УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Мазур Л.М., Червинської М.Є., Юровської Г.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики,

та зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання договору позики удаваним правочином,

за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Семенівського районного суду Полтавської області від 05 березня 2015 року та рішення апеляційного суду Полтавської області віл 29 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У вересні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, в якому, з урахуванням уточнень, просив стягнути з ОСОБА_5 на його користь борг у розмірі 46 тис. грн. та сплачений судовий збір.

На обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 02 грудня 2010 року він за усною домовленістю передав ОСОБА_6, правонаступником якого є ОСОБА_5, 46 тис. грн., що підтверджується письмовою борговою розпискою, яка засвідчена секретарем Устимівської сільської ради Семенівського району Полтавської області.

Позивач вказував, що вищезазначена розписка не містить кінцевої дати повернення боргу та є безстроковою, а позичені кошти ОСОБА_6 зобов'язався повернути за першою ж вимогою ОСОБА_4

02 липня 2013 року позивач пред'явив ОСОБА_6 усну вимогу про повернення боргу, яка залишена останнім без реагування та борг ним не повернуто.

За викладених підстав просив позов задовольнити.

У грудні 2014 року ОСОБА_5 звернулась до суду із зустрічним позовом, в якому, з урахуванням уточнень, просила визнати договір позики, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_4, удаваним правочином, встановивши вчинення іншого правочину на відплатній основі - оформлення довіреності та заповіту на ім'я ОСОБА_4

На обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що є спадкоємницею ОСОБА_6 і укладений між її братом - ОСОБА_6 та ОСОБА_4 договір позики у формі розписки, є удаваним правочином, оскільки реально між братом, як власником земельної ділянки, та відповідачем, як одним із засновників фермерського господарства «С.Барвінок», досягнута домовленість про передачу землі ОСОБА_4, а довіреність та заповіт повинні бути забезпечити виконання цих домовленостей.

За викладених обставин просила позов задовольнити.

Рішенням Семенівського районного суду Полтавської області від 05 березня 2015 року у задоволенні первісного позову відмовлено.

Зустрічні позовні вимоги задоволено.

Визнано удаваним договір позики у розмірі 46 тис. грн, укладений між ОСОБА_4 та померлим ОСОБА_6 як такий, що насправді вчинений з метою приховання правочину купівлі-продажу належної останньому земельної ділянки, та визнано його нікчемним правочином.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 29 квітня 2015 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_7 задоволено частково, апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_8 задоволено.

Рішення Семенівського районного суду Полтавської області від 05 березня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення.

Первісний позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_5, як спадкоємця ОСОБА_6, на користь ОСОБА_4 46 тис. грн боргу, але у межах вартості отриманого у спадщину майна.

У задоволенні зустрічного позову відмовлено за недоведеністю.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та заперечення представника ОСОБА_4 - ОСОБА_8 на неї, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Відповідно до ч. 1 ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але у межах вартості спадкового майна, одержаного у спадщину.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення місцевого суду та ухвалюючи нове рішення про задоволення первісного позову та відмову у задоволенні зустрічного позову, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які їх регулюють, врахував правову позицію, викладену у Постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс 13, дійшовши обґрунтованого висновку про те, письмова форма договору позики, укладена між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 є доказом не лише факту укладення договору, але й фактичної передачі та отримання грошової суми, яка на вимоги позивача не повернута та підлягає стягненню у судовому порядку; при цьому судом обґрунтовано зазначено, що зміст повноважень, наданих ОСОБА_4 довіреностю, не може свідчити про те, що повірений отримав у фактичне користування та володіння земельну ділянку ОСОБА_6 або ж отримав реальну можливість заволодіти цією земелею.

Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення, зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду апеляційної інстанції щодо їх оцінки.

На підставі вищевикладеного та керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення апеляційного суду Полтавської області від 29 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: Л.М. Мазур

М.Є. Червинська

Г.В. Юровська