АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/9167/2015 Доповідач - Шиманський В.Й.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 липня 2015 року колегія суддів Судово ї палати в цивільних справах апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого - Шиманського В.Й.

Суддів - Семенюк Т.А., Кравець В.А.

при секретарі - Круглику В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 28 травня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Київської міської ради, Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про визнання права користування земельною ділянкою,-

В С Т А Н О В И Л А:

Із вказаним позовом до суду позивач звернулась в серпні 2014 року.

Зазначала, що вона є власником домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1, яке успадкувала після смерті матері. У користуванні матері перебувала земельна ділянка площею 0,38 га. Після її смерті вона погодилась, щоб частиною земельної ділянки користувалась її сестра ОСОБА_4, без права будівництва на вказаній земельній ділянці. У 1998 році сестра позивача також померла. З вказаного часу вона постійно, відкрито користується земельною ділянкою, сплачує земельний податок. Згідно бази даних Державного земельного кадастру, земельна ділянка, що розташована за адресою: АДРЕСА_2, код НОМЕР_1, обліковується за померлою ОСОБА_4 Рішенням Київської міської ради від 13.11.2013 року позивачу відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою про відведення земельної ділянки. Зазначала що оскільки нею правомірно набуто право власності на нерухоме майно, що розташоване на земельній ділянці АДРЕСА_2, то в силу ст. 120 ЗК України, до позивача має перейти право користування вказаною земельною ділянкою, а оскільки таке право оспорюється та не визнається відповідачами, просила визнати за нею право користування земельною ділянкою, яка має кадастровий номер НОМЕР_1 і відповідно до витягу із державного земельного кадастру має адресу АДРЕСА_2.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 28 травня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі, з посиланням на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, ставиться питання про скасування даного рішення та ухваленні нового про задоволення позову в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення у зв'язку з наступним.

Відповідно до ч. 1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана надати ті докази, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Приймаючи оскаржене у справі рішення суд виходив із вимог даної норми закону, зібраних у справі та наданих сторонами доказів, яким дав повну, всебічну та об'єктивну оцінку.

Судом вірно встановлено що ОСОБА_3 є власником домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1, та складається з: житлового будинку, площею 45,7 кв.м., літньої кухні під літерою «Б», льоху під літерою «В», вбиральні під літерою «Г», сарая під літерами «Д» та «Е», вбиральні під літерою «Ж», на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 29.06.1983 року Першою Київською державною нотаріальною конторою, та зареєстрованого Київським міським бюро технічної інвентаризації 12.08.1983 року.

На підставі розпорядження Київської міської державної адміністрації № 221 від 06.02.1998 року, позивачу передано у приватну власність земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, площею 0,1000 га, для обслуговування жилого будинку та господарських споруд. 23.03.2000 року видано державний акт на право власності на вказану вище земельну ділянку.

Згідно розпорядження Київської міської державної адміністрації № 221 від 06.02.1998 року, ОСОБА_3 передано у постійне користування земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, площею 0,0343, для обслуговування жилого будинку і господарських споруд. 23.03.2000 року також видано державний акт на право постійного користування вказаною вище земельною ділянкою.

Відповідно до витягу з бази даних Державного земельного кадастру земельна ділянка, що розташована за адресою: АДРЕСА_2, код ділянки згідно даних бази НОМЕР_1, обліковується за землекористувачем ОСОБА_4

Згідно свідоцтва про смерть, виданого 03.08.1998 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Мінського району м. Києва, ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла.

Як вбачається з листа Головного управління земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) № 03-480/1052 від 19.01.2011 року, за даними автоматизованої системи ПК «Кадастр» зазначена земельна ділянка вільна від капітальної забудови та обліковується за ОСОБА_4 на АДРЕСА_2.

Відповідно до листа Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) № 5 від 08.12.2014 року, станом на 01.01.2013 року у Департаменті земельних ресурсів земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_2, код НОМЕР_1, площею 1 159,83 кв.м., обліковується за ОСОБА_4 на підставі технічного звіту по встановленню зовнішніх меж землекористування.

З листа Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) вбачається, що згідно Генерального плану розвитку м. Києва, затвердженого рішенням Київради від 28.03.2002 року № 370/1804, земельна ділянка на АДРЕСА_2 за функціональним призначенням належить до території житлової садибної забудови.

З листа Державного агентства земельних ресурсів України № 9-26-0.2-2538/2-15 від 18.02.2015 року вбачається, що документи, які посвідчують право власності/користування земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_2, Головним управлінням Держкомзему у м. Києві не реєструвались. Відомості про вказану вище земельну ділянку у державному земельному кадастрі відсутні.

Судом також встановлено, що позивач зверталась з клопотанням до Київської міської ради про надання їй дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по АДРЕСА_2.

