№ 336/2663/15-ц
провадження № 2/336/1635/2015
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2015 р. м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Дмитрюк О.В.,

при секретарі Петрові С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Шевченківського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції про відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 15.04.2015 р. звернувся до суду з вищевказаним позовом, який було уточнено в процесі розгляду справи.

В позовній заяві зазначив, що протягом 2009-2015 р.р. між ним та ОСОБА_2 триває конфлікт щодо 1/6 частини будинку № 24 по вул..Червонопрапорній в м.Запоріжжя та прилеглої до 1/6 частини будинку земельної ділянки в розмірі 103 кв.м. Весь цей час він у законний спосіб, через судову систему та правоохоронні органи, відновив своє право на 1/6 частину будинку та 103 кв.м. прилеглої території, але виконання судових рішень, які набрали законної сили, затягується з вини ОСОБА_2 та Шевченківського ВДВС Запорізького МУЮ.

На неправомірні дії з боку боржника та виконавчої служби він звертався зі скаргами в різні інстанції: прокуратури району, міста, області та Генеральну, місцеві, апеляційний та Верховний суди, міліцію різних інстанцій, виконавчу службу від районної до виконавчої служби України, Президента України, але виконання рішень судів, які набрали законної сили, ігноруються та всіляким чином затягуються з боку ОСОБА_2 та Шевченківського ВДВС. Підтвердженням даного факту є окрема ухвала, постановлена Шевченківським районним судом м.Запоріжжя 01.09.2014 р. з приводу злісного невиконання судового рішення від 12.12.2012 р. За даним фактом матеріали внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань під № 8004511.

На протязі зазначеного часу він неодноразово зазнавав нервових переживань, витрачав свій час на вимушені судові засідання, був змушений виходити на місцевість для примусового виконання по виконавчим листам, чим було порушено його звичний спосіб життя, приниження гідності з боку боржника та Шевченківського ВДВС.

Він неодноразово звертався до медичних установ через погіршення стану здоров»я, яке пов»язує з надмірним нервуванням щодо несправедливості та затягуванням звершення виконання судових рішень з боку відповідачів, у зв»язку чим неможливо користуватись його майном, а саме 1/6 частиною будинку та земельною ділянкою. ОСОБА_2 натомість, щоб в добровільному порядку звільнити його територію, зруйнувала два паркани, які розмежовували ці території, перепланувала його 1/6 частину будинку, на ділянці загального користування зруйнувала, без його відома та згоди, туалет. Задовго до цього ОСОБА_2 зруйнувала без всяких на те причин його сарай літ. «Ж», в якому знаходились його особисті речі, що зникли.

Шевченківський ВДВС декілька раз намагався безпідставно закрити виконавче провадження, постанови про закриття примусового виконавчого провадження були скасовані в судовому порядку. Але для затягування часу виконавча служба та боржник постійно оскаржували ухвали суду першої інстанції в апеляційному порядку.

ОСОБА_2, не зважаючи на рішення суду щодо повернення його власності, декілька раз намагалась стягнути з нього кошти за мнимий ремонт та моральну шкоду.

06.02.2015 р. головним державним виконавцем Шевченківського ВДВС ОСОБА_3 безпідставно винесена постанова про відмову у відкритті виконавчого провадження по виконавчому листу № 0827/3509/2012 від 11.12.2014 р. про скасування державного акту на право власності на земельну ділянку № 24 по вул..Червонопрапорній в м.Запоріжжя, зазначена постанова в судовому порядку скасована.

Окрім матеріальної, позивач зазнав моральної шкоди, яка полягає у тому, що він вимушений був нервувати щодо примусового виконання по виконавчому листу № 0827/8632/12 від 12.12.2012 р., витрачати свій час на встановлення причин затримки даного виконання, розшук матеріалів в судових інстанціях, чим порушений звичний спосіб життя, принижені його честь та гідність, як особи.

Посилаючись на ст.ст.1166, 1167 ЦК України, за уточненим позовом ОСОБА_1 просить стягнути з відповідачів моральну шкоду в сумі 25 000 грн. з кожного, а також стягнути судовий збір.

Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримали, просили його задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову з підстав, викладених в письмових запереченнях (а.с.129-131).

Представник відповідача Шевченківського ВДВС Запорізького МУЮ просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог через їх необґрунтованість та незаконність. В процесі розгляду справи були подані письмові заперечення проти позову (а.с.133-135, 168-173).

Вислухавши в процесі розгляду справи пояснення сторін та їх представників, допитавши свідка, оглянувши відеозапис, дослідивши матеріали справи та матеріали дослідчої перевірки, суд вважає, що заявлений ОСОБА_1 позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 04.12.2012 р. у цивільній справі № 22ц-5778/2012 зобов'язано ОСОБА_2 не чинити перешкоди у користуванні ОСОБА_1 земельною ділянкою № 1 площею 103 кв.м. по вул..Червонопрапорній в м.Запоріжжя та надати йому вільний доступ до земельної ділянки загального користування № 3 площею 10 кв.м., за цією адресою, розміри яких (земельних ділянок) визначені рішенням Шевченківського районного народного суду м.Запоріжжя від 15.01.1992 року.

За вказаним рішенням судом 12.12.2012 року було видано виконавчий лист, який звернутий до примусового виконання до Шевченківського ВДВС Запорізького МУЮ, останнім відкрито виконавче провадження 16.01.2013 р.

Боржником рішення суду добровільно не було виконано, після чого державний виконавець почав здійснювати заходи щодо примусового виконання рішення суду, про що було складено акти про проведені виконавчі дії.

На час розгляду справи виконавче провадження не закінчено.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно ст. 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування, а відповідно до ч.1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до вимог ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Завдана шкода підлягає відшкодуванню за наявності складу цивільного правопорушення, складовими елементами якого є: наявність шкоди, неправомірність дій заподіювача шкоди, безпосередній причинний зв'язок між шкодою та діями, а також вина заподіювача шкоди. При цьому відсутність хоча б одного складового виключає можливість відшкодування шкоди.

Згідно з роз'ясненнями, які містяться в п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Разом з тим, моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянину внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими, інших негативних наслідків морального характеру.

Відповідно до вимог ст. 1173 ЦК шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

В силу вимог ст.1174 ЦК шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Відповідно до роз'яснень викладених у п. 28 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ за №6 від 07.02.2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» при розгляді позовів фізичних чи юридичних осіб про відшкодування завданої шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження суди повинні виходити з положень статті 56 Конституції України, статті 11 Закону "Про державну виконавчу службу", частини другої статті 87 Закону про виконавче провадження, а також з положень статей 1173, 1174 ЦК і враховувати, що в таких справах відповідачами є держава в особі відповідних органів державної виконавчої служби. Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв'язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини.

Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби.

У відповідності до вимог ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Встановлено, що в матеріалах справи відсутні дані про те, що дії чи бездіяльність державного виконавця по виконанню виконавчого листа № 0827/8632/2012 від 12.12.2012 р. в судовому чи в позасудового порядку визнавались неправомірними.

Крім того, будь-які докази, які б підтверджували факт заподіяння моральної шкоди позивачу дією чи бездіяльністю державних виконавців відділу ДВС Шевченківського МУЮ в матеріалах справи відсутні.

Позивач не надав суду достатніх доказів у передбаченому законом порядку про наявність причинно-наслідкового зв'язку між дією державної виконавчої служби, державного виконавця і шкодою, яку він просить стягнути, тому підстави для задоволення позову, пред»явленого до Шевченківського ВДВС Запорізького МУЮ, відсутні.

Вирішуючи позов в частині позовних вимог, пред»явлених до ОСОБА_2, суд виходив з наступного.

Відповідно до ч. 1, п. 2 ч. 2, ч. 3 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Частиною 1 ст. 1167 ЦК України установлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Аналізуючи надані позивачем докази в обгрунтування позовних вимог, суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 не надав доказів, що підтверджували б моральну шкоду, протиправність дій відповідача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

ОСОБА_1, посилається на, те що у зв'язку з протиправними діями, у тому числі відповідача ОСОБА_2, він зазнав нервових переживань та був вимушений звертатись до медичних установ через погіршення стану здоров»я.

З витребуваної судом, за клопотанням позивача, довідки КЗ «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2» (а.с.184) встановлено, що ОСОБА_1 вперше звернувся за медичною допомогою 21.12.2012 р. та йому було встановлено діагноз: гіпертонічна хвороба ІІ ст., остеноневротичний синдром; ішемічна хвороба серця, дифузний кардіосклероз, стенокардія. З 18.04.2013 р. по 13.05.2013 р. перебував на стаціонарному лікуванні з діагнозом двостороння верхньодольова пневмонія. 20.05.2013 р. та 23.10.2013 р. був оглянутий лікарем та встановлений діагноз: ішемічна хвороба серця, дифузний кардіосклероз, гіпертонічна хвороба.

Погіршення стану здоров»я ОСОБА_1, пов»язане з захворюванням сердечно-судинної системи, не можливо однозначно пов»язати з протиправними діями ОСОБА_2, а відтак встановити причинний зв»язок між подією та наслідком, який є однією з підстав для відшкодування шкоди.

Позивач в обґрунтування позову також зазначає, що відповідач ОСОБА_2 звертаючись до суду та оскаржуючи судові рішення, умисно затягує виконання виконавчого документа від 12.12.2012 р.

Наведене не є підставою для стягнення моральної шкоди, оскільки право на звернення до суду за захистом порушених, невизнаних або оспорюваних прав чи інтересів, як і оскарження судових рішень, передбачено ст.55 Конституції України та нормами ЦПК України (ст.ст.3, 27).

01.09.2014 р. Шевченківським районним судом м.Запоріжжя була постановлена окрема ухвала, яка направлена прокурору для належного реагування. Окрема ухвала була внесена до ЄРДР 12.12.2014 р., порушено кримінальне провадження № 0004511 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.382 КК України. На час розгляду даної цивільної справи у кримінальному провадженні проводиться досудове розслідування. Таким чином, винна особа у даному кримінальному провадженні на час розгляду справи, не встановлена.

З наведеного вище, суд не вбачає підстав для стягнення моральної шкоди з відповідача ОСОБА_2, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог через їх недоведеність.

На підставі ст.88 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь позивача не підлягають судові витрати.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 57-61, 207, 209, 212, 214-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Шевченківського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції про відшкодування моральної шкоди відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Запорізької області шляхом подання через Шевченківський районний суд м.Запоріжжя протягом десяти днів після проголошення рішення суду апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя О.В.Дмитрюк