Номер провадження: 22-ц/785/772/15
Головуючий у першій інстанції Гранін В.Л.
Доповідач Вадовська Л. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.01.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Вадовської Л.М.,

суддів - Ващенко Л.Г.,

Колеснікова Г.Я.,

при секретарі - Стадніченку А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, за участю третьої особи приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5 про визнання договору дарування ? частки квартири недійсним, припинення права власності на частку нерухомого майна, відновлення права власності на частку нерухомого майна за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 7 жовтня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

Позивач ОСОБА_3, звернувшись 18 червня 2014 року до суду з вищеназваним позовом, вказала, що в порядку приватизації з 22 березня 1993 року їй та сину ОСОБА_6 на праві спільної власності належала квартира АДРЕСА_1. На підставі судового рішення від 3 серпня 2011 року сина ОСОБА_6 було визнано недієздатним та призначено опікуна ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 року ОСОБА_6 помер. Позивач зазначила, що 15 листопада 2013 року нотаріально посвідчено договір дарування між нею ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ? частки квартири. Посилаючись на вчинення правочину в наслідок помилки щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, позивач ОСОБА_3 після уточнення вимог просила визнати посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5 15 листопада 2013 року між нею ОСОБА_3 та ОСОБА_4 договір дарування ? частки квартири АДРЕСА_1 недійсним на підставі частини 1 статті 229 ЦК України, припинити право власності ОСОБА_4 на ? частку квартири, відновити право власності її ОСОБА_3 на ? частку квартири (а.с.1-5, 100-104, 138).

Відповідач ОСОБА_4 позов не визнала (а.с.114-117).

Третя особа приватний нотаріус ОСОБА_5 посилається на відсутність порушень при посвідченні правочину (а.с.132-134).

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 7 жовтня 2014 року в задоволенні позову відмовлено (а.с.183-184).

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Неправильність рішення суду апелянт мотивувала порушенням норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, заслухавши пояснення, дослідивши докази, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 усвідомлювала і значення своїх дій під час укладення договору, і правові наслідки угоди дарування. Зазначивши про не надання ОСОБА_3 доказів на спростування того, що вона усвідомлювала значення своїх дій та правові наслідки укладеного договору, вказавши, що договір дарування укладено з дотриманням вимог статей 203, 209, 719 ЦК України, суд дійшов висновку про відсутність передбачених статтею 229 ЦК України підстав для визнання договору дарування недійсним.

Висновки суду не відповідають обставинам справи, вказують на неправильне застосування норм матеріального права, що згідно п.п.3,4 ч.1 ст.309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення по суті позовних вимог.

Колегія суддів вважає встановленими такі факти та відповідні ним правовідносини.

ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, є інвалідом другої групи довічно, перебуває на диспансерному обліку через наявні хронічні захворювання, має проблеми зору (а.с.6,7, 27-29, 31).

Син ОСОБА_3 ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, був інвалідом другої групи з дитинства в силу психічного захворювання (а.с.11).

ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, одружена, зареєстрована в АДРЕСА_2 з 1999 року (а.с.53).

ОСОБА_3 перебувала на обліку в муніципальній службі соціальної допомоги, соціальний працівник якої здійснював обслуговування на дому.

Згідно довідки ТОВ «Центр соціального захисту малозабезпечених громадян» від 1 липня 2014 року № 5 ОСОБА_3 та син ОСОБА_6 тривалий час отримували безоплатні обіди в столовій «Ветеран» (а.с.30).

ОСОБА_3 зареєстрована з 3 жовтня 1990 року та постійно проживає в АДРЕСА_1. ОСОБА_6 в квартирі був зареєстрований з 3 жовтня 1990 року та постійно проживав до смерті (а.с.50, 51).

Двокімнатна квартира АДРЕСА_1 належала на праві приватної спільної сумісної власності ОСОБА_3, ОСОБА_6 згідно виданого 22 березня 1993 року Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради на підставі розпорядження органу приватизації від 22 березня 1993 року № 3918 свідоцтва про право власності на житло. Квартиру на праві власності за співвласниками було зареєстровано бюро технічної інвентаризації 23 лютого 1994 року (а.с.10, 45-49).

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 3 серпня 2011 року за заявою ОСОБА_3 ОСОБА_6, 1955 року народження, визнано недієздатним, призначено ОСОБА_4, 1981 року народження, опікуном над недієздатним ОСОБА_6 Зі змісту рішення недієздатність ОСОБА_6 обумовлена хронічним стійким психічним розладом, що позбавляло його здатності розуміти значення своїх дій та керувати ними. На підставі судового рішення Малиновською районною адміністрацією Одеської міської ради ОСОБА_4 було видано посвідчення № 151 про призначення опікуном недієздатного (а.с.118, 119).

