Ухвала

іменем україни

22 квітня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Амеліна В.І., Гончара В.П., Остапчука Д.О., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом прокурора м. Біла Церква Київської області в інтересах держави в особі Державної інспекції сільського господарства Київської області до Білоцерківської районної державної адміністрації Київської області, ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, управління Держземагенства в Білоцерківському районі Київської області про визнання незаконним та скасування розпорядження Білоцерківської районної державної адміністрації Київської області, та за позовом прокурора м. Біла Церква Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації до Білоцерківської районної державної адміністрації Київської області, ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, управління Держземагенства в Білоцерківському районі Київської області про визнання недійсними державних актів на право власності на земельну ділянку, скасування їх державної реєстрації, визнання недійсними правочинів та застосування наслідків недійсності правочинів у вигляді повернення земельних ділянок, за касаційними скаргами заступника прокурора Київської області на рішення апеляційного суду Київської області від 05 червня 2014 року та ухвалу цього ж суду від 09 жовтня 2014 року, касаційною скаргою ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16 в особі представника ОСОБА_17 на рішення Білоцерківського міськ-районного суду Київської області від 24 січня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 09 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2012 року прокурор м. Біла Церква Київської області звернувся до суду в інтересах держави в особі Державної інспекції сільського господарства Київської області з позовом до Білоцерківської районної державної адміністрації Київської області (далі - Білоцерківська РДА), ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, управління Держземагенства в Білоцерківському районі Київської області про визнання незаконним та скасування розпорядження Білоцерківської районної державної адміністрації Київської області, визнання недійсними державних актів про право власності на земельні ділянки, скасування їх державної реєстрації, визнання недійсними договорів купівлі-продажу земельних ділянок та застосування наслідків недійсності правочину.

Під час розгляду справи, прокурор зменшив позовні вимоги й просив визнати незаконним та скасувати розпорядження Білоцерківської районної державної адміністрації Київської області № 838 від 09 грудня 2008 року.

У грудні 2013 року прокурор м. Біла Церква Київської області звернувся до суду в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації (далі - Київської ОДА) до Білоцерківської РДА, ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, управління Держземагенства в Білоцерківському районі Київської області про визнання недійсними державних актів на право власності на земельну ділянку, скасування їх державної реєстрації, визнання недійсними правочинів та застосування наслідків недійсності правочинів у вигляді повернення земельних ділянок.

Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26 грудня 2013 року вказані позови об'єднано в одне провадження та прийнято до спільного розгляду.

Прокурор м. Біла Церква Київської області позовні вимоги обґрунтовував тим, що розпорядженням Білоцерківської РДА № 838 від 09 грудня 2008 року затверджено технічну документацію із складання державних актів на право власності на земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства у межах Шкарівської сільської ради та передано у власність відповідачам 15 земельних ділянок орієнтовної площі 2, 000 га кожна.

На підставі вказаного розпорядження відповідачі ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15 отримали державні акти на право власності на земельні ділянки в адміністративних межах Шкарівської сільської ради Білоцерківського району Київської області, які в подальшому продали ОСОБА_16

Посилаючись на те, що спірна земельна ділянка відноситься до земель водного фонду й не може бути об'єктом приватної власності, крім того, земельні ділянки передані відповідачам без зміни їх цільового призначення та без виготовлення проекту землеустрою, прокурор просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24 січня 2014 року позов задоволено.

Визнано незаконним та скасовано розпорядження Білоцерківської РДА № 838 від 09 грудня 2008 року «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання державних актів на право приватної власності на земельні ділянки 15-ти громадянами для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Шкарівської сільської ради Білоцерківського району Київської області».

Визнані недійсними державні акти на право власності на земельні ділянки серій НОМЕР_1 виданий ОСОБА_1, НОМЕР_2 виданий ОСОБА_2, НОМЕР_3 виданий ОСОБА_3, НОМЕР_4 виданий ОСОБА_4, НОМЕР_5 виданий ОСОБА_5, НОМЕР_6 виданий ОСОБА_5, НОМЕР_7 виданий ОСОБА_6, НОМЕР_8 виданий ОСОБА_7, НОМЕР_9 виданий ОСОБА_8, НОМЕР_10 виданий ОСОБА_9, НОМЕР_11 виданий ОСОБА_10, НОМЕР_12 виданий ОСОБА_11, НОМЕР_13 виданий ОСОБА_12, НОМЕР_14 виданий ОСОБА_13, НОМЕР_15 виданий ОСОБА_14 від 16 січня 2009 року та скасовано їх державну реєстрацію.

Визнано недійсними договори купівлі-продажу земельних ділянок, укладені 24 листопада 2009 року між ОСОБА_11 та ОСОБА_16, 24 листопада 2009 року між ОСОБА_14 та ОСОБА_16, 30 вересня 2009 року між ОСОБА_12 та ОСОБА_16, 30 вересня 2009 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_16, 30 вересня 2009 року між ОСОБА_13 та ОСОБА_16

Витребувано у відповідачів земельні ділянки на користь держави в особі Білоцерківської РДА.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням ОСОБА_5 оскаржила його в апеляційному порядку.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 05 червня 2014 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24 січня 2014 року в частині задоволення вимог прокурора м. Біла Церква Київської області до ОСОБА_5 скасовано й у вказаній частині ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову до ОСОБА_5

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Також вказане рішення міськрайонного суду було оскаржено в апеляційному порядку ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 09 жовтня 2014 року апеляційну скаргу відповідачів задоволено частково.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24 січня 2014 року в частині задоволення позову прокурора м. Біла Церква Київської області в інтересах держави в особі Київської ОДА до Білоцерківської РДА, ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, управління Держземагенства в Білоцерківському районі Київської області про визнання недійсними державних актів на право власності на земельну ділянку, скасування їх державної реєстрації, визнання недійсними правочинів та застосування наслідків недійсності правочинів у вигляді повернення земельних ділянок скасовано й вказані позовні вимоги залишено без розгляду.

У касаційних скаргах заступник прокурора Київської області просить рішення та ухвалу апеляційного суду скасувати, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судом норм матеріального права і порушенням норм процесуального права, і залишити в силі рішення суду першої інстанції, що було помилково скасовано, направивши справу на новий апеляційний розгляд за апеляційною скаргою відповідачів ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16

ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16 в особі представника ОСОБА_17 у поданій касаційній скарзі просять ухвалені у справі судові рішення скасувати і ухвалити нове про відмову в задоволенні позову прокурора, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм матеріального й процесуального права.

Касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалені у справі судові рішення зазначеним вимогам закону не відповідають.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги в повному обсязі, виходив з доведеності та обгрунтованості позову, оскільки Білоцерківською РДА незаконно передано у власність відповідачів земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства із земель водного фонду, не змінивши при цьому їх цільового призначення, які в подальшому були незаконно відчужені на користь ОСОБА_16

Скасовуючи рішення міськрайонного суду в частині вирішення вимог прокурора до ОСОБА_5, апеляційний суд зазначив про відсутність будь-яких протиправних дій з боку ОСОБА_5, що могло вплинути на надання їй у власність спірної земельної ділянки. Крім того, суд апеляційної інстанції вказав про пропущення позивачем строку позовної давності при зверненні до суду з даним позовом.

Задовольняючи частково скаргу відповідачів ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16 та залишаючи позов прокурора в інтересах держави в особі Київської ОДА без розгляду, апеляційний суд виходив з того, що Київська ОДА вимоги прокурора не підтримала, що є підставою для залишення таких вимог без розгляду.

Проте повністю погодитися з такими висновками судів попередніх інстанцій не можна, оскільки вони зроблені із неповним з'ясуванням обставин справи та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Судом установлено, що 12 серпня 2008 року Білоцерківською РДА видано розпорядження «Про вилучення земельної ділянки», яким вилучено із постійного користування ВАТ «Білоцерківсільрибгосп» 30, 3114 га земель водного фонду та передано до земель запасу Шкарівської сільської ради.

14 серпня 2008 року розпорядженням Білоцерківської РДА за рахунок вказаної земельної ділянки надано дозвіл на розробку технічної документації із складання державних актів на право власності на земельні ділянки 15 відповідачам для ведення особистого селянського господарства в межах Шкарівської сільської ради Білоцерківського району Київської області, яка затверджена розпорядженням Білоцерківської РДА № 838 від 09 грудня 2008 року, та передано у власність відповідачам 15 земельних ділянок, орієнтовної площі 2, 000 га кожна.

На підставі цього розпорядження, ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15 отримали державні акти на право власності на земельні ділянки в адміністративних межах Шкарівської сільської ради Білоцерківського району Київської області, які в подальшому продали ОСОБА_16

Згідно зі статтями 19, 20 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі й землі водного фонду; віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Подібний порядок встановлено й для зміни цільового призначення земель, що згідно із частиною другою статті 20 ЗК України проводиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об'єктів природоохоронного та історико-культурного призначення.

Відповідно до статті 21 ЗК України порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень про надання земель, угод щодо земельних ділянок, відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною тощо.

Згідно з частиною першою статті 58 ЗК України та статею 4 ВК України до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об'єктами, болотами, а також островами; землі зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.

Таким чином, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоча й не розташовані об'єкти водного фонду, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню й належній експлуатації водного фонду, виконують певні захисні функції.

Чинним законодавством установлено особливий правовий режим використання земель водного фонду.

Так, стаття 59 ЗК України передбачає обмеження щодо набуття таких земель у приватну власність та встановлює можливість використання таких земель для визначених цілей на умовах оренди. Відповідно ж до частини четвертої статті 84 ЗК України землі водного фонду не можуть передаватись у приватну власність, крім випадків, передбачених законодавством.

Випадки передачі земель водного фонду до приватної власності, зокрема громадян, передбачені положеннями частини другої статті 59 ЗК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення правовідносин).

Громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо (частина четверта статті 59 ЗК України).

Отже, за змістом зазначених норм права землі під водними об'єктами загальнодержавного значення, зокрема зайняті поверхневими водами: водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки) і каналами; іншими водними об'єктами; підземними водами та джерелами; внутрішніми морськими водами та територіальним морем, як землі, зайняті водним фондом України, а також прибережні захисні смуги вздовж річок (у тому числі струмків та потічків), морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм не могли передаватись у власність громадян, оскільки є землями водного фонду України.

Крім того, за положеннями статті 60 ЗК України та статті 88 ВК України (у редакціях, які були чинними на час виникнення правовідносин) уздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об'єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Правовий режим прибережних смуг визначається статтями 60-62 ЗК України та статтями 1, 88-90 ВК України.

Відповідно до статті 60 ЗК України, статті 88 ВК України прибережні захисні смуги встановлюються по обидва береги річок та навколо водоймів уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари - 25 метрів; для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів; для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів.

Згідно з пунктом 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 5 листопада 2004 року № 434, у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних об'єктів, природоохоронний орган забезпечує їх збереження шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо вилучення (викупу), надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку з урахуванням існуючих конкретних умов забудови на час установлення водоохоронної зони.

Відсутність окремого проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом.

Аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку.

Зазначена правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України № 6-16цс14 від 21 травня 2014 року та № 6-206цс14 від 24 грудня 2014 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Проте у порушення вимог ст. ст. 212-215 ЦПК України суд першої інстанції на зазначені положення закону уваги не звернув, доводів позивача належним чином не перевірив, не встановив усіх фактичних обставин справи, що мають визначальне значення для правильного її вирішення, у достатньому обсязі не визначився із статусом спірних земельних ділянок, їх правовим режимом, унаслідок чого не з'ясував за яких умов та в якому порядку такі земельні ділянки могли бути виділені відповідачам, й чи було дотримано такого порядку.

При цьому вирішивши одночасно питання про витребування спірних земельних ділянок у відповідачів на користь держави, суд першої інстанції, не з'ясував підстави таких вимог прокурора, а саме чи було ним заявлено віндикаційний позов на підставі вимог ст. 388 ЦК України, чи вимог про застосування наслідків недійсності правочину, передбачених ст. 216 ЦК України, унаслідок чого в достатньому обсязі не визначився з характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню до них.

Зазначене залишилося й поза увагою суду апеляційної інстанції.

Так, задовольняючи скаргу ОСОБА_5 та скасовуючи рішення міськрайонного суду лише в частині задоволення вимог прокурора до ОСОБА_5, апеляційний суд залишив поза увагою те, що відповідачу надавалась земельна ділянка із цілісного масиву, щодо категорії якого й виник спір між сторонами, й саме з таких земель були надані земельні ділянки іншим відповідачам. При цьому, судом апеляційної інстанції у мотивувальній частині рішення від 05 червня 2014 року взагалі не конкретизовані підстави відмови в задоволенні таких вимог прокурора, й зазначено одночасно про їх безпідставність та пропущення позивачем строку позовної давності при звернені до суду з даним позовом, застосування наслідків чого можливо лише за клопотанням відповідача.

Переглядаючи повторно справу в апеляційному порядку, апеляційний суд не врахував попереднього рішення суду апеляційної інстанції від 05 червня 2014 року й того, що ним вже частково скасовано оскаржуване рішення суду першої інстанції.

Крім того, залишаючи позовні вимоги прокурора м. Біла Церква Київської області про визнання недійсними державних актів на право власності на земельну ділянку, скасування їх державної реєстрації, визнання недійсними правочинів та застосування наслідків недійсності правочинів у вигляді повернення земельних ділянок, з якими прокурор звернувся в інтересах держави в особі Київської ОДА, апеляційний суд помилково виходив з того, що Київська ОДА не підтримує заявлених прокурором вимог, оскільки як вбачається із заяви від 26 грудня 2013 року обласна адміністрація просила виключити її зі складу позивачів, а відповідно до ч. 4 ст. 46 ЦПК України відмова органу, уповноваженого здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, від поданого прокурором в інтересах держави позову (заяви), подання ним заяви про залишення позову без розгляду не позбавляє прокурора права підтримувати позов (заяву) і вимагати розгляду справи по суті.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості.

За таких обставин ухвалені судами рішення не можна визнати законними та обґрунтованими й вони підлягають скасуванню з передачею справи новий розгляд до суду першої інстанції, з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційні скарги заступника прокурора Київської області та ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16 в особі представника ОСОБА_17 задовольнити частково.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24 січня 2014 року, рішення апеляційного суду Київської області від 05 червня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 09 жовтня 2014 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: В.І. Амелін

В.П. Гончар

Д.О. Остапчук

В.О. Савченко