Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 лютого 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області в складі :

головуючого судді: - Максимчук З.М.,

суддів: - Ковальчук Н.М., Григоренка М.П.,

секретаря судового засідання - Шептицької С.С.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Рівному апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 08 грудня 2014 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Західінкомбанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення із житлового приміщення,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 08 грудня 2014 року позов задоволено .

Звернуто стягнення на предмет іпотеки, відповідно до іпотечного договору від 14 січня 2008 року № 1401-1 - житловий будинок, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1, встановивши спосіб звернення стягнення шляхом реалізації спеціалізованими установами з публічних торгів за початковою ціною 1767 500, 00 гривень.

Виселено ОСОБА_4, ОСОБА_5 та інших мешканців з житлового будинку АДРЕСА_1.

Предмет іпотеки, а саме житловий будинок АДРЕСА_1 передати в управління іпотекодержателю до його реалізації з метою отримання доходів.

Вирішено питання про судові витрати.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 доводить про незаконність та необґрунтованість рішення, про невідповідність висновків суду обставинам справи, вважає, що воно ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що ні позивач, ні відповідачі та представник відповідача жодного разу не з»явились у судове засідання, тому суд зобов»язаний був проводити заочний розгляд справи і постановляти заочне рішення у даній справі, натомість, суд першої інстанції провів _______________________________________________________________________________

Справа № 559/1353/14-ц Головуючий у 1 інстанції - Федорова Л.П.

Провадження № 22-ц/787/221/2015 Суддя-доповідач - Максимчук З.М.

загальний розгляд справи, що на думку апелянта, є грубим порушенням норм процесуального права, яке позбавило відповідачів можливості скористатися всіма процесуальними правами для захисту інтересів.

Вважає, що судом першої інстанції невірно визначена вартість предмета іпотеки, оцінка ринкової вартості предмета іпотеки не проводилася, а визначалась ще у 2008 році за усним погодженням зі сторонами, що призведе до його реалізації за завідомо заниженою вартістю предмета іпотеки. Та завдасть його родині непоправних фінансових витрат.

Вказує, що рішення суду першої інстанції не містить у собі загального розміру вимог та їх складових, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки та взагалі не вбачається для задоволення яких саме вимог та згідно яких боргових зобов»язань повинен бути реалізований предмет іпотеки. Не містить рішення суду першої інстанції і належного опису нерухомого майна, що підлягає реалізації.

Додатково доводить, що в рішенні суду мова йде про житловий будинок, який не може приносити прибуток, виготовляти продукцію, давати плоди, а тому передача його в управління ПАТ «Західінкомбанк» є неможливою.

Покликаючись на ч.1 ст.1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» зазначає, що враховуючи те, що позичальник та іпотекодавець не володіє будь-яким іншим нерухомим майном, придатним для проживання, чи будь-яким іншим повноцінним житлом, а житловий будинок, на який звернуто стягнення є єдиним житлом для його сім»ї, питання про виселення неможливе без участі у розгляді справи представників органу опіки та піклування, так як в будинку зареєстрована малолітня дочка ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог.

Заслухавши суддю - доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечення на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, а також вимог, заявлених в суді першої інстанції, правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково з таких підстав.

Згідно ст.309 ч.1 п.3,4 підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги повністю, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позичальником ОСОБА_4 за кредитним договором було допущено прострочену заборгованість та оскільки невиконане зобов»язання забезпечене іпотекою, то банк має право звернути стягнення на предмет іпотеки, задовольнивши в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення. Відповідно до ч.2 ст.39 Закону України «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Проте повністю погодитись з висновками суду першої інстанції колегія не може.

Відповідно до ст. ст. 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 14.01.2008 року між ТзОВ КБ «Західінкомбанк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 1401-1, за умовами якого Банк зобов»язався надати на умовах цього договору грошові кошти в сумі 140 000,00 євро, а Позичальник зобов»язався прийняти, належним чином використати та повернути кредит в сумі 140 000,00 євро та сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 14% річних в порядку, на умовах та в строки, визначені договором.

14.02.2008 року сторонами було внесено зміни до кредитного та іпотечного договорів в частині збільшення розміру кредиту з 140 000,00 євро до 200 000,00 євро.

Правонаступником всіх прав та обов»язків ТзОВ КБ «Західінкомбанк» відповідно до п.1.1. Статуту ПАТ «Західінкомбанк» є ПАТ «Західінкомбанк» /а.с.7/.

З метою забезпечення зобов»язань за кредитним договором ОСОБА_4 . 14.01.2008 року було укладено Іпотечний договір, згідно якого передано в іпотеку Банку нерухоме майно, житловий будинок, загальною площею 436,4 кв.м, житловою площею 187,7 кв.м. з надвірними будівлями, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1, який належить ОСОБА_4 на праві приватної власності на підставі рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області. Та зареєстрованого Комунальним підприємством «Архітектор» Дубенської міської ради 25.12.2007 року за реєстровим № 21459824. Також було укладено між банком, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 договір поруки № 1401-1 від 14.01.2008 року та договір поруки № 1401-2 від 13 січня 2008 року, укладений між банком, ОСОБА_4 та фермерським господарством «Бескіди».

Взяті на себе зобов»язання відповідач не виконував.

Станом на день звернення з позовом до суду заборгованість по кредитному договору скадала 209 431,34 євро, з яких 171 193,26 євро - заборгованість по тілу кредиту; 38 238,08 євро - заборгованість по відсоткам.

Наявність заборгованості у вказаному розмірі відповідачами та представником не заперечується.

Відповідно до статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Відповідно до п.6.6 іпотечного договору від 14 січня 2008 року у разі порушення іпотекодавцем / позичальником/ будь-якої з умов кредитного договору, додаткових до нього договорів та/або умов даного договору, іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та / позичальнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця/, письмову вимогу про усунення порушення. В цій вимозі зазначається стислий зміст порушених зобов»язань, вимога про виконання порушеного зобов"язання у тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до умов даного договору.

З»ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що внаслідок неналежного виконання ОСОБА_4 взятих на себе кредитних зобов»язань Банк набув право на звернення стягнення на предмет іпотеки.

За рішенням суду звернення стягнення на предмет іпотеки відбувається за правилами ст.39 Закону України «Про іпотеку», згідно з якою у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають застосуванню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Наведені вимоги на порушення ст. ст. 214, 215 ЦПК України залишились поза увагою суду першої інстанції. Не звертаючи уваги на зазначений загальний розмір вимог банку та його складових в позовній заяві, суд в рішенні не вказав ні загальний розмір вимог, ні його складових , що підлягають сплаті банку з вартості предмета іпотеки.

Враховуючи , що апелянт погодився із сумою заборгованості за кредитним договором та в цій частині рішення не оскаржує, судова колегія вважає за необхідне задовільнити апеляційну скаргу в цій частині частково, змінити рішення суду, зазначивши суму боргу та його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки виходячи із загальної суми заборгованості 209 431, 34 євро, а саме: 171 193, 26 євро - тіло кредиту, 38 238, 08 євро заборгованість по відсоткам /а.с. 20-21/.

Разом з тим, доводи апеляційної скарги про неможливість виселення із житлового будинку ОСОБА_4, ОСОБА_5 по тій причині, що в будинку зареєстрована та проживає їх малолітня дочка ОСОБА_6 та даний розгляд справи неможливий без участі у розгляді справи представників органу опіки та піклування є, на думку колегії суддів, надуманими та такими, що спростовуються виходячи із наступного.

Як вбачається з тексту позовної заяви, позивач просить виселилити ОСОБА_4 та ухвалою Дубенського міськрайонного суду до участі у справі в якості співвідповідача була залучена ОСОБА_5. Позовні вимоги про виселення ОСОБА_6 заявлені не були.Відповідно до довідки, виданою Сатиївською сільською радою Дубенського району Рівненської області ОСОБА_4 08.10.2014 року його сім»я складається із слідуючих осіб: ОСОБА_5 /а.с.66/.

Відповідно до ч. 1 ст. 40 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на передане в іпотеку житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей.

У частинах 2 і 3 ст. 40 Закону встановлено певний порядок дій банку: після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Аналогічний порядок щодо виселення всіх громадян, що мешкають у житловому будинку або житловому приміщенні, на які звернуто стягнення як на предмет іпотеки, передбачено у ч. 3 ст. 109 ЖК Української РСР.

У п. 43 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" роз'яснено, що при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення у разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має враховувати таке.

Згідно з ч. 4 ст. 9, ст. 109 ЖК Української РСР, ст. ст. 39,40 Закону виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться у порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення.

При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк.

В справі міститься повідомлення та відповідна поштова довідка про отримання попередження про необхідність добровільного виселення з будинку /а.с. 18-19/.

Ст. 109 ЖК звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому за винятками, встановленими законом. Відповідачами не надано жодних відомостей про наявність виняткових обставин, які унеможливлювали б виселення.

Однак, ухвалюючи рішення про виселення інших осіб, які проживають в спірному будинку, суд першої інстанції відповідно до вимог ст.ст.10, 33, 213 ЦПК України уточнив, хто конкретно, крім відповідача, проживає в спірному будинку, залучив в якості співвідповідача ОСОБА_5, інших осіб до участі у справі не залучав, хоча і вирішив питання про їх права і обов'язки. В зазначеній частині суд ухвалив рішення, яке фактично неможливо виконати.

Згідно із ст. 34 Закону України «Про іпотеку» після прийняття рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки і з метою отримання продукції, плодів та доходів, забезпечення належного господарського використання переданого в іпотеку нерухомого майна згідно з його цільовим призначення предмет іпотеки на підставі договору між іпотекодавцем і іпотекодержателем або рішення суду може бути переданий іпотекодержателю або іншій особі в управління на період до його реалізації у порядку, встановленому цим Законом. Управління майном здійснюється відповідно до законодавства та умов, визначених договором чи рішенням суду. Продукція, плоди і доходи, отримані в результаті управління предметом іпотеки, спрямовуються на задоволення забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя, якщо інше не встановлено договором або рішенням суду.

З наведеної правової норми випливає, що рішення суду про передачу майна в управління має містити умови, на яких таке управління здійснюється.

Істотними умовами договору управління майном є перелік майна, що передається в управління та розмір і форма плати за управління майном (ст. 1035 ЦК України).

Іншими статтями глави 70 ЦК України врегульовані не менш важливі умови управління майном, зокрема: права та обв'язки управителя, здійснення управління майном, право управителя на плату, відповідальність управителя тощо.

Зі змісту позовних вимог вбачається, що пред'явивши вимогу про передачу предмету іпотеки в управління позивач не дотримав вимог ст. 34 Закону України "Про іпотеку" стосовно визначення умов управління майном, що передбачені главою 70 ЦК України.

Відповідно до ст. 11 ч. 1 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 10 ч. 3 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Виходячи з вищенаведеного, колегія суддів прийшла до висновку, що позовні вимоги про передачу предмета іпотеки в управління іпотекодержателю до його реалізації не підлягають до задоволення, а апеляційна скарга відповідача в цій частині підлягає до задоволення.

Разом з тим, не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про застосування до спірних правовідносин Закону України від 03.06.2014 року "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті". Як вбачається з п.1 Закону України не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку;

Як вбачається з матеріалів справи, загальна площа житлового будинку, що належить ОСОБА_4 і переданого в іпотеку позивачу складає 436,4 кв.м.

Щодо початкової ціни предмета іпотеки, то колегія суддів вважає за можливе зазначити в резолютивній частині рішення про встановлення початкової ціни вартість предмету іпотеки відповідно до п.3.4,п.3.5 іпотечного договору № 1401-1 від 14.01.2008 року, укладеного між ТзОВ КБ «Західінкомбанком» та ОСОБА_4

За таких обставин, судове рішення, відповідно до вимог ст.309 ЦПК України підлягає до зміни в частині звернення стягнення на предмет іпотеки з зазначенням суми боргу та всіх його складових. В частині передачі предмета іпотеки в управління іпотекодержателю до його реалізації і виселення інших мешканців будинку - скасуванню з відмовою в позові. В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, судова колегія,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - задовольнити частково.

Рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 08 грудня 2014 року в частині звернення стягнення на предмет іпотеки - змінити. Абзац перший резолютивної частини рішення викласти в наступній редакції :

В рахунок погашення заборгованості, що виникла у ОСОБА_4 за кредитним договором № 1401-1 від 14 січня 2008 року, укладеним між ТзОВ КБ «Західінкомбанк» та ОСОБА_4., яка станом на 25.04.2014 року складала 209 431,34 євро, з яких 171 193,26 євро - заборгованість по тілу кредиту; 38 238,08 євро - заборгованість по відсоткам, звернути стягнення на предмет іпотеки на житловий будинок, загальною площею 436,4 кв.м, житловою площею 187,7 кв.м. з надвірними будівлями, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1, який належить ОСОБА_4 на праві приватної власності на підставі рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області. Та зареєстрованого Комунальним підприємством «Архітектор» Дубенської міської ради 25.12.2007 року за реєстровим № 21459824 шляхом продажу з прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною 1 767 500, 00 гривень.

Рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 08 грудня 2014 року в частині передачі предмета іпотеки в управління іпотекодержателю до його реалізації з метою отримання доходів - скасувати з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні позову.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: З.М.Максимчук

Судді: Н.М.Ковальчук

М.П.Григоренко