У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,
суддів: Коротуна В.М., Маляренка А.В.,Парінової І.К., Ступак О.В.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, третя особа - ОСОБА_8, про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення, за касаційною скаргою ОСОБА_7 на рішення апеляційного суду Львівської області від 12 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення ОСОБА_7 із квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 5 листопада 2014 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 12 лютого 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення про задоволення позову.

Усунуто перешкоди у користуванні ОСОБА_6 квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_7 з цієї квартири без надання іншого приміщення.

Не погодившись з рішенням апеляційного суду, ОСОБА_7 звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, в якій просила скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_6, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження порушення відповідачкою його прав як співвласника на вільне користування та розпорядження квартирою АДРЕСА_1

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_6, апеляційний суд виходив із того, що відповідачка вселилась до спірної квартири без дозволу відповідача, як співвласника квартири (ст. 358 ЦК України), вона забезпечена іншим житлом, а тому дійшов висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_6 є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Проте з такими висновками апеляційного суду погодитись не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Проте висновки апеляційного суду не ґрунтуються на нормах матеріального, процесуального закону та не відповідають наявним у справі доказам.

Судами встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 18 лютого 2002 року власниками квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_6, ОСОБА_9 та ОСОБА_8 (а. с. 6).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 11 лютгого 2008 року (а. с. 7)

22 червня 2010 року ОСОБА_6 отримав свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_9 Відповідно до зазначеного свідоцтва, спадковим майном померлого є 1/3 частина квартири АДРЕСА_1 (а. с. 8).

Судами встановлено, що ОСОБА_7 є дружиною ОСОБА_8

Із довідки з місця проживання, про склад сім'ї і реєстрацію від 31 липня 2014 року, виданої Комунальним підприємством «Сигнівка» вбачається, що в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_6 (основний квартиронаймач), ОСОБА_8 (син квартиронаймача), ОСОБА_6 (онука) та ОСОБА_10 (онук) (а. с. 5).

Частиною 1 статті 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15 ЦК України).

За положеннями ч. 1 ст. 317 та ч. 1 ст. 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном і він реалізовує їх на власний розсуд.

Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України).

Отже, враховуючи положення, передбачені ст. ст. 317, 383, 391 ЦК України, ст. 150 ЖК Української РСР, власник майна має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном, використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Підставою для задоволення позову власника є встановлення факту порушення його прав і об'єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих прав.

Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва (ч. 1 ст. 383 ЦК України).

Частиною 1 статті 405 ЦК України встановлено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_6, апеляційний суд не врахував, що спірна квартира не була поділена між співвласниками, питання про виділ частки із майна, що є у спільній часткові власності або про встановлення порядку користування квартирою співвласниками не ставились, відповідачка є членом сім'ї іншого співвласника квартири, вселилась із його дозволу, а тому дійшовши висновку про виселення ОСОБА_7 із квартири без надання іншого житлового приміщення, апеляційний суд не звернув уваги, що ОСОБА_8, як співвласник квартири, відповідно до вимог ст. ст. 317, 319, 383, 405 ЦК України, має право вселяти до спірної квартири членів своєї сім'ї та виселення відповідачки порушує інтереси іншого співвласника квартири.

Крім того, апеляційним судом не було встановлено факту порушення відповідачкою прав ОСОБА_6 на належне користування та розпорядження спірною квартирою і об'єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих прав.

Враховуючи зазначене, рішення апеляційного суду не може залишатися в силі, допущені судом порушення норм матеріального та процесуального права призвели до неправильного вирішення справи, рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 12 лютого 2015 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: В.М. Коротун

А.В. Маляренко

І.К. Парінова

О.В. Ступак