76 коп. за відсутності послуг.

Тобто позивач нараховуючи заборгованість враховував обставини не надання послуг, а відповідачі в свою чергу не надали суду належним чином складені акти, щодо не якісного надання тих чи інших послуг в конкретні періоди.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідачі, як власники квартири зобов`язані нести витрати на утримання свого майна.

При цьому суд врахував, що за неповнолітню дитину, її батьки повинні нести таку ж відповідальність, тобто вся сума нарахованої заборгованості повинна сплачуватись повнолітніми відповідачами в рівних частках, що буде пропорційно до їх часток у праві власності, а також враховуючи їх спільний обов`язок, щодо витрат на утримання майна неповнолітньої дитини.

Разом з тим стягуючи заборгованість за період з 01 квітня 2010 року до 01 серпня 2014 року, суд першої інстанції, не врахував заяву відповідачів про застосування строків позовної давності, та безпідставно не застосував ст.267 ЦК України, відповідно до якої сплив позовної давності є підставою для відмови в задоволенні позову.

Враховуючи трирічний строк звернення до суду, з відповідачів на користь позивача стягненню підлягає заборгованість з 01 вересня 2010 року до 01 серпня 2014 року.

Вказана заборгованість обрахована за трирічний період, який передував зверненню до суду з заявою про видачу судового наказу, подача якої перервала перебіг строку позовної давності, а також за період перебування у суді даного позову та з врахуванням останнього збільшення позовних вимог.

Відповідно до розрахунку заборгованості позивача відповідачі в травні 2011 року внесли суму 1355 грн. 42 коп.

Проте внесення вказаної суми не може бути підставою для переривання строку позовної давності, тому, що судом було встановлено, що ця сума вносилась на виконання попереднього рішення суду за 2010 рік, зміст якого наведено вище, а тому її оплату не можна віднести до факту визнання відповідачами своїх боргових зобов`язань.

За період з вересня 2010 року до 01 серпня 2014 року, відповідно до розрахунку заборгованості, зробленого позивачем до уточненої позовної заяви, розмір заборгованості складає суму 10 451 грн. 48 коп., відповідно кожен з відповідачів повинен нести відповідальність в сумі 5 225 грн. 74 коп.

Обґрунтованими також є доводи апеляційної скарги з приводу безпідставного стягнення з відповідачів на користь позивача судових витрат в більшому розмірі, ніж ті, що фактично поніс позивач.

Так з квитанції про оплату судового збору, долученої до позовної заяви позивач сплатив суму судового збору 139 грн. 84 коп. Тобто позивачу з кожного з відповідачів повинно бути відшкодовано по 69 грн. 92 коп. судових витрат, а не по 114 грн.70 коп., як зазначено в судовому рішенні.

Доводи скарги з приводу процесуальних порушень розумних строків розгляду справи, а також приєднання судом документів, без врахування заперечень відповідачів на правильність висновків суду не впливають.

Інші доводи скарги є недоведеними не спростовують вищенаведених обставин, а тому відсутні підстави для звільнення відповідачів від оплати витрат на утримання їх власного майна.

Рішення в іншій частині є законним обґрунтованим, тобто відсутні передбачені ст. 309 ЦПК України підстави для його повного скасування та відмови в задоволенні позову.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2014 року змінити.

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» Деснянського району м. Києва заборгованість за послуги з утримання будинку та прибудинкової території за період з 01 вересня 2010 року до 01 серпня 2014 року в розмірі по 5225грн. 74 коп. з кожного та по 69 грн. 92 коп. судових витрат.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення однак може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання нию законної сили.

Головуючий: Судді: