Справа № 352/2218/14-ц
Провадження № 22-ц/779/229/2015
Головуючий у 1 інстанції Гургула В. Б.
Суддя-доповідач Меленко О.Є.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Меленко О.Є.

суддів Васильковського В.М., Девляшевського В.А.

секретаря Яковин М.Я.

з участю: представників сторін- ОСОБА_5, ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 на рішення Тисменицького районного суду від 11 грудня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

В жовтні 2010 року ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики. Свої вимоги обґрунтував тим, що 10.10.2008 року та 20.02.2011 року між ним та ОСОБА_4 було укладено договори позики на суму 50 000 дол. США, та 10 000 дол. США відповідно. Згідно укладених договорів позики, ОСОБА_4 зобов'язувався повернути 50 000 дол. США до 10.01.2009 року, а 10 000 дол. США до 20.04.2011 року.

Однак своїх зобов'язань ОСОБА_4 не виконав, вказані грошові кошти не повернув, і на даний час в добровільному порядку виконати взяті на себе зобов'язання відмовляється. У зв'язку з цим ОСОБА_3 просив стягнути з відповідача заборгованість за договором позики з урахуванням суттєвого зростання курсу долара, в розмірі 934 800 грн.

Рішенням Тисменицького районного суду від 11 грудня 2014 року в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики - відмовлено.

На дане рішення представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне з'ясування судом обставин справи щодо поважності причин пропуску позивачем строку позовної давності, та порушення норм матеріального і процесуального права.

Апелянт зазначає, що з 24.06.2011 року по 27.06.2014 року ОСОБА_3 перебував під вартою в Івано-Франківському слідчому ізоляторі, а відтак строк позовної давності ним було пропущено ним з поважних причин.

Також апелянт зазначає, що на підтвердження неповернення відповідачем коштів у відповідності до ч.3 ст. 545 ЦК України надав оригінали розписок, однак суд належним чином не дослідив їх, та не мотивував свій висновок в частині визначення сторонами грошової одиниці зобов'язання.

З цих підстав, рішення суду першої інстанції, апелянт просив скасувати, та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

В судовому засіданні представник ОСОБА_3 доводи апеляційної скарги підтримала з мотивів, наведених у ній.

Представник ОСОБА_4- ОСОБА_2 доводи апеляційної скарги не визнала, рішення суду першої інстанції вважає законним та обгрунтованим.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи представників сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів на підтвердження поважності пропущення ним строку позовної давності звернення до суду з позовом.

Однак погодитись з таким висновком суду колегія суддів Апеляційного суду не може.

Згідно із ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Отже початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Разом з тим, як вбачається, з матеріалів справи, зокрема копії вироку Івано-Франківського міського суду від 27.06.2014 року в період з 20.06.2011 року по 27.06.2014 року ОСОБА_3 перебував під вартою.

Посилання представника відповідача на те, що ОСОБА_3 під час перебування у слідчому ізоляторі слід було захищати своє порушене право з допомогою представника, не ґрунтується на нормах чинного законодавства України, оскільки відповідно до ч.1 ст.38 ЦПК України сторона, третя особа, особа, яка відповідно до закону захищає права, свободи чи інтереси інших осіб, а також заявники та інші заінтересовані особи в справах окремого провадження можуть брати участь у цивільній справі особисто або через представника. Отже, вибір того чи пред'являти позов особисто або з допомогою представника є правом позивача. Крім цього,колегія суддів зважає на те, що пред'явлення належним чином оформленого позову під час перебування ОСОБА_3 в слідчому ізоляторі унеможливлювалось у зв'язку із відсутністю у нього на той час оригіналів боргових розписок відповідача. Їх невидача правоохоронним органам, не становить складу протиправного проступку, оскільки ОСОБА_4 не являвся потерпілим по кримінальній справі, і ці розписки не мала відношення до епізодів його обвинувачення.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 перебував у слідчому ізоляторі з 20.06.2011 року, коли позовна давність за обома розписками ще не закінчилася. Також в справі містяться копії документів, які підтверджують встановлення ОСОБА_3 групи інвалідності у лютому 2014 року, тобто під час перебування у слідчому ізоляторі, та перебування його на лікуванні у липні-вересні 2014 року після звільнення із слідчого ізолятора (а.с.40-41).

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про поважність причин пропуску позивачем строку позовної давності для звернення до суду з вказаним позовом і виходячи з норми ч. 5 ст. 267 ЦК суд вправі поновити пропущену позовну давність, враховуючи поважність таких причин.

По суті позовних вимог ОСОБА_3 слід зазначити наступне.

Відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Виходячи зі змісту ст.1047, 1049 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Виходячи з вимог ст. ст.10, 60 ЦПК кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно ст.59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Як вбачається з матеріалів справи, 10.10.2008 року ОСОБА_4 позичив у ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 50 000 умовних одиниць, які зобов'язувався повернути до 10.01.2009 року; а 20.02.2011 року ОСОБА_4 позичив у ОСОБА_3 10 000 доларів США, терміном повернення до 20.04.2011 року. Зазначені обставини підтверджуються оригіналами розписок, що знаходиться в матеріалах справи.

Сам факт знаходження боргових розписок у кредитора свідчить про те, що зобов'язання не виконано.

Предметом договору позики у справі, яка переглядається, є іноземна валюта.

Відповідно до частини другої статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

В абзаці четвертому пункту 1 статті 1 декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що іноземна валюта - це іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України.

Незазначення в договорі позики від 10.10.2008 року, якої саме іноземної держави валюта бралася в борг, а саме іноземної держави долара (США, Австралії чи Канади тощо), може вплинути на визначення розміру боргу, що підлягає доказуванню в установленому законодавством порядку, а не бути підставою для відмови в задоволенні позову про стягнення боргу.

Зважаючи на те, що доказів на підтвердження передачі ОСОБА_4 50 000 доларів США ОСОБА_3 на дати не може, а відповідачем визнається позика 50 000 російських рублів, то при розрахунку суми боргу за цим договором судом береться еквівалент саме тої грошової одиниці, яка визнається відповідачем.

Відповідно до ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Станом на 12.02.2015 року НБУ України встановлено наступні курси валют:

- за 100 доларів США- 2509,9142 грн.;

- за 10 російських рублів - 3,7995 грн.

Враховуючи вищевикладене, на підставі наявних в матеріалах справи доказів, колегія суддів Апеляційного суду приходить до висновку про підставність заявленого позову та стягнення на користь ОСОБА_3 заборгованості за договорами позики в розмірі 269 988 грн. 50 коп., з яких 250 991 грн., як еквівалент 10 000 доларів США та 18 997 грн. 50 коп. як еквівалент 50 000 російських рублів.

За змістом ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення не може вважатися законним та обґрунтованим і підлягає до скасування, як таке, що постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права. По суті встановленого слід ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову.

Розподіл судових витрат слід провести у відповідності до ст. 88 ЦПК України.

На підставі вищенаведеного та ст.ст. 256, 257,ч.1 ст.261, ч.5 ст.267, 1046, 1047, 1049 ЦК України , керуючись ст. ст. 218, 307, 309, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Тисменицького районного суду від 11 грудня 2014 року скасувати, ухваливши нове рішення.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики задовольнити частково.

Поновити ОСОБА_3 позовну давність звернення до суду.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договорами позики в розмірі 250 991 грн., як еквівалент 10 000 доларів США за офіційним курсом НБУ України станом на 12.02.2015 року та 18 997 грн. 50 коп. як еквівалент 50 000 російських рублів за офіційним курсом НБУ України станом на 12.02.2015 року, а всього 269 988 грн. 50 коп.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 2 699 грн. 89 коп. сплаченого судового збору.

Рішення набирає чинності з часу проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий О.Є. Меленко

Судді: В.М. Васильковський

В.А. Девляшевський