АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 лютого 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого судді: Махлай Л.Д.,

суддів: Левенця Б.Б., Мазурик О.Ф.

при секретарі: Прохоровій В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Деснянського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві, поданою через представника Сегеду Анну Вікторівну, на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 02 грудня 2014 року в справі за позовом Деснянського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві до ОСОБА_2, ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_4, третя особа: Орган опіки та піклування Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації про виселення,

в с т а н о в и л а :

Справа № 754/9436/14 Апеляційне провадження № 22-ц-796/1256/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Журавська О.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Махлай Л.Д.
у червні 2014 року Деснянське районне управління ГУ МВС України в м. Києві звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_4, в якому, з урахуванням зменшення позовних вимог, просило виселити останніх з кімнати АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення посилаючись на те, що спірне приміщення є нежитловим та відповідачі проживають там без правових підстав.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 02.12.2014 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, позивач через представника подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Посилається на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи. А саме, суд не звернув уваги на те, що спірне приміщення не відноситься до числа службових та безпідставно застосував до спірних правовідносин Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ України. Крім того, суд не врахував відсутність будь - яких документів на право вселення та проживання у спірному приміщенні відповідачів.

У судовому засіданні представник апелянта Сегеда А.В. підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити.

Відповідачі та представник ОСОБА_2 - ОСОБА_7 просили апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно з договором оренди нерухомого майна комунальної власності територіальної громади міста Києва від 30.06.2005 року № 03/1751, укладеним між КП «Київжитлоспецексплуатація» та Головним управлінням МВС України в м. Києві, нежиле приміщення, загальною площею 743, 70 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, передано в оренду ГУ МВС України в м. Києві.

Наказом ГУ МВС України в м. Києві від 22.12.2005 року № 727 «Про передачу в користування Деснянському районному управлінню будівлі по АДРЕСА_1» нежиле приміщення, орендоване Головним управлінням у КП «Київжитлоспецексплуатація», передано в користування Деснянському РУ ГУ МВС України в м. Києві.

Надалі відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 25.06.2012 року № 398-р «Про погодження передачі нерухомого майна у державну власність» рішення Київської міської ради від 10.11.2011 року № 608/6844 «Про надання згоди на безоплатну передачу нежилих будинків та приміщень комунальної власності територіальної громади міста Києва у державну власність» та наказу Міністерства внутрішніх справ України від 18.07.2012 року № 1101 із змінами, внесеними наказом від 13.11.2012 року № 1762 «Про передачу нерухомого майна на баланс ГУ МВС України в м. Києві» нежитлове приміщення, загальною площею 743, 7 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 передано на баланс Деснянського РУ ГУМВС України в м. Києві.

Відповідно до акту приймання-передачі від 07.12.2012 року зазначена будівля була передана ГУ МВС України в м. Києві на баланс Деснянського районного управління ГУ МВС України в м. Києві.

Вказана нежитлова будівля використовується позивачем як гуртожиток, в якому на даний час проживає 74 особи - співробітники управління разом зі своїми сім`ями.

У листі заступника голови Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації вказано, що заселення мешканців для проживання за адресою АДРЕСА_1 здійснювалось Деснянським РУГУ МВС України в місті Києві у зв`язку з відсутністю іншого житла для проживання.

ОСОБА_2 проходив службу у Деснянському РУГУ МВС України та згідно з наказом Головного управління МВС України в м. Києві від 25.05.2011 року № 282 о/с звільнений з органів внутрішніх справ в запас Збройних Сил України за власним бажанням. Вислуга років на день звільнення складає 11 років.

ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстровані у гуртожитку за адресою АДРЕСА_2.

Згідно з довідкою № 1244 від 08.08.2014 року, виданою Деснянською районною у м. Києві державною адміністрацією ОСОБА_2 перебуває на квартирному обліку з 14.07.2008 року у складі з 3 осіб.

