У х в а л а

26 січня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П. О.,
суддів: Євтушенко О. І., Іваненко Ю. Г., Остапчука Д. О., Ситнік О. М.,
розглянувши заяву ОСОБА_3 про перегляд рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 жовтня 2014 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кіровоградінтерсервіс» до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування, за позовом Комунального підприємства «Елегант» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кіровоградінтерсервіс», ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування, витребування майна із чужого незаконного володіння,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Кіровоградінтерсервіс» (далі - ТОВ «Кіровоградінтерсервіс») звернулося до суду з указаним позовом, у якому зазначало, що 19 лютого 2013 року між ТОВ «Кіровоградінтерсерзіс» та ОСОБА_3 укладено договір дарування, на підставі якого було передано у власність ОСОБА_3 13/200 часток комплексу будівель по АДРЕСА_1, а саме: адміністративного корпусу літ. «АА1а1а2», загальною площею 937,0 кв. м, ангару літ. «Ввв1в2вЗ», загальною площею 1405,6 кв. м; ангару літ. «Бб», загальною площею 2386,6 кв. м; гаражу літ. «Г», загальною площею 302,1 кв. м; гаражу літ. «Г», загальною площею 202,6 кв. м; їдальні літ. «ЕЕ1», загальною площею 597,7 кв. м; вбиральні літ. «Ж»; огорожі літ. «NN1», розташовані на земельній ділянці 15 500,00 кв. м.

Зі змісту договору дарування вбачається, що директор ТОВ «Кіровоградінтерсервіс» ОСОБА_4 діяв на підставі протоколу загальних зборів засновників від 08 січня 2012 року, але загальні збори засновників у цей день не проводилися. Тобто, протокол загальних зборів засновників від 08 січня 2012 року є фальшивим, директор не мав повноважень на укладання договору дарування.

У зв'язку з цим позивач просив суд визнати недійсним договір дарування від 19 лютого 2013 року.

У вересні 2013 року Комунальне підприємство «Елегант» (далі - КП «Елегант») звернулося з позовом до ОСОБА_3, ТОВ «Кіровоградінтерсервіс» про визнання недійсним договору дарування, витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння.

В обґрунтування позовних вимог посилалося на те, що постановою Вищого господарського суду України від 05 грудня 2012 року по справі № 5013/469/12 (5013/1689/11) позовні вимоги КП «Елегант» задоволено: витребувано з володіння ТОВ «Кіровоградштерсервіс» і зобов'язано його повернути КП «Елегант» у господарське відання 13/200 часток комплексу будівель по АДРЕСА_1, а саме: приміщення їдальні загальною площею 597,7 кв. м (літ. ЕЕІ), приміщення гаражу загальною площею 302,1 кв. м (літ. Г), приміщення гаражу загальною площею 202,6 кв. м (літ. Д), Ѕ частини огорожі (літ. NN1).

22 січня 2013 року на підставі наказу господарського суду від 03 січня 2013 року державним виконавцем Кіровського відділу ДВС Кіровоградського МУЮ відкрито виконавче провадження.

Однак ТОВ «Кіровоградінтерсервіс» 19 лютого 2013 року, після набрання постановою Вищого господарського суду України від 05 грудня 2012 року законної сили та відкриття виконавчого провадження, подарувало нерухоме майно громадянці ОСОБА_3, чим порушило вимоги Конституції України, ГПК України, Закону України «Про судоустрій», відповідно до яких рішення, ухвали, постанови суду, в тому числі господарського, що набрали законної сили, є обов'язковими для виконання на всій території України.

У зв'язку із зазначеним КП «Елегант» просило визнати недійсним договір дарування від 19 лютого 2013 року, укладений між ТОВ «Кіровоградінтерсервіс» і ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу ОСОБА_5, реєстраційний № 586; витребувати із чужого незаконного володіння ОСОБА_3 та зобов'язати її передати КП «Елегант» нерухоме майно - 13/200 часток комплексу будівель по АДРЕСА_1, а саме: приміщення їдальні загальною площею 597,7 кв. м (літ. ЕЕІ), приміщення гаражу загальною площею 302,1 кв. м (літ. Г), приміщення гаражу загальною площею 202,6 кв. м (літ. Д), 1/2 частини огорожі (літ. NN1).

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 27 лютого 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 20 травня 2014 року, у задоволенні позову ТОВ «Кіровоградінтерсервіс» відмовлено, а позов КП «Елегант» задоволено. Визнано недійсним договір дарування від 19 лютого 2013 року, укладений між ТОВ «Кіровоградінтерсевіс» і ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу, витребувано із незаконного володіння та зобов'язано ОСОБА_3 передати КП «Елегант» 13/200 частини комплексу будівель по АДРЕСА_1, яка складається із приміщення їдальні загальною площею 597,7 кв. м, приміщення гаражу загальною площею 302,1 кв. м, приміщення гаражу загальною площею 202,6 кв. м, 1/2 частини огорожі. Вирішено питання про розподіл судового збору.

Рішенням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 жовтня 2014 року рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 27 лютого 2014 року та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 20 травня 2014 року у частині позовних вимог про визнання недійсним договору дарування скасовано та ухвалено у цій частині нове рішення. У задоволенні позову КП «Елегант» до ТОВ «Кіровоградінтерсервіс», ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування відмовлено. У решті судові рішення залишено без змін.

19 січня 2015 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла заява ОСОБА_3 про перегляд рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 жовтня 2014 року з підстав неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме - ст. ст. 203, 215, 216 ЦК України, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, здана до поштового відділення 06 січня 2015 року, про що свідчить поштовий штемпель на конверті.

Відповідно до статті 355 ЦПК України заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана виключно з підстав: неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов'язань при вирішенні справи судом.

Під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. Зміст правовідносин із метою з'ясування їх подібності в різних судових рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.

Як приклад неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих норм матеріального права, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, заявник посилається на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 квітня 2014 року, від 28 травня 2014 року та від 25 червня 2014 року.

Постановляючи ухвалу 16 квітня 2014 року, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, скасовуючи рішення апеляційного суду та залишаючи в силі рішення суду першої інстанції про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, погодився з позицією суду першої інстанції про те, що спірна квартира була спільною власністю подружжя, один із яких не повідомив другого з подружжя про свій намір продати квартиру, нотаріально посвідченої згоди на відчуження спільного майна від неї другого з подружжя не отримав, та навмисно ввів в оману покупця шляхом замовчування обставин щодо прав позивача на вказану квартиру та свого обов'язку повідомити співвласника про вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном. У зв'язку із зазначеним спірний договір слід визнати недійсним та в межах вимог ч. 1 ст. 216 ЦК України вирішити питання застосування наслідків недійсності правочину.

Постановляючи ухвалу 28 травня 2014 року, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ погодився з висновками попередніх судів про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, виходячи з того, що право власності на спірну квартиру відповідач набув на підставі рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 03 вересня 2010 року, яке було скасоване ухвалою апеляційного суду Харківської області від 25 грудня 2012 року. За таких обставин, під час відчуження спірної квартири відповідач не був її належним власником, оскільки на час ухвалення рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 03 вересня 2010 року квартира перебувала під забороною на відчуження, згідно ухвали Фрунзенського районного суду м. Харкова від 04 лютого 2008 року у межах цивільної справи про стягнення на користь позивача боргу за договором позики. Оскільки спірне майно було відчужене не його власником, то договір купівлі-продажу квартири є недійсним.

Постановляючи ухвалу 25 червня 2014 року, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ погодився з висновками попередніх судів про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки, виходячи з того, що відповідач, як дарувальник, знав про часткове скасування рішення виконкому Куликівської селищної ради від 12 листопада 2002 року, зокрема, у частині проїзду, знав про судові спори з цього приводу, однак, щоб уникнути виконання рішення суду про передачу територіальній громаді спірної земельної ділянки, діяв всупереч інтересам держави та суспільства, його моральним засадам, та ці обставини відповідності до ч. ч. 1, 2 ст. 203 ЦК України є підставами для визнання договору дарування недійсним.

У той же час, ухвалюючи 08 жовтня 2014 року зазначене рішення у справі № 6-24947св14, про перегляд якого подано заяву, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ виходив із того, що оскільки КП «Елегант» не є стороною договору дарування, то визнання договору недійсним є неналежним способом захисту прав позивача, і він має право на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК України тільки витребувати майно, яке було предметом спірного договору.

Враховуючи наведене, відсутні підстави вважати, що у наведених справах тотожними є встановлені судами фактичні обставини, які мають значення для вирішення спорів, які розглядались, а, відповідно, що правовідносини, які виникли між особами, які брали участь у розгляді вказаних справ, подібні і мало місце неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права в порівнянні зі справою, у якій постановлена ухвала, яку просить переглянути заявник, що потягло за собою ухвалення різних за змістом судових рішень.

Оскільки наведені заявником доводи не містять ознак, які згідно з вимогами ст. 355 ЦПК України є підставами для перегляду судового рішення, про перегляд якого заявником подано заяву, то у допуску справи до провадження Верховного Суду України необхідно відмовити.

Керуючись ст. ст. 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кіровоградінтерсервіс» до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування, за позовом Комунального підприємства «Елегант» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кіровоградінтерсервіс», ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування, витребування майна із чужого незаконного володіння, за заявою ОСОБА_3 про перегляд рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 жовтня 2014 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П. О. Гвоздик

Судді О. І. Євтушенко

Ю. Г. Іваненко

Д. О. Остапчук

О. М. Ситнік