Ухвала

іменем україни

20 травня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Хопти С.Ф.,

суддів: Журавель В.І., Червинської М.Є.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до товариства з обмеженою відповідальністю «Українське фінансове агентство «Верус», ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 30 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 29 січня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з вищевказаним позовом, у якому просило стягнути з відповідачів кредитну заборгованість у розмірі 4 695,11 дол. США.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що відповідно до укладеного кредитного договору від 02 червня 2008 року ОСОБА_3 отримала кредит у розмірі 4 000 дол. США зі сплатою 24 % річних та кінцевим терміном повернення до 27 листопада 2009 року.

На забезпечення виконання кредитних зобов'язань між банком та товариством з обмеженою відповідальністю «Українське фінансове агентство «Верус» (далі - ТОВ «УФА «Верус») в особі філії ТОВ «УФА «Верус» у Комінтернівському районі м. Харкова укладено договір поруки, відповідно до якого поручитель та позичальник відповідають перед банком як солідарні боржники.

02 червня 2008 року укладено договір поруки між банком та ОСОБА_4, за умовами якого остання поручилася за виконання ОСОБА_3 зобов'язань за кредитним договором.

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору станом на 09 січня 2014 року утворилася заборгованість у розмірі 4 695,11 дол. США, яка складається з 1 511,99 дол. США - заборгованості за кредитом, 2 929,74 США - заборгованості за відсотками, 31,29 дол. США - штрафу (фіксована частина), 222,09 дол. США - штрафу (процентна складова).

Враховуючи наведене, банк просив задовольнити позов.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 30 жовтня 2014 року, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду Харківської області від 29 січня 2015 року, позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 4 670,08 дол. США. Стягнуто солідарно з ТОВ «УФА «Верус» в особі філії ТОВ «УФА «Верус» у Комінтернівському районі м. Харкова, ОСОБА_3, ОСОБА_5 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 200 грн. Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалу судів попередніх інстанцій, ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення апеляційного суду зазначеним вимогам закону не відповідає.

Судом під час розгляду справи встановлено, що 02 червня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір, згідно з яким остання отримала кредит у розмірі 4 000 дол. США зі сплатою 24 % річних та кінцевим терміном повернення до 27 листопада 2009 року.

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору станом на 09 січня 2014 року утворилася заборгованість у розмірі 4 695,11 дол. США, яка складається з 1 511,99 дол. США - заборгованості за кредитом, 2 929,74 США - заборгованості за відсотками, 31,29 дол. США - штрафу (фіксована частина), 222,09 дол. США - штрафу (процентна складова).

На забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_3 за кредитним договором, між ТОВ «УФА «Верус» в особі філії ТОВ «УФА «Верус» у Комінтернівському paйоні м. Харкова укладено договір поруки, відповідно до якого поручитель та позичальник відповідають перед банком як солідарні боржники. Розмір відповідальності поручителя обмежений сумою 200 грн.

02 червня 2008 року укладено договір поруки між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4, згідно з яким остання поручилася за виконання ОСОБА_3 зобов'язань за згаданим вище кредитним договором.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що позичальник не виконує взятих на себе зобов'язань за кредитним договором, має прострочену заборгованість, яка повинна бути стягнута з нього та поручителів.

Суд апеляційної інстанції погодився з рішенням суду першої інстанції та зробив висновок про те, що позивачем не пропущено строк позовної давності.

Проте з такими висновками апеляційного суду погодитися не можна.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Визначення поняття зобов'язання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України.

Відповідно до цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання» (ст. ст. 530, 631 ЦК України).

Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

З матеріалів справи вбачається, що 05 березня 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подано позов до боржника ОСОБА_3 та двох поручителів ТОВ «Верус» та ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 02 червня 2008 року.

Сторони встановили як строк дії кредитного договору - до моменту виконання сторонами в повному обсязі взятих на себе зобов'язань, так і строки виконання зобов'язань зі щомісячним погашенням платежів, останній з яких у визначеній сумі підлягав виконанню у термін до 27 листопада 2009 року. Строк позовної давності сторонами встановлено 5 років з моменту несплати чергового платежу.

Таким чином, умовами договору погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями.

Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання згідно з ч. 3 ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (ст. 253 ЦК України).

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Оскільки умовами договору передбачені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Проте суд, вирішуючи спір, не зазначив, коли вперше виникла чергова несплата за кредитним договором та коли виникло право вимоги у позивача до ОСОБА_3

У зв'язку з наведеним висновок суду про початок перебігу позовної давності з 27 листопада 2014 року та відсутність підстав для застосування позовної давності до вимог банку про стягнення заборгованих на час звернення до суду платежів ґрунтується на неправильному застосуванні норм матеріального права.

Ухвалюючи рішення про стягнення кредитної заборгованості з поручителів, суд послався на те, що письмова вимога із зазначенням невиконання зобов'язань на їх адресу банком була направлена, тому посилання відповідачів на ч. 4 ст. 559 ЦК України є безпідставними.

Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Згідно з ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Договором поруки, укладеним з ТОВ «Верус», не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється, а встановлено, що він діє до моменту припинення дії основного договору.

Договором поруки, укладеним з ОСОБА_4 установлено, що порука припиняється після закінчення 5 років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором.

Втім, ухвалюючи рішення, суд не звернув уваги на те, що письмова вимога до поручителів про повернення заборгованості була направлена лише 14 січня 2014 року, тобто після спливу шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Перевіряючи законність рішення суду першої інстанції та залишаючи його без змін, апеляційний суд на зазначене уваги не звернув, на порушення вимог ст. ст. 315, 316 ЦПК України не усунув допущені порушення суду першої інстанції та не звернув уваги на те, що на порушення п. 42 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» резолютивна частина рішення суду першої інстанції містить лише загальний розмір заборгованості без зазначення всіх його складових.

Оскільки розгляд справи апеляційним судом здійснюється за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими главою 1 розділу 5 ЦПК України, то рішення апеляційного суду має ґрунтуватися на відповідних доказах, досліджених у судовому засіданні, та містити доводи, за якими відхилені ті чи інші докази.

Виходячи з викладеного, колегія суддів вважає, що апеляційний суд не виконав своїх обов'язків, визначених законом, всебічно, повно й об'єктивно не з'ясував обставини справи та не надав їм належної оцінки, ухвалив судове рішення, що не відповідає вимогам законності і обґрунтованості, у зв'язку з чим таке рішення підлягає скасуванню з направленням справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 342, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Харківської області від 29 січня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий С.Ф. Хопта

Судді: В.І. Журавель

М.Є. Червинська

В.А. Черненко

С.П. Штелик