АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Доповідач - Поливач Л.Д.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого: Поливач Л.Д.

суддів: Побірченко Т.І., Головачова Я.В.

при секретарі Бугай О.О.

за участю осіб: представника відповідача РадькаО.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Служба безпеки «Сова» про стягнення заробітної плати невиплаченої при звільненні, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди;

за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Служба безпеки «Сова», поданою представником Кравчуком Андрієм Сергійовичем

на рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 22 травня 2015 року

в с т а н о в и л а:

Рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 22.05.2015 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ТОВ «Служба безпеки «Сова» на користь ОСОБА_3 1234 грн. 36 коп. заборгованості по заробітній платі, 1441 грн. 45 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та 1000 грн. моральної шкоди. Стягнуто з ТОВ «Служба безпеки «Сова» в дохід держави 243 грн. 60 коп. судового збору.

Не погоджуючись з рішенням суду, Кравчук А.С., діючи в інтересах ТОВ «Служба безпеки «Сова» подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 1441,45 грн. та моральної шкоди у розмірі 1000,00 грн.,та ухвалити, в цій частині, нове рішення про відмову в позові. Посилається на незаконність ухваленого судом рішення, в цій частині, порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Апелянт зазначає, що судом безпідставно не взято до уваги той факт, що позивач сам відмовився отримувати розрахункові кошти та підписувати відомість на виплату грошей № 5 за грудень 2014 року та відомість на виплату грошей № 6 за січень 2015 року. Вказані обставини підтверджуються Актом від 02.01.2015, складеним комісією у складі генерального директора Товариства ОСОБА_6, начальника відділу централізованого спостереження ОСОБА_5 та електромонтажника з освітлення та освітлювальних мереж відділу експлуатації інженерно-технічних засобів ОСОБА_7

Судом в порушення норм цивільного процесуального законодавства не оцінено письмовий доказ - Акт від 02.01.2015, не встановлено наявність або відсутність фактів та обставин справи, що ним підтверджуються.

Таким чином, задоволення вимог щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 1441,45 грн. є безпідставним та необґрунтованим, оскільки відсутня вина Товариства у затримки цього розрахунку.

Судом першої інстанції безпідставно проігноровано приписи частини першою та пункту 1 частини другої статті 1167 Цивільного кодексу України, де вказано, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Позивачем при розгляді справи по суті жодних доводів не наводилося в чому саме полягають його моральні страждання, які начебто є наслідком дій відповідача, якими доказами це підтверджується та не доводився розмір відшкодування моральної шкоди.

Отже, в порушення статті 212 Цивільного процесуального кодексу України суд першої інстанції не перевірив допустимість та достовірність доказів, якими позивач обґрунтовував свої вимоги, не надав належної оцінки доводам відповідача, що потягнуло за собою неправильне вирішення спору в цій частині.

В суді апеляційної інстанції представник відповідача РадькоО.Г. підтримав подану апеляційну скаргу, посилаючись на доводи, викладені в ній. Позивач ОСОБА_3 в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся відповідно до вимог закону. Колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за його відсутності.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, відповідно до наказу № SS/K-00054 від 16 жовтня 2013 року позивача було прийнято на роботу до ТОВ «Служба безпеки «Сова» на посаду охоронника відділу фізичної охорони з посадовим окладом згідно штатного розпису.

Наказом № SS/K-000/5 від 02 січня 2015 року ОСОБА_3 був звільнений з роботи згідно із ст. 38 КЗпП України за власним бажанням.

Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу

Відповідно до ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільнені, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

З наданої суду копії наказу про звільнення ОСОБА_3 з роботи вбачається, що він був звільнений з роботи 02.01.2015 року на підставі його заяви про звільнення.

Представник відповідача зазначає, що позивач у день звільнення відмовився отримувати грошові кошти - розрахунок при звільненні, про що був складений акт від 02.01.2015 р. Суд першої інстанції не взяв до уваги зазначений Акт, як належний доказ відмови позивача від отримання коштів в день звільнення і колегія суддів погоджується з цим, оскільки даний Акт підписаний працівниками Товариства, які є залежними особами від керівництва Товариства. Крім того, відповідачем не надано будь - яких фінансово-бухгалтерських документів, які б підтверджували нарахування та готовність Товариства провести з ним остаточний розрахунок саме в день його звільнення з роботи. Не надано суду і документів, які б підтверджували фінансові операції проведені з зазначеними коштами у випадку якщо б позивач відмовився від їх отримання. Не надано відповідачем суду доказів і щодо поважності причин своєчасної невиплати позивачу заробітної плати за грудень 2014 року.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного та обґрунтованого висновку про те, що саме з вини Товариства не був проведений остаточний розрахунок з ОСОБА_3 у день його звільнення з роботи, а тому у відповідності до вимог ст.117 КЗпП України суд першої інстанції законно та обґрунтовано стягнув з Товариства на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. При цьому, колегія суддів погоджується з періодом такої затримки, а саме з 02.01.2015 року по 09.02.2015 року - дата поштового переказу Товариством заробітної плати ОСОБА_3

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Непроведення з позивачем остаточного розрахунку в день його звільнення з роботи (відповідно, порушення Товариством його трудових прав) завдало ОСОБА_3 моральних страждань, переживань, оскільки вимагало від нього значних додаткових зусиль для організації свого життя. З урахуванням принципів розумності та справедливості суд першої інстанції вірно визначив розмір заподіяної позивачеві моральної шкоди - 1000 грн. та обґрунтовано стягнув на його користь зазначену суму.

Отже, твердження апелянта про незаконність, необґрунтованість ухваленого судом рішення, порушення судом норм матеріального та процесуального права, на думку суду є необґрунтованими, а обставини, на які він посилається - недоведеними та не підтверджені належними та допустимими доказами по справі, оскільки доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Справу було розглянуто судом на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних письмових доказів.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального закону. Підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія не знаходить.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст.307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Служба безпеки «Сова», подану представником Кравчуком Андрієм Сергійовичем відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 22 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: