Справа № 428/5979/14-ц
Провадження №2/428/2028/2014
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2015 року м. Сєвєродонецьк

Сєвєродонецький міський суд Луганської області в складі:

головуючого судді Кордюкової Ж.І.,

при секретарі Биковій І.Д., Комм Я.О.,

за участю позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_2,

представника позивачів ОСОБА_3,

відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

Позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулись до Сєвєродонецького міського суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу недійсним. В обґрунтування заявлених вимог позивачі посилаються на те, що їм на праві власності належала квартира, яка розташована в АДРЕСА_1. Влітку 2013 р. їм стало відомо, що вони не є власниками цієї квартири, оскільки приватний нотаріус ОСОБА_5 16.03.2006 р. уклав на дому договір купівлі-продажу цієї квартири ОСОБА_4 Згодом пригадали, що в 2006 р., в той час, коли вони перебували в хворобливому стані, до них приходила відповідач з якимось чоловіком і вони підписували договір, вважаючи, що це договір з надання житлово-комунальних послуг. В той час вони знаходились в такому стані, коли внаслідок функціональних розладів психіки і інших фізіологічних процесів в організмі, не розуміли значення своїх дій. Ніяких грошей від ОСОБА_4 за квартиру вони не отримували, квартиру їй не передавали. Договір купівлі-продажу квартири від 16.03.2006 р. є фіктивним та до того ж порушує публічний порядок. З посиланням на ст.225 ЦК України просили суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримав позовні вимоги. Суду пояснив, що в 2005 р. він переніс два інфаркти, після яких був дуже слабкий. В цей час відповідач привела до них до додому нотаріуса, але він навіть не пам'ятає, підписував він якісь документи чи ні. В березні 2013 р. в ході конфлікту йому стало відомо, що він уже не власник квартири. Нотаріус приходив до них в березні 2005 р., чому в договорі купівлі-продажу зазначено березень 2006 р., пояснити не може. ОСОБА_4 возила його в БТІ, де він підписував якісь документи, які саме не знає. Коли це було також не пам'ятає. Просив суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 суду пояснила, що через декілька днів після виписки з лікарні (більш точно період часу зазначити не може), її дочка ОСОБА_4 привела до неї додому якогось чоловіка. При цьому дочка розклала на столі документи і сказала, що потрібно підписати договір по газопостачанню. Вона підписала договір, після чого дочка з чоловіком пішли. Лише в березні 2013 р. вона дізналась, що вона не є власницею спірної квартири. В договорі купівлі-продажу спірної квартири дійсно стоїть її підпис. При цьому вона бачила, що її чоловік ОСОБА_1 лежачи також щось підписав. Чоловік, який приходив з дочкою, увесь час сидів мовчки, нічого не казав, ніяких документів не показував. Згодом вона дізналась, що це нотаріус ОСОБА_6. Процес підписання договору вона добре пам'ятає. Просила суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В судовому засіданні представник позивачів ОСОБА_3 підтримала заявлені позовні вимоги в повному обсязі. Суду пояснила, що в березні 2013 р. позивачі дізнались, що не є власниками спірної квартири. Про те, що договір купівлі-продажу квартири є фіктивним, свідчить та обставина, що позивачі до сих пір мешкають в спірній квартирі, ніяких грошей за квартиру від ОСОБА_4 позивачі не отримували. Позивачі в момент підписання договору знаходились в хворобливому стані. Угода є нікчемною, оскільки не була направлена на виникнення реальних прав та обов'язків. Договір відчуження спірної квартири був фіктивним, бо був укладений без наміру передати право власності на квартиру іншій особі. Строк позовної давності щодо заявленої вимоги про визнання договору недійсним не пропущений, бо він становить три роки і обліковується з березня 2013 р. Просила суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_4 заперечувала проти заявлених позовних вимог. Суду пояснила, що в кінці 2005 р. - на початку 2006 р. її матір ОСОБА_2 запропонувала їй купити спірну квартиру. Для оформлення довідки-характеристики на квартиру її мати разом зі своїм чоловіком самі ходили до БТІ. В березні 2006 р. до них приїздив нотаріус ОСОБА_5 оформити угоду. При собі він мав усі необхідні документи, показав своє посвідчення, зачитав договір українською мовою, російською мовою роз'яснив наслідки укладання цього договору. При цьому ОСОБА_1 поцікавився, чи має ОСОБА_6 право оформляти документи. Гроші за квартиру вона передала своїй матері ОСОБА_2, яка гроші взяла і одразу порахувала. Договір був підписаний після передачі грошей. Нотаріус приїздив до позивачів двічі, проте про перший візит їй не було відомо. ОСОБА_1 підписував договір купівлі-продажу квартири сидячи за столом. Просила суд застосувати до вимог позивачів строк позовної давності та відмовити позивачам у задоволенні заявлених позовних вимог.

Свідок з боку позивачів ОСОБА_7 суду пояснив, що знає сторони, має з ними сусідські стосунки. Нічого, що стосується продажу позивачами квартири, він не знає.

Свідок з боку позивачів ОСОБА_6 суду пояснила, що знає сторони, має з ними сусідські стосунки, бо мешкає за адресою: АДРЕСА_2. Влітку 2013 р. вона виносила сміття і почула, що в квартирі її сусідів шум і чутний голос їх доньки. Вона зайшла, щоб дізнатись, що відбувається, і ОСОБА_2 їй повідомила, що дочка хоче виселити їх з чоловіком з квартири.

Свідок з боку позивачів ОСОБА_8 за згодою позивачів суду пояснила, що знає останніх, це її пацієнти з 2008 р. У ОСОБА_1 була ішемічна хвороба серця, що мало наслідком інфаркт. Також він хворіє на гіпоксію мозку, що має наслідком відмирання клітин мозку, знижує пам'ять, може бути хитка хода. Але в такому стані він перебуває не постійно. У ОСОБА_2 також ішемічна хвороба серця, вона перенесла 2 мікроінсульти. Позивачі постійно приймають лікарські препарати.

Свідок з боку відповідача ОСОБА_5, допитаний за згодою сторін, суду пояснив, що знає усіх учасників процесу, з якими мав ділові стосунки. Він 16.03.2006 р. посвідчив договір купівлі-продажу спірної квартири. Договір був укладений та підписаний відповідно до чинного законодавства. За проханням покупця договір був укладений на дому. До позивачів він приїздив двічі, перший раз, щоб переконатись, що позивачі повністю дієздатні, а вдруге - з проектом договору. Коли він зайшов в квартиру до позивачів, то представився, назвав ПІБ, показав посвідчення. Позивачі декілька разів прочитали договір, після чого поставили йому багато запитань. Підписання договору тривало 30 хвилин. Він поцікавився, чому позивачі продають квартиру, а не дарують. Вони пояснили, що ОСОБА_4 не є рідною донькою ОСОБА_1, а квартиру продають, бо потребують грошей на лікування, проте після продажу залишаться у ній проживати. Він роз'яснював ОСОБА_1 та ОСОБА_2, що після підписання договору вони не будуть власниками квартири, але ті відповіли, що все одно залишаться у цій квартирі мешкати. Угода укладалась в робочий час. Спілкуючись з клієнтом, він визначає дієздатність цієї особи. Сумнівів щодо дієздатності позивачів у нього не виникло. Гроші за квартиру ОСОБА_4 віддала своїй матері ОСОБА_2 в його присутності. На момент укладання угоди ОСОБА_1 добре себе почував, викурив дві цигарки, договір підписував сидячи за столом. ОСОБА_2 під час підписання договору також була в гарному стані здоров'я, набагато кращому ніж зараз.

Заслухавши пояснення учасників процесу, свідчення свідків, дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступне.

Між ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_4 16.03.2006 р. був укладений договір купівлі-продажу квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Згідно з умовами цього договору позивачі передали у власність відповідачці спірну квартиру, а остання оплатила ії вартість в сумі 6 109 грн.

Згідно з копією витягу від 13.04.2006 р. №10380117 власником квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, є відповідач ОСОБА_4

Статтею 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

В обґрунтування вимог визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 16.03.2006 р. позивачі посилаються на те, що під час підписання договору вони знаходились в стані, коли внаслідок функціональних розладів психіки і інших фізіологічних процесів в організмі, не розуміли значення своїх дій, договір купівлі-продажу спірної квартири від 16.03.2006 р. порушує публічний порядок та є фіктивним.

Статтею 234 ЦК України встановлено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлюються цим правочином.

Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

В обґрунтування доводів щодо фіктивності договору купівлі-продажу спірної квартири від 16.03.2006 р. зазначено, що він був укладений без створення правових наслідків, оскільки після укладання договору і його державної реєстрації позивачі залишились проживати в спірній квартирі і не виконали умов договору знятись в двотижневий термін з реєстрації в спірній квартирі.

Суд вважає, що сам по собі факт невиконання сторонами деяких умов правочину не робить його фіктивним. На думку суду, позивачі та їх представник не довели суду відсутність у учасників правочину наміру створювати юридичні наслідки.

Статтею 228 ЦК України встановлено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

У разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.

В судовому засіданні не було встановлено та підтверджено доказами, що під час укладання угоди щодо відчуження спірної квартири порушило публічний порядок, що могло б мати наслідком його нікчемність, або, що цей правочин не відповідає інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, що могло б мати наслідком його недійсність.

В судовому засіданні з пояснень позивачів було встановлено, що під укладання договору купівлі-продажу квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, вони не розуміли, який договір укладають в силу хворобливого стану свого здоров'я.

Відповідно до ч.1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Згідно з абз. 1,2 п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 р. №9 правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК.

З аналізу наведених норм права вбачається, що однією з умов чинності правочину є дотримання вимоги закону про те, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1, ОСОБА_2 та їх представник ОСОБА_3 не скористались наданим їм процесуальним правом та відмовились від подання клопотання про призначення судово-психіатричнї експертизи з метою визначення стану позивачів в момент укладання оспорюваного правочину, про подання якого ними було заявлено на попередньому судовому засіданні.

Однак, це не знімає з суду обов'язку дати оцінку іншим доказам по справі, стосовно того, чи могли позивачі в момент укладання угоди усвідомлювати чи ні значення своїх дій та (або) могли вони чи ні керувати ними.

Так, свідок з боку позивачів ОСОБА_7 взагалі нічого не знав стосовно обставин, що стосувались продажу позивачами квартири, а свідок з боку позивачів ОСОБА_8 дала свідчення щодо стану здоров'я позивачів, які є її пацієнтами з 2008 р., при тому що оспорюваний правочин був укладений 16.03.2006 р.

Свідченням свідка ОСОБА_6 суд дав критичну оцінку і поставив під сумнів їх достовірність, оскільки ці свідчення не співпадають з поясненнями позивачів і представника позивачів щодо часу, коли ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ніби то довідались про відчуження ними квартири. Так, позивачі та їх представник пояснили, що це відбулось навесні 2013 р., а свідок зазначила, що ці події мали місце влітку 2013 р.

При цьому зі свідчень свідка з боку відповідача ОСОБА_5 було встановлено, що він переконався у дієздатності позивачів. Їх стан під час укладання угоди не викликав у нього сумнівів щодо того, що позивачі, як продавці спірної квартири, в момент укладання угоди не могли усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могли керувати ними, про що свідчить та обставина, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 декілька разів прочитали договір купівлі-продажу квартири, після чого поставили йому багато запитань та давали відповіді на його питання.

За таких обставин, суд вважає недоведеним той факт, що позивачі дізнались про порушення своїх прав навесні 2013 р.

Також в судовому засіданні не було встановлено та підтверджено належними, достатніми доказами, що позивачі в установленому законом порядку визнавались недієздатними і що станом на день укладання оспорюваного правочину, тобто на 16.03.2006 р., вони були недієздатними.

При цьому суд позбавлений можливості зробити висновок про те, чи могли наявні у позивачів хвороби в момент укладання ними угоди, позбавити їх можливості усвідомлювати значення своїх дій та/або керувати ними, оскільки не має таких спеціальних знань.

З медичних карток обох позивачів, досліджених безпосередньо в судовому засіданні, було встановлено, що на початку березня 2006 р. стан здоров'я обох позивачів значно покращився, про що є відповідні записи дільничного лікаря.

Таким чином, оскільки позивачі та їх представник не довели існування обставин, передбачених ч.1 ст.225 ЦК України, то у суду відсутні підстави вважати, що 16.03.2006 р. позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в момент укладання договору купівлі-продажу спірної квартири не могли усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могли керувати ними.

Крім того, з урахуванням положень ст.ст.256-258, 267 ЦК України, заяви відповідачки ОСОБА_4 та вищенаведених доводів, суд вважає, що позивачі пропустили строк позовної давності для звернення до суду з вимогою про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 16.03.2006 р.

Із заявою про визнання причин попуску строку позовної давності поважними ні позивачі, ні їх представник до суду не звертались, поновити пропущений строк позивачі та їх представник суд не просили.

З урахуванням викладеного, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог.

При цьому відповідно до ст.88 ЦПК України судові витрати позивачам не відшкодовуються, оскільки в задоволенні позовних вимог їм відмовлено.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 62, 88, 212 -215 ЦПК України, ст.ст.205, 213, 225 ЦК України, постановою Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 р. №9, суд, -

ВИРІШИВ:

Відмовити ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у задоволенні заявлених позовних вимог.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Харківської області через Сєвєродонецький міський суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення в повному обсязі складено 16.01.2015 р.

Суддя Ж. І. Кордюкова