За результатами розгляду клопотання ОСОБА_3, рішенням Київської міської ради від 13.11.2013 року № 607/10095, відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по АДРЕСА_2, орієнтованою площею 0,12 га у власність для ведення садівництва, на підставі того, що місце розташування земельної ділянки не відповідає Генеральному плану м. Києва.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції зазначив, що користування на земельні ділянки не визнається, а набувається в установленому діючим законодавством порядку і вирішення питань про передачу землі у власність чи користування, є виключним правом ради, як суб'єкта права власності на землю, як того вимагають приписи Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», а тому позовні вимоги є безпідставними.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Як вбачається з норм ст.12 ЗК України розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян і юридичних осіб, відноситься до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст.

Частиною 1 ст.116 ЗК України визначено підстави набуття права на землю, а саме, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та право користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Відповідно до вимог частин 1, 2 ст.118 ЗК України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки.

Частиною 1 ст.123 ЗК України визначено, що надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Тобто, право власності на земельні ділянки не визнається, а набувається в установленому діючим законодавством порядку і вирішення питань про передачу землі у власність чи користування є виключним правом ради, як суб'єкта права власності на землю, як того вимагають приписи Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.

З системного аналізу даної норми чітко вбачається, що надання земельної ділянки із земель державної або комунальної власності в користування здійснюється на підставі рішення ради, прийнятого за результатами розгляду заяви (клопотання) особи, яка бажає отримати земельну ділянку в користування.

Відповідно до ч. 4 п. 7 Постанови Верховного Суду України від 16.04.2014 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», при розгляді справ за позовами до органів виконавчої влади чи органів мicцeвoгo самоврядування в разі незгоди з рішеннями з питань, віднесених у галузі земельних відносин до їх компетенції (зокрема, про відмову в передачі земельної ділянки у власність чи користування, у продажі земельної ділянки, в наданні дозволу і вимог на розроблення проекту відведення земельної ділянки тощо), суд, за наявності підстав для задоволення позову, визнає рішення такого органу недійсним і зобов'язує його залежно від характеру спору виконати певні дії, передбачені його компетенцією (або не вчиняти чи припинити їх), на захист порушеного права, як цього вимагає законодавство, або надає право позивачеві вчинити певні дії для усунення порушень його права. Суд вирішує ці питання по суті, якщо це відповідає закону (наприклад, визнає відповідно до частини третьої статті 1 Закону України від 5 червня 2003 р. «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» право на земельну частку (пай), якщо районною (міською) державною адміністрацією безпідставно відмовлено у видачі документа, що посвідчує право на земельну частку (пай); вирішує відповідно до частини четвертої статті 7 Закону України від 19 червня 2003 р. «Про фермерське господарство» питання про надання земельної ділянки у власність або оренду для створення фермерського господарства, якщо відповідна районна (міська) державна адміністрація чи орган місцевого самоврядування безпідставно відмовили в цьому або, незважаючи на рішення суду, що зобов'язує їх розглянути заяву з цього приводу, не розглядають її за наявності необхідних документів).

В інших випадках суд не може вирішувати питання, віднесені до компетенції органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, зокрема про передачу земельних ділянок у постійне користування, оренду, укладення чи поновлення договору оренди земельної ділянки, зміну цільового призначення землі тощо.

Таким чином, законодавством України чітко визначено порядок та органи, які надають земельні ділянки із земель державної або комунальної власності в користування. Суд при прийнятті судового рішення не може підміняти собою орган, до повноважень та компетенції якого входить вирішення питання про надання земельної ділянки із земель державної або комунальної власності в користування, а тому колегія суддів погоджується з висновками суду 1-ї інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Суд не приймає до уваги посилання в апеляційній скарзі на 120 ЗК України, відповідно до якої, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача, оскільки згідно листа листа Головного управління земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) № 03-480/1052 від 19.01.2011 року, за даними автоматизованої системи ПК «Кадастр», зазначена земельна ділянка вільна від капітальної забудови.

Не ґрунтується на вимогах чинного законодавства і посилання в апеляційній скарзі на ст. 119 ЗК України.

Так, відповідно до вимог ч. 1 ст. 119 ЗК України, громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом 15 років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку, можуть звернутися до органу державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу її у власність або надання у користування. Розмір цієї земельної ділянки встановлюється у межах норм, визначених цим Кодексом.

Згідно з ч.2 вказаної статті передача земельної ділянки у власність або у користування громадян на підставі набувальної давності здійснюється в порядку, встановленому цим Кодексом.

Таким чином, положення вказаних норм права передбачають, що передача земельної ділянки у власність або у користування громадян на підставі набувальної давності здійснюється органом державної влади, або органом місцевого самоврядування на підставі поданого громадянином клопотанням, а не на підставі рішення суду.

Крім того, вказані вимоги закону підлягають застосуванню з 01 січня 2017 року.

Інші доводи апеляційної скарги фактично повторюють вимоги заявника, які були досліджені в суді першої інстанції, з яких було зроблено висновки суду першої інстанції, з якими погоджується колегія суддів, а тому вони не можуть бути підставою для скасування або зміни рішення суду.

Таким чином, твердження апеляційної скарги про незаконність та упередженість судового рішення матеріалами справи спростовуються.

З огляду на викладене, оскаржене у справі рішення постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому це рішення не може бути скасованим з підстав що наведені в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст.303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 28 травня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: