У х в а л а

іменем україни

22 квітня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Мостової Г.І.,

суддів: Ізмайлової Т.Л.,

Кузнєцова В.О.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до Київської міської ради, Комунального підприємства «Київський метрополітен» про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за касаційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 19 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 27 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив визнати незаконним розпорядження Київського міського голови від 14 липня 2014 року № 76 та № 78 про звільнення його за власним бажанням, згідно зі ст. 38 КЗпП України та поновити його на посаді начальника Комунального підприємства «Київський метрополітен» (далі - КП «Київський метрополітен») з дати звільнення з 16 липня 2014 року, стягнути з КП «Київський метрополітен» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 17 липня 2014 року у розмірі 13 000 грн.

На обґрунтування вимог позивач посилався на те, що на підставі розпорядження Київського міського голови від 14 травня 2014 року № 34 його було призначено на посаду начальника КП «Київський метрополітен» на контрактній основі.

За контрактом від 13 травня 2014 року, укладеним між позивачем та Київською міською радою, в особі виконуючого органу Київської міської державної адміністрації, між сторонами виникли трудові відносини, які регулюються крім умов контракту, нормами КЗпП України.

Відповідно до умов контракту позивач, в якості начальника, зобов'язаний був з 14 травня 2014 року по 14 квітня 2017 року здійснювати поточне керівництво КП «Київський метрополітен» і виконувати свої посадові обов'язки згідно контракту.

Згідно з розпорядженням Київського міського голови від 14 липня 2014 року № 76 та від 15 липня 2014 року № 78, ОСОБА_2 звільнено за власним бажанням, згідно зі ст. 38 КЗпП України.

Підставою для звільнення в розпорядженні від 14 липня 2014 року № 76 вказана заява ОСОБА_2 від 02 липня 2014 року.

Позивач вказував, що заява дійсно ним написана, однак без власного волевиявлення та під тиском, без зазначення дати звільнення і не може бути підставою для звільнення, так як в подальшому була відкликана позивачем. Посилаючись на вказані обставини позивач просив позовні вимоги задовольнити.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 19 вересня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 27 листопада 2014 року, у задоволенні позову ОСОБА_2 до Київської міської ради, КП «Київський метрополітен» про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 порушує питання про скасування оскаржуваних рішень суду, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановленні в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що 13 травня 2014 року між Київською міською радою та ОСОБА_2 відповідно до КЗпП України, Закону України «Про місцеве самоврядування» та відповідно до розпорядження Київського міського голови від 15 липня 2013 року за № 118 «Про порядок призначення та звільнення керівників підприємств, установ та організацій, що належать до комунальної власності територіальної громади міста Києва» був укладений контракт.

14 травня 2014 року на підставі розпорядження Київського міського голови за № 34 ОСОБА_2 було призначено на посаду начальника КП «Київський метрополітен» на контрактній основі.

Строк дії вказаного контракту згідно його умов, а саме відповідно до п. 5.1 встановлено до 14 травня 2017 року.

Позивач був звільнений з займаної посади з 16 липня 2014 року згідно з розпорядженням Київського міського голови від 14 липня 2014 року за №76, яке було видане на підставі поданої ним заяви про звільнення за власним бажанням від 02 липня 2014 року (ст. 38 КЗпП України).

Розпорядженням Київського міського голови від 15 липня 2014 року за № 76 у зв'язку з технічною помилкою внесено до розпорядження Київського міського голови від 14 липня 2014 року № 76 «Про звільнення ОСОБА_2.» такі зміни: слово «директора» замінено на слово «начальника».

Відповідно до ч. 3 ст. 21 КЗпП України особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Оскільки контракт є особливою формою трудового договору, сторони при його укладанні мають право додатково визначити його істотні умови, включно з умовами його припинення.

У п. 4.4. контракту зазначено перелік підстав, з яких позивач може за своєю ініціативою розірвати контракт до закінчення строку його дії. Однією з таких умов, відповідно до п. 4.4.1 є дострокове розірвання контракту з ініціативи позивача за власним бажанням.

Частиною 1 ст. 38 КЗпП України передбачено, що працівник має право з власної ініціативи розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом І групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

02 липня 2014 року ОСОБА_2 звернувся із заявою про його звільнення за власним бажанням на ім'я Київського міського голови.

11 липня 2014 року позивачем було написано заяву на ім'я Київської міської державної адміністрації, у якій було зазначено про відкликання заяви про звільнення з посади начальника КП «Київський метрополітен» від 02 липня 2014 року. Вказана заява отримана Київською міською державною адміністрацією 16 липня 2014 року та зареєстрована за № 17459.

Суди встановивши, що вказана заява була адресована посадовій особі, до повноважень якої не віднесено призначення та звільнення з посади керівників підприємств, що належать до комунальної власності відповідних територіальних громад, правильно вважали, що така заява не може свідчити про відкликання попередньої заяви про звільнення.

15 липня 2014 року позивачем написано заяву на ім'я Київського міського голови про відкликання своєї заяви про звільнення за власним бажанням з посади начальника КП «Київський метрополітен».

Разом з тим, суди встановивши, що відповідно до поштового конверту та опису вкладення, оригінал цієї заяви був направлений на ім'я голови Київської міської державної адміністрації 15 липня 2014 року, а надійшла вона на адресу Київської міської державної адміністрації 17 липня 2014 року та була отримана Київською міської радою 22 липня 2014 року, правильно вважали, що така була отримана вже після спливу двотижневого строку попередження про звільнення та відповідно до положень ст. 212 ЦПК України оцінили належність та допустимість цього доказу, навівши результати його оцінки та мотиви його неприйняття.

Отже, за вказаних обставини, суди попередніх інстанцій правильно вважали, що доказів, які б свідчили про те, що позивачем належним чином відкликано подану ним заяву про звільнення, матеріали справи не містять.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій щодо відсутності доказів написання позивачем заяви про звільнення під тиском та без власного волевиявлення.

Не приймаються і доводи касаційної скарги про те, що звільнення відбулося без узгодження з центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері транспорту, оскільки таке погодження надавалося Міністерством інфраструктури України, яке міститься у матеріалах справи.

Разом з тим не може бути підставою для скасування оскаржуваних рішень помилковий висновок суду першої інстанції про те, що ст. 38 КЗпП України до спірних правовідносин не може застосовуватися у повному обсязі, оскільки такий висновок, з огляду на наведені обставини, не може впливати на законність рішення.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані рішення судів ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для їх зміни або скасування не встановлено.

Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що не відповідає вимогам ст. 335 ЦПК України, оскільки суд касаційної інстанції позбавлений можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 19 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 27 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді: Т.Л. Ізмайлова

В.О. Кузнєцов