Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 лютого 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області в складі :

головуючого судді: - Максимчук З.М.,

суддів: - Ковальчук Н.М., Рожина Ю.М.,

секретаря судового засідання - Шептицької С.С.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Рівному апеляційні скарги ОСОБА_4, Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі ТВБВ № 10017/0106 філії Рівненського обласного управління АТ «Ощадбанк» на рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 27 листопада 2014 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі ТВБВ № 10017/0106 філії - Рівненського обласного управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_5, ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення із житлового приміщення,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 27 листопада 2014 року позов задоволено частково.

В рахунок погашення заборгованості в сумі 266 614,14 гривень за договором про іпотечний кредит № 1877 від 18.08.2006 року звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме житловий будинок з надвірними будівлями, який розташований за адресою АДРЕСА_1, що належить на праві власності ОСОБА_5, шляхом продажу предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів в межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб»єктом оціночної діяльності /незалежним експертом/.

Надано ПАТ «Державний ощадний банк України» право на подання та отримання в будь-яких установах, підприємствах і організаціях та у нотаріусів будь-яких документів / їх копії, дублікати, витяги з державних реєстрів, довідки/ необхідних для продажу предмету іпотеки.

В решті позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

________________________________________________________________________________

Справа № 564/1926/14-ц Головуючий у 1 інстанції - Олійник П.В.

Провадження № 22-ц/787/118/2015 Суддя-доповідач - Максимчук З.М.

На вказане рішення суду першої інстанції ПАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_4 подали апеляційні скарги. Вважають, що рішення суду винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі ПАТ «Державний ощадний банк України» зазначає, що враховуючи задоволення позовної вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки, то підлягає задоволенню і вимога про передачу предмета іпотеки на період його реалізації в управління ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі ТВБВ № 10017/0106 філії Рівненського обласного управління АТ «Ощадбанк» у порядку ст.34 Закону України «Про іпотеку».

Доводить, що примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певної умови, якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк.

Просить змінити рішення суду першої інстанції, вказавши що на період реалізації предмета іпотеки передати його в управління ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі ТВБВ №10017/0106 філії - Рівненського обласного управління АТ «Ощадбанк» та виселити ОСОБА_5 і ОСОБА_4 з вказаного будинку. В іншій частині рішення залишити без змін.

В поданій апеляційній скарзі ОСОБА_4 зазначає, що судом першої інстанції не взято до уваги п.45 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року №5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин". Відповідно до якого вбачається, що якщо за судовим рішенням з відповідача стягнуто кредитну заборгованість, то в порядку ст.373 ЦПК суд не може змінити спосіб виконання такого рішення на звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки виконання рішення суду про стягнення заборгованості відповідно до Закону України від 22.04.1999 року № 606-ХІУ «Про виконавче провадження» має виконуватись за рахунок усього майна, що належить боржнику.

Вказує, що відповідно до ст.17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється в разі припинення основного зобов»язання або закінчення строку дії іпотечного договору. Враховуючи те, що договір про іпотечний кредит був розірваний в судовому порядку, основне зобов»язання за цим договором припинене і дія іпотечного договору від 18.08.2006 року як похідного від договору про іпотечний кредит № 1877 від 18.08.2006 року припинилась в момент набрання законної сили заочним рішенням суду від 15.02.2012 року.

Доводить, що в разі виконання рішення суду першої інстанції виконавче провадження буде здійснюватись двічі стосовно одного і того ж предмета іпотеки з метою погашення різних за розміром зобов»язань.

Додатково доводить, що в порушення вимог ч.2 ст.653 ЦК України позивачем було продовжено нараховування зобов»язань за договором іпотечного кредиту № 1877 від 18.08.2006 року після його розірвання в судовому порядку. А вимога про стягнення з нього заборгованості в сумі, відмінній від суми, яка вже стягнута за рішенням суду від 15.02.2012 року та нарахована на момент розірвання договору про іпотечний кредит є неправомірною.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати та відмовити в позові повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційних скарг, заперечення на них, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, а також вимог, заявлених в суді першої інстанції, правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_4 слід відмовити, а апеляційна скарга ПАТ "Державний ощадний банк України" в особі ТВБВ № 10017/0106 філії - Рівненського обласного управління АТ "Ощадбанк" підлягає до задоволення частково з таких підстав.

