У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Закропивного О.В.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - Харківська міська рада, про визначення порядку користування земельною ділянкою; за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про виділ частки домоволодіння, визначення порядку користування земельною ділянкою, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 26 січня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 16 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним вище позовом, на обґрунтування якого зазначав, що йому та відповідачу ОСОБА_4 на праві спільної часткової власності по 1/2 частини кожному належить житловий будинок із надвірними будівлями та земельною ділянкою, загальною площею 0,0911 га, по АДРЕСА_1 Між сторонами склалося фактичне користування земельною ділянкою, яка розподілена парканом та має окремі виходи. Враховуючи те, що між сторонами немає домовленості щодо користування земельною ділянкою, позивач, з урахування уточнених позовних вимог, просив визначити порядок користування спірною земельною ділянкою між власниками домоволодіння по АДРЕСА_1 відповідно до ідеальних часток співвласників у праві власності.

У квітні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду з указаним вище зустрічним позовом, на обґрунтування якого зазначала, що сумісне користування спільною власністю між сторонами неможливо, оскільки вони не дійшли згоди, а тому відповідач, з урахуванням уточнених зустрічних позовних вимог, просила припинити право спільної часткової власності на будинок по АДРЕСА_1 шляхом поділу будинку в натурі відповідно до належних співвласникам часток. Виділити їй відповідні приміщення у будинку по АДРЕСА_1 та розділити надвірні будівлі. Визначити порядок користування земельною ділянкою вказаного будинку відповідно до варіанту № 2 проведеної у справі судової будівельно-технічної експертизи. Просила позов задовольнити.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 26 січня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 16 березня 2015 року, позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено повністю, позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково.

Перерозподілено частки у праві спільної часткової власності співвласників ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у житловому будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 з урахуванням фактичного користуванням та визнано за ОСОБА_3 право власності на 29/100 частини вказаного житлового будинку з надвірними будівлями, а за ОСОБА_4 - право власності на 71/100 частини. Проведено розподіл в натурі вказаного житлового будинку з надвірними будівлями між співвласниками згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи від 29 жовтня 2014 року.

Виділено у приватну власність ОСОБА_3 у домоволодінні житлові будівлі і споруди. Всього житлових будівель і споруд ОСОБА_3 виділено на суму 98 893 грн, що складає 29/100 частини домоволодіння.

Виділено у приватну власність ОСОБА_4 у домоволодінні житлові будівлі і споруди. Всього виділено житлових будівель і споруд ОСОБА_4 на суму 243 840 грн, що складає 71/100 частини домоволодіння.

Виділено у користування ОСОБА_3 1/2 частини земельної ділянки площею 455,5 кв. м, що відповідає його ідеальній частці.

Виділено у користування ОСОБА_4 1/2 частини земельної ділянки, площею 455,5 кв. м, що відповідає її ідеальній частці.

Межу користування земельною ділянкою у домоволодінні визначено згідно з першим варіантом судової будівельно-технічної експертизи, який вказаний червоним кольором в додатку № 3 до експертизи.

На земельній ділянці, що виділяється ОСОБА_3, встановлено земельний сервітут площею 6,0 кв. м (довжиною 6 м і шириною 1 м) для можливості ОСОБА_4 обслуговувати та здійснювати поточний ремонт будівлі сараю літ. «Е». Витрати зі встановлення паркану згідно 1-го варіанту судової будівельно - технічної експертизи покладено на ОСОБА_3 У решті вимог ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, задовольняючи позов ОСОБА_3 та частково зустрічний позов ОСОБА_4, встановлюючи порядок користування земельною ділянкою співвласників ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відповідно до першого варіанту висновку судової будівельно-технічної експертизи від 29 жовтня 2014 року, виходив із того, що розмір земельних ділянок, які виділяються співвласникам, відповідають їх ідеальним часткам у праві власності на спірне домоволодіння. Про встановлення земельного сервітуту сторонами не заперечувалося. Змінюючи частки співвласників у спірному житловому будинку, суд виходив із того, що такий варіант поділу не суперечить вимогам Закону і проти нього не заперечують сторони.

Проте повністю з такими висновками судів погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами установлено, що ОСОБА_3 належить 1/2 частини будинку АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 8 квітня 1992 року № 1-2338, а інші 1/2 частини вказаного домоволодіння на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 13 серпня 1992 року № 2-1542 належать ОСОБА_4 За даними технічного паспорта, проекту землеустрою загальна площа земельної ділянки спірного домоволодіння складає 911 кв. м.

Відповідно до ч. 1 ст. 98 ЗК України право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками).

Згідно з правилами ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки (ч. 2 ст. 402 ЦК України).

Таким чином, право земельного сервітуту по суті є можливістю обмеженого використання чужої земельної ділянки (ділянок) в певних цілях.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 100 ЗК України власник або землекористувач земельної ділянки має право вимагати встановлення земельного сервітуту для обслуговування своєї земельної ділянки. Земельний сервітут встановлюється за домовленістю між власниками сусідніх земельних ділянок на підставі договору або за рішенням суду.

Згідно з ч. 3 ст. 402 ЦК України спір про встановлення сервітуту вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту, у разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та його умови.

Встановлюючи земельний сервітут щодо використання частини земельної ділянки ОСОБА_3, суди не перевірили, чи зверталася ОСОБА_4 з вимогою про встановлення земельного сервітуту безпосередньо до ОСОБА_3 та чи вирішували його у добровільному порядку; також не зазначено, на яких саме умовах (платній чи безоплатній, строковий чи безстроковий) запропоновано встановити земельний сервітут, чим обґрунтований саме такий розмір частини земельної ділянки, обтяженої сервітутом, враховуючи мету його встановлення - обслуговування та здійснення ОСОБА_4 поточного ремонту будівлі сараю літ. «Е».

Крім цього, підстави виникнення права користування чужою земельною ділянкою для забудови визначені главою 34 Розділу ІІ Книги третьої ЦК України та не були предметом судового розгляду.

На зазначені вище положення закону суди уваги не звернули та, ухвалюючи рішення, встановили земельний сервітут, при цьому порушили ст. 11 ЦПК України, яка вказує на те, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

З вимогами про встановлення земельного сервітуту ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до суду не зверталася. Посилання на відсутність заперечень з боку сторін щодо встановлення земельного сервітуту не є підставою для розгляду такого питання.

Встановивши його, суди не послалися на норми матеріального права і не врахували, що відповідно до вимог ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Виходячи з наведеного, обов'язковою умовою встановлення сервітуту є певна потреба у користуванні чужим майном та відсутність можливості у задоволенні цієї потреби іншим способом, як встановлення сервітуту з конкретним землекористувачем. Суд не встановив і не зазначив у рішенні, чи існує інший спосіб задоволення потреб сторін.

На порушення зазначених норм процесуального права суди на наведені докази уваги не звернули, не надали їм оцінку у сукупності з іншими доказами та не встановили обставин справи, на підтвердження яких ці докази надано.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що ухвалені у справі судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу вимог ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування судових рішень із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 26 січня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 16 березня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

О.В. Закропивний

В.А. Черненко

С.П. Штелик