Відповідачі проживають у кімнаті АДРЕСА_1 та позивач нараховує їм плату за користування спірним приміщенням та за комунальні послуги.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, виходив з того, що відповідачі були вселені у спірне приміщення за домовленістю з позивачем, який надав згоду на користування цим приміщенням для проживання. Оскільки вислуга років ОСОБА_2 на час звільнення становить 11 років, він не може бути виселений із спірного приміщення без надання іншого житлового приміщення відповідно до п. 4.2 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ України, затвердженого наказом МВС України від 10.09.2004 року № 1039. Крім того, виселення малолітнього ОСОБА_4 суперечить ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних і безпритульних дітей».

Колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони зроблені з неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 118 ЖК України службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної ув місті ради.

Відповідно до ст. 127 ЖК України для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватися гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки.

Відповідно до ст. ст. 122, 128, 129 ЖК України єдиною підставою для вселення у службове жиле приміщення чи у гуртожиток є спеціальний ордер.

З матеріалів справи вбачається, що спірним є нежитлове приміщення, яке перебуває у користуванні позивача. Дана будівля ніколи не мала статусу житлової будівлі та ніколи не реєструвалася як гуртожиток, проти чого сторони не заперечують.

Суд першої інстанції не звернув уваги на зазначені норми та на те, що чинне житлове законодавство не містить положень про порядок надання особам, які потребують поліпшення житлових умов нежитлових приміщень.

За вказаних обставин висновки суду щодо неможливості виселення відповідачів без надання іншого житлового приміщення відповідно до ст. 125 ЖК України є помилковими, оскільки дана норма регулює порядок виселення із службових жилих приміщень. Спірне ж приміщення є нежитловим, тобто не має статусу службового житла чи гуртожитку. Крім того, всі обмеження щодо заборони виселення осіб передбачені житловим законодавством стосуються лише тих осіб, які на законних підставах були вселені у житлові приміщення.

Відповідачі ж вселені у спірне приміщення, яке до того ж є нежитловим, без законних на те підстав.

При цьому останні мають право користування житловим приміщенням у гуртожитку по АДРЕСА_2 де вони і зареєстровані. Відтак висновки суду про відсутність у відповідачів іншого житла суперечать встановленим у справі обставинам.

Суд першої інстанції не визначився з характером правовідносин, що склалися між сторонами та помилково при розгляді справи виходив з положень житлового законодавства та Закону України «Про основи соціального захисту бездомних і безпритульних дітей».

Оскільки висновки суду суперечать встановленим обставинам справи та зроблені з неправильним застосуванням норм матеріального права рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Ухвалюючи нове рішення колегія суддів виходить з наступного.

Позивачем заявлено вимоги про виселення відповідачів.

Як вже було зазначено вище чинне житлове законодавство не містить положень про вселення у нежитлові приміщення та відповідно не містить положень і про виселення осіб з цих приміщень незалежно від причини та підстав зайняття особами таких приміщень.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції лише в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що позивач має право користування спірним нежитловим приміщенням.

Доводи ОСОБА_2, викладені у письмових запереченнях на апеляційну скаргу про те, що спірне приміщення не зареєстроване за позивачем на праві власності, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 25.06.2012 року № 398-р та наказу Міністерства внутрішніх справ України від 18.07.2012 року № 1101 із змінами, внесеними наказом від 13.11.2012 року № 1762 нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 перебуває у державній власності з віднесенням його на баланс Деснянського РУ ГУМВС України в м. Києві.

Відповідно до ст. 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

Разом з тим, вимог про захист свого цивільного права щодо усунення перешкод у користуванні спірним нежитловим приміщенням позивач не заявляв та суд не має законних підстав для виходу за межі заявлених позовних вимог у суді першої інстанції.

Оскільки позивачем обрано неправильний спосіб захисту порушеного права колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Деснянського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 02 грудня 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову Деснянського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві до ОСОБА_2, ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_4, третя особа: Орган опіки та піклування Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації про виселення відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий

Судді