Згідно ст.309 ч.1 п.3,4 підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позичальником ОСОБА_5за іпотечним договором було допущено прострочену заборгованість та оскільки невиконане зобов»язання забезпечене іпотекою, то відповідно до ст.33 Закону України «Про іпотеку» банк має право звернути стягнення на предмет іпотеки, задовольнивши в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення. Так як в матеріалах справи відсутні письмові та будь-які інші докази на підтвердження того, що відповідач отримав вимогу банку про добровільне звільнення квартири, то вимоги про примусове виселення відповідачів з квартири та зняття з реєстраційного обліку не можуть бути задоволені.

Проте повністю погодитись з висновками суду першої інстанції колегія не може.

Відповідно до ст. ст. 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 18.08.2006 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» в особі ТВБВ № 10017/0106 філії- Рівненського обласного управління АТ «Ощадбанк» та ОСОБА_5 укладено договір про іпотечний кредит № 1877 за умовами якого Банк зобов»язався надати на умовах цього договору грошові кошти в сумі 175 000,00 гривень, а Позичальник зобов»язався прийняти, належним чином використати та повернути кредит в сумі 175 000,00 гривень та сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 16% річних в порядку, на умовах та в строки, визначені договором.

З метою забезпечення зобов»язань за кредитним договором ОСОБА_5 18.08.2006 року було укладено Іпотечний договір, згідно якого передано в іпотеку Банку нерухоме майно, житловий будинок, загальною площею 84,7 кв.м, житловою площею 52,9 кв.м. з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1, який належить ОСОБА_5 на підставі договору купівлі - продажу житлового будинку, посвідченим приватним нотаріусом Костопільського районного нотаріального округу Рівненської області ОСОБА_6 18 серпня 2006 року, реєстровий № 2846.

Взяті на себе зобов»язання відповідач не виконував.

Заочним рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 15.02 2012 року розірвано договір про іпотечний кредит №1877 від 18.08.2006 року, укладений між ВАТ "Державний ощадний банк України" та ОСОБА_5 Стягнуто солідарно з ОСОБА_5 та ОСОБА_7 /поручителя/ на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» заборгованість за договором про іпотечний кредит № 1877 від 18.08.2012 року в сумі 229831,74 гривень, з яких 158940,00 гривень - заборгованість по кредиту; 59348,43 гривні прострочені нараховані та несплачені відсотки; 11543,31 гривня нарахована та несплачена пеня.

22.03.2012 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Костопільського районного управління юстиції винесено постанову про відкриття виконавчого провадження.

В межах виконавчого провадження банку повернуто прострочених відсотків в сумі 2627,29 гривень. Таким чином, рішення суду про стягнення суми боргу за кредитним договором є невиконаним.

Зі змісту норм ст. ст. 598-599, 651, 653 ЦК України убачається, що у разі розірвання договору кредиту в судовому порядку його дія припиняється на майбутнє, тобто з моменту набрання рішенням суду законної сили, а до цього моменту сторони несуть усі зобов'язання, передбачені кредитним договором.

Отже, розірвання кредитного договору не припиняє кредитні зобов'язання боржника, у рамках якого боржник зобов'язаний повернути суму кредиту, сплатити проценти та пеню за порушення строків виконання зобов'язання, оскільки кредитне зобов'язання належить вважати припиненим не з моменту набрання законної сили рішенням суду про розірвання договору, а з моменту виконання позичальником належним чином усіх обов'язків перед банком, які складають зміст цього зобов'язання (ст. 599 ЦК України).

Таким чином, на підставі зазначених правових норм, за загальним правилом, розірвання договору припиняє його дію на майбутнє та не скасовує сам факт укладення та дії договору включно до моменту його розірвання, а також зберігає в дії окремі його умови щодо зобов»язань сторін, спеціально передбачені для застосування на випадок порушення зобов»язань і після розірвання договору, виходячи з характеру цього договору, за яким кредитор повністю виконав умови договору до його розірвання.

Отже, доводи апелянта про те, що основне зобов»язання за кредитним договором припинилось з розірванням кредитного договору, а відповідно до ст.17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припинилась у разі припинення основного зобов»язання, тобто закінчення строку дії кредитного договору є підставою для припинення договору іпотеки, без урахування належного виконання грошових зобов'язань за основним договором, є помилковими.

Відповідно до статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Відповідно до п.4.3 іпотечного договору від 18 серпня 2006 року іпотекодержатель вправі задовольнити за рахунок Предмету іпотеки свої вимоги у такому обсязі, який визначається Іпотекодержателем самостійно на момент реалізації Права іпотеки у тому числі, але не виключно:а/ основну суму кредиту;б/ проценти за користування кредитом; в/ комісійну винагороду, визначену Кредитним договором;г/ нараховані та несплачені на момент реалізації Права застави штрафні санкції за порушення зобов»язань за договором про іпотечний кредит /неустойка, пеня, штраф/;д/ витрати, понесені заставодержателем у зв»язку із зверненням стягнення на предмет застави його реалізацією, у тому числі витрати на оплату послуг аудиторів, адвокатів та інших підтверджених витрат заставодержателя, якщо вони будуть мати місце;е/ спричинені заставодержателю збитки у повному обсязі.