15 листопада 2013 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5 за реєстровим номером 1847 посвідчено між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 договір дарування, за яким ОСОБА_3 подарувала та передала безоплатно у приватну власність ОСОБА_4 ? частку квартири АДРЕСА_1 (а.с.39-92).

ІНФОРМАЦІЯ_4 року ОСОБА_6 помер у віці 58 років (а.с.12).

18 липня 2014 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_7 ОСОБА_3 після смерті сина ОСОБА_6 видано свідоцтво про право на спадщину за законом на ? частку квартири АДРЕСА_1 (а.с.111-112).

Вимоги про визнання договору дарування частки квартири недійсним ОСОБА_3 заявлено на підставі статті 229 ЦК України.

Так, частиною 1 статті 229 ЦК України визначено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Правочини, вчинені внаслідок помилки належать до категорії правочинів, в яких внутрішня воля співпадає з волевиявленням та дійсно спрямована на досягнення мети правочину, але формування такої волі відбулося під впливом обставин, які спотворили справжню волю особи. Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, розуміється помилка щодо, зокрема, природи правочину, прав та обов'язків сторін. Правочин, укладений внаслідок помилки, належить до оспорюваних правочинів. Як правило, позивачем виступає особа, яка діяла під впливом помилки. Основним наслідком визнання недійсним правочину, вчиненого внаслідок помилки, є двостороння реституція - повернення сторін до первісного стану.

Спірним є договір дарування частки нерухомого майна.

У сенсі положень частини 1 статті 717 ЦК України договір дарування опосередковує безоплатну передачу майна у власність від однієї особи (дарувальника) до другої особи (обдарованого). Характерною особливістю договору дарування є його безоплатний характер, тобто за договором дарування відсутній зустрічний еквівалент у вигляді майна або грошових коштів.

В договорі дарування не може бути встановлено обов'язку обдарованого вчинити на користь дарувальника дій майнового або немайнового характеру, бо інакше таку угоду не можна буде тлумачити як дарування. Консенсуальний характер договору дарування покладає певні обов'язки на дарувальника, основним є передача дарунка обдарованому.

Зібрані в справі матеріали вказують на те, що ОСОБА_3, її син ОСОБА_6 в силу інвалідності, відсутності близьких родичів, похилого віку ОСОБА_3 та хвороби з дитинства ОСОБА_6, що стала наслідком його недієздатності, потребували соціального захисту та допомоги. ОСОБА_3 та її син ОСОБА_6 проживали в двокімнатній квартирі, яку в порядку приватизації набули у спільну власність, іншого житла, крім квартири АДРЕСА_1, не мали ні у власності, ні у користуванні. Допитані в суді свідки як то сусіди, соціальний працівник тощо підтвердили, що ОСОБА_3 та ОСОБА_6 проживали в квартирі удвох, ОСОБА_3 як мати постійно опікувалась хворим сином. У листопаді 2010 року ОСОБА_3 звернулась до суду з заявою про визнання сина ОСОБА_6 недієздатним та призначення опікуна. Звернення обумовлено психічним захворюванням сина, її похилим віком (82 роки), що утруднювало здійснення догляду за хворим. ОСОБА_4 бути опікуном недієздатного погодилась. ОСОБА_3 та ОСОБА_4 по різному говорять про виконання обов'язків опікуна, ОСОБА_3 стверджує, що з призначенням опіки нічого не змінилося, опікуватись сином продовжувала вона особисто, натомість ОСОБА_4 проти цього заперечує та наполягає на виконанні обов'язків опікуна, наданні допомоги тощо. За життя ОСОБА_6 призначення опікуном ОСОБА_4 не скасовано, виконання обов'язків опікуна не є предметом спору, що нині розглядається, тому колегія суддів лише приймає до уваги факт призначення ОСОБА_4 опікуном над недієздатним ОСОБА_6 без надання оцінки виконанню обов'язків опікуна.

Таким чином, мала місце життєва ситуація, коли в квартирі проживали похилого віку мати та її недієздатний син, при тому, що близьких родичів не має, а квартира належить їм на праві спільної власності.

ОСОБА_3 суду пояснила, що мала з ОСОБА_4 домовленість про передачу останній за заповітом у власність належної їй ? частки квартири з тим, щоб у разі її смерті ОСОБА_4 доглянула недієздатного ОСОБА_6 Позивач ОСОБА_3, вважала, що перехід права власності на належну їй частку квартири до ОСОБА_4, вселення останньої в квартиру відбудеться лише після її смерті, за життя лишатися права власності на квартиру наміру не мала, так як квартира є єдиною власністю та місцем проживання її та сина.

Договір дарування опосередковує безоплатну передачу майна. З огляду на природу правочину дарування у ситуації ОСОБА_3, якій на момент вчинення правочину було 85 років, безоплатне відчуження належної частки квартири, що є єдиним житлом, особі, яка не являється близьким родичем, без обумовлення обов'язку обдарованого вчинити певні дії майнового характеру на користь третьої особи, як то ОСОБА_6, від опіки над яким ОСОБА_4 в будь-який момент могла відмовитися, є помилковим. Має місце неправильне сприйняття ОСОБА_3 фактичних обставин як щодо її права власності на квартиру після вчинення правочину, так і щодо права на проживання в такій, гарантування довічного надання допомоги недієздатному синові тощо. Неправильне сприйняття фактичних обставин вплинуло на волевиявлення ОСОБА_3, інакше правочин дарування не був би вчинений, оскільки такий за своєю правовою природою не породжував ніяких обов'язків для ОСОБА_4 як того фактично бажала ОСОБА_3

Відповідно до положень частини 1 статті 722 ЦК України право власності обдарованого на дарунок виникає з моменту його прийняття.

В пункті 11 договору дарування, нотаріально посвідченому між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, зазначено, що «право власності у обдарованої на дарунок виникає з моменту його прийняття. Обдарована свідчить, що дарунок приймає. Сторони домовились, що під передачею дарувальником предмета договору та прийняттям його обдарованою слід вважати символічну передачу речі, здійснену під час нотаріального посвідчення цього договору. Дарувальник зобов'язується звільнити та передати ? частку квартири, що відчужується в користування обдарованої в день підписання договору» (а.с.42-43).

Таким чином, з нотаріальним посвідченням договору дарування у ОСОБА_4 виникло право власності на ? частку квартири, на виконання договору дарування ОСОБА_3 мала звільнити ? частку квартиру та передати її ОСОБА_4, де надалі мала доживати свого віку ОСОБА_3, не зрозуміло.

ОСОБА_3 уклала договір дарування внаслідок помилки щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, які цей правочин породжує, дана помилка має істотне значення. Оспорено правочин ОСОБА_3 як особою, яка діяла під впливом помилки, тому встановленню підлягає неправильне сприйняття саме ОСОБА_3 фактичних обставин та вплив таких на її волевиявлення.

Свідки, що були допитані в суді, як то сусіди ОСОБА_3, соціальний працівник, дільничний міліціонер, родичі ОСОБА_4 тощо в своїх показаннях повідомляли про обставини, що мали місце після вчинення правочину, чи про обставини, які стали їм відомі від інших осіб, чи висловлювали своє судження щодо правильності, доцільності дій ОСОБА_3 В даному випадку помилку допустила ОСОБА_3, тому для доведеності правових підстав недійсності правочину, вчиненого особою, яка помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, доказове і визначальне значення має саме неправильне сприйняття ОСОБА_3 фактичних обставин, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений.

Оцінка зібраних у справі доказів приводить до висновку про вчинення ОСОБА_3 правочину дарування частки квартири під впливом помилки щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін. Відповідно до правових наслідків правочину, який вчинено під впливом помилки, договір дарування ? частки квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посвідчений 15 листопада 2013 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5, зареєстрований в реєстрі за № 1847,

підлягає визнанню недійсним на підставі статті 229 ЦК України.

Визнання недійсним правочину, на підставі якого у ОСОБА_4 виникло право власності на ? частку квартири, є підставою для скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_4 на ? частку квартири АДРЕСА_1 та поновлення в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права власності ОСОБА_3 на ? частку квартири АДРЕСА_1, належну їй згідно виданого 22 березня 1993 року за №3-418 Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради свідоцтва про право власності на житло.

Керуючись ст.303, п.2 ч.1 ст.307, п.п.3,4 ч.1 ст.309, ст.313, ч.2 ст.314, ст.ст.316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 7 жовтня 2014 року - скасувати.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_8, за участю третьої особи приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5 про визнання договору дарування ? частки квартири недійсним, припинення права власності на частку нерухомого майна, відновлення права власності на частку нерухомого майна - задовольнити частково.

Визнати недійсним договір дарування ? частки квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посвідчений 15 листопада 2013 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5, зареєстрований в реєстрі за № 1847.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення.

Рішення може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Л.М.Вадовська

Судді Л.Г.Ващенко

Г.Я.Колесніков