Київський районний суд м. Полтави
Справа № 552/7753/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

іменем україни

09 лютого 2015 року Київський районний суд м. Полтави в складі:

головуючого судді Яковенко Н.Л.,

при секретарі Кондра Ю.Ю.,

за участю

позивача ОСОБА_1,

представника третьої особи ОСОБА_2,

представника третьої особи ОСОБА_3,

представника третьої особи ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Полтава цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про визнання права власності на частину автомобіля, треті особи - Київський відділ державної виконавчої служби Полтавського міського управління юстиції, Управління ДАІ УМВС України в Полтавській області, Державна податкова інспекція у м. Полтаві Головного управління Міндоходів у Полтавській області, Головне управління Міндоходів у Полтавській області, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 05 грудня 2014 року звернувся в суд з позовом до відповідача ОСОБА_5 про визнання права власності на частину автомобіля.

Посилався на те, що з 1988 року перебуває з ОСОБА_5 в зареєстрованому шлюбі, в лютому 2012 року спільно з відповідачем придбали автомобіль НОМЕР_1, НОМЕР_2.

Також вказував, що 24 жовтня 2014 року транспортний засіб було вилучено у зв'язку з наявністю невиконаного судового рішення про стягнення заборгованості з відповідача ОСОБА_5

Посилаючись на те, що транспортний засіб є спільною сумісною власністю подружжя, просив суд визнати за ним право власності на 1/2 частину автомобіля.

В судовому засіданні позивач повністю підтримав позовні вимоги, посилаючись на викладені в заяві обставини.

Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання не з'явилася, подала до суду заяву з проханням розглядати справу без її участі.

Представник Управління ДАІ УМВС України в Полтавській області щодо задоволення позовних вимог покладався на розсуд суду.

Представники ДПІ у м. Полтаві Головного управління Міндоходів у Полтавській області, Головного управління Міндоходів у Полтавській областіщодо задоволення позовних вимог ОСОБА_1 заперечували.

Київський відділ державної виконавчої служби Полтавського міського управління юстиції в судове засідання своїх представників не направив.

Суд, заслухавши пояснення позивача, представників третіх осіб, дослідивши зібрані в справі докази, приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони по справі ОСОБА_1 та ОСОБА_5. з 23 квітня 1988 року перебувають в зареєстрованому шлюбі.

Також встановлено, що відповідач ОСОБА_5 з 16 листопада 2011 року є власником автомобіля НОМЕР_1, НОМЕР_2, 2003 року випуску.

Відповідно до ст. ст. 60 Сімейного кодексу України, ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Згідно ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, що мають істотне значення.

Статтею 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Оскільки автомобіль НОМЕР_1, НОМЕР_2, 2003 року випуску, придбано відповідачем ОСОБА_5 під час перебування в зареєстрованому шлюбі з позивачем ОСОБА_1, суд приходить до висновку, що даний транспортний засіб є спільною сумісною власністю подружжя, тому твердження позивача в поданій до суду позовній заяві про те, що автомобіль належить до спільного майна подружжя є обґрунтованим.

Разом з тим, за нормами ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Позивач ОСОБА_1, звертаючись до суду з відповідним позовом та обираючи на власний розсуд спосіб захисту порушеного права, пред'являє позовні вимоги тільки до ОСОБА_5 та просить визнати за ним право власності на 1/2 частину автомобіля.

В той же час, як встановлено судом, в провадженні Київського відділу державної виконавчої служби Полтавського міського управління юстиції знаходиться виконавче провадження з примусового виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду по справі № 816/2646/13-а про стягнення з фізичної особи - підприємця ОСОБА_5 кошти на погашення податкового боргу з податку на додану вартість в розмірі 16517,50 грн.

В межах виконавчого провадження № 42239568 державним виконавцем Київського відділу державної виконавчої служби Полтавського міського управління юстиції ОСОБА_6 постановою від 27 березня 2014 року накладено арешт на рухоме та нерухоме майно, що належить ОСОБА_5, в межах суми боргу.

Також постановою державного виконавця від 26 травня 2004 року оголошено розшук майна, а саме: автомобіля НОМЕР_4, НОМЕР_5, що належить ОСОБА_5

Згідно з постановою державного виконавця Київського ВДВС Полтавського міського управління юстиції ОСОБА_6 від 18 листопада 2014 року встановлено, що у ході проведення виконавчих дій 24 жовтня 2014 року спірний транспортний засіб затримано на стаціонарному посту ДПС «Березань», транспортний засіб зберігається на майданчику тимчасового тримання.

За нормами ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Звертаючись до суду з відповідним позовом та посилаючись на те, що частина майна, на яке накладено арешт (а саме - 1/2 частина транспортного засобу) належить йому, а не боржникові ОСОБА_5, позивач ОСОБА_1 в той же час не заявляє вимоги про виключення з-під арешту відповідну 1/2 частину автомобіля.

Обираючи на власний розсуд спосіб захисту порушеного права, позивач відповідно до п. 1 ст. 2, ст. 16 ЦК України не обрав способом захисту звернення з позовом про зняття арешту з майна з урахуванням положень ст. 60 Закону України від 21 квітня 1999 року N 606-XIV "Про виконавче провадження" і п. 4 роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 серпня 1976 року N 4 "Про судову практику в справах про виключення майна з опису" (зі змінами).

Незважаючи на роз'яснення судом позивачу вимог ст. ст. 33, 35 ЦПК України та наслідків не вчинення процесуальних дій, відповідні клопотання щодо залучення до участі в справі в якості співвідповідача стягувача виконавчого провадження (особи, в інтересах якої було накладено арешт), позивачем заявлені не були, позовні вимоги про зняття арешту з майна не заявлялися.

Враховуючи встановлені судом обставини, вирішуючи справу в межах заявлених ОСОБА_1 позовних вимог, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимоги ОСОБА_1 у зв'язку з невірно обраним ним способом захисту порушеного права.

У зв'язку з відмовою в задоволенні позовних вимог понесені позивачем удові витрати не підлягають йому відшкодуванню.

Керуючись ст.ст. 209, 213-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про визнання права власності на частину автомобіля відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Полтавської області через Київський районний суд м. Полтави шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий суддя /підпис/ Н.Л.Яковенко

Суддя Н.Л.Яковенко

09.02.2015