За рішенням суду звернення стягнення на предмет іпотеки відбувається за правилами ст.39 Закону України «Про іпотеку», згідно з якою у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають застосуванню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Наведені вимоги на порушення ст. ст. 214, 215 ЦПК України залишились поза увагою суду першої інстанції. Зазначаючи загальний розмір вимог банку, суд в рішенні не вказав усіх складових вимог, що підлягають сплаті банку з вартості предмета іпотеки.

Так, судом звернуто стягнення на предмет іпотеки житловий будинок в рахунок заборгованості за договором про іпотечний кредит № 1877 від 18 серпня 2006 року в розмірі 266 614,14 гривень.

Разом із тим, як вбачається з матеріалів справи (а.с. 47-48), згідно з заочним рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 15 лютого 2012 року за зазначеним кредитним договором із ОСОБА_5 солідарно з ОСОБА_7 було стягнуто на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» прострочену заборгованість за кредитом в сумі 229831,74 гривень, з яких: 158940 гривень- заборгованість по кредиту; 59348,43 гривень прострочені, нараховані та несплачені відсотки; 11543,31 гривень нарахована та несплачена пеня.

Відповідно до п.17 роз»яснень Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», зазначено, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог ст. ст. 526, 599 ЦК України.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що розмір заборгованості, обрахований банком станом на 21.08.2014 року повністю узгоджується з вимогами діючого законодавства та є обґрунтованим.

З»ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що внаслідок неналежного виконання ОСОБА_5І взятих на себе кредитних зобов»язань Банк набув право на звернення стягнення на предмет іпотеки, тому доводи, викладені в апеляційній скарзі про те, що звернення стягнення на предмет іпотеки вже відбулося за рішенням суду від 15.02.2012 року колегія суддів не приймає до уваги.

Відповідно до ч. 1 ст. 40 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на передане в іпотеку житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей.

У частинах 2 і 3 ст. 40 Закону встановлено певний порядок дій банку: після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Аналогічний порядок щодо виселення всіх громадян, що мешкають у житловому будинку або житловому приміщенні, на які звернуто стягнення як на предмет іпотеки, передбачено у ч. 3 ст. 109 ЖК Української РСР.

У п. 43 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" роз'яснено, що при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення у разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має враховувати таке.

Згідно з ч. 4 ст. 9, ст. 109 ЖК Української РСР, ст. ст. 39,40 Закону виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться у порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення.

При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк.

Як вбачається з матеріалів справи, посилання суду першої інстанції на відсутність в матеріалах справи підтвердження про отримання відповідачем письмової вимоги про добровільне виселення з квартири, та будь -яких інших доказів щодо дотримання банком процедури виселення не ґрунтується на фактичних обставинах справи.

В справі міститься повідомлення та відповідна поштова довідка про отримання попередження про необхідність добровільного виселення з будинку /а.с. 24/.

Ст. 109 ЖК звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому за винятками, встановленими законом. Відповідачами не надано жодних відомостей про наявність виняткових обставин, які унеможливлювали б виселення.

Згідно із ст. 34 Закону України «Про іпотеку» після прийняття рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки і з метою отримання продукції, плодів та доходів, забезпечення належного господарського використання переданого в іпотеку нерухомого майна згідно з його цільовим призначення предмет іпотеки на підставі договору між іпотекодавцем і іпотекодержателем або рішення суду може бути переданий іпотекодержателю або іншій особі в управління на період до його реалізації у порядку, встановленому цим Законом. Управління майном здійснюється відповідно до законодавства та умов, визначених договором чи рішенням суду. Продукція, плоди і доходи, отримані в результаті управління предметом іпотеки, спрямовуються на задоволення забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя, якщо інше не встановлено договором або рішенням суду.

Відповідно до п.6.3 іпотечного договору, укладеного між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_5 від 18 серпня 2006 року передбачено, що у разі прийняття рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, останній /предмет іпотеки/ на підставі договору між іпотекодавцем та іпотекодержателем або рішенням суду може бути переданий іпотекодержателю або іншій особі в управління на період до його реалізації в порядку, встановленому чинним законодавством та цим Договором.

З наведеної вище правової норми та умов договору випливає, що рішення суду про передачу майна в управління має містити умови, на яких таке управління здійснюється.

Істотними умовами договору управління майном є перелік майна, що передається в управління та розмір і форма плати за управління майном (ст. 1035 ЦК України).

Іншими статтями глави 70 ЦК України врегульовані не менш важливі умови управління майном, зокрема: права та обв'язки управителя, здійснення управління майном, право управителя на плату, відповідальність управителя тощо.

Зі змісту позовних вимог вбачається, що пред'явивши вимогу про передачу предмету іпотеки в управління позивач не дотримав вимог ст. 34 Закону України "Про іпотеку" стосовно визначення умов управління майном, що передбачені главою 70 ЦК України.

Відповідно до ст. 11 ч. 1 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 10 ч. 3 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Виходячи з вищенаведеного, колегія суддів прийшла до висновку, що доводи апеляційної скарги ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі ТВБВ № 10017/0106 філії - Рівненського обласного управління АТ "Ощадбанк" про необхідність передачі предмета іпотеки в управління позивачу є неспроможними.

За таких обставин, судове рішення, відповідно до вимог ст.309 ЦПК України підлягає до зміни в частині звернення стягнення на предмет іпотеки з зазначенням усіх складових боргу, а в частині відмови суду першої інстанції у виселенні - скасуванню, з ухваленням нового рішення про задоволення позову. В решті рішення суду першої інстанції необхідно залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, судова колегія,-

В И Р І Ш И Л А:

В задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_4 відмовити.

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі ТВБВ № 10017/0106 філії - Рівненського обласного управління АТ "Ощадбанк"- задовольнити частково.

Рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 27 листопада 2014 року в частині звернення стягнення на предмет іпотеки змінити, зазначивши всі складові боргу та викласти другий абзац резолютивної частини рішення в наступній редакції:

В рахунок погашення заборгованості, що виникла у ОСОБА_5 за договором про іпотечний кредит № 1877 від 18 серпня 2006 року, укладеним між Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_5, яка станом на 26.11.2014 року складала 266 614 (двісті шістдесят шість тисяч шістсот чотирнадцять) гривень14 копійок, з яких:

-сума заборгованості по кредиту - 158 940 (сто п"ятдесят вісім тисяч дев"ятсот сорок) гривень00 копійок;

-нараховані та несплачені відсотки за користування кредитом - 56421 ( п"ятдесят шість тисяч чотириста двадцять одна ) гривня14 копійок;

-нарахована та несплачена пеня по основному боргу - 4213 (чотири тисячі двісті тринадцять) гривень12 копійок;

-нарахована та несплачена пеня по відсотках - 7330 (сім тисяч триста тридцять) гривень19 копійок;

-три відсотка річних за прострочену заборгованість по основному боргу - 5344 (п"ять тисяч триста сорок чотири) гривні 35 копійок;

-три відсотка річних за прострочену заборгованість по відсотках - 6336 (шість тисяч триста тридцять шість) гривень 57 копійок;

-втрати від інфляції за рахунок несвоєчасної сплати боргу - 14518 (чотирнадцять тисяч п"ятсот вісімнадцять) гривень 40 копійок;

-втрати від інфляції за рахунок несвоєчасної сплати відсотків - 13510 (тринадцять тисяч п"ятсот десять) гривень36 копійок.

Звернути стягнення на предмет іпотеки на житловий будинок, загальною площею 84,7 кв.м, житловою площею 52,9 кв.м. з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1, який належить ОСОБА_5 на підставі договору купівлі - продажу житлового будинку, посвідченим приватним нотаріусом Костопільського районного нотаріального округу Рівненської області ОСОБА_6 18 серпня 2006 року, реєстровий № 2846, витягу з Державного реєстру правочинів № 2778678 від 18 серпня 2006 року та витягу про реєстацію права власності на нерухоме майно № 11730420 від 05.09.2006 року шляхом продажу з прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб»єктом оціночної діяльності /незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 27 листопада 2014 року в частині відмови у виселенні - скасувати. Ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову.

Виселити ОСОБА_5, ОСОБА_4 із житлового будинку загальною площею 84,7 кв.м., житловою площею 52,9 кв.м. з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 зі зняттям з реєстраційного обліку у Відділі у справах громадянства, іміграції та реєстрації фізичних осіб УМВС України у м.Костополі Рівненської області, без права надання іншого житла.

Стягнути з ОСОБА_5 ОСОБА_4 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі ТВБВ № 10017/0106 філії - Рівненського обласного управління акціонерного товариства «Ощадбанк» витрати, пов»язані зі сплатою судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 121 гривня 80 копійок.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: З.М.Максимчук

Судді: Н.М.Ковальчук

Ю.М.Рожин