Справа № 462/5594/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 лютого 2015 року Залізничний районний м. Львова в складі:

головуючого-судді: Бориславського Ю.Л.,

при секретарі: Каралюс Т.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання недійсним шлюбного договору, суд, -

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_4, в якому просить визнати недійсним шлюбний договір від 21 травня 2014 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського округу ОСОБА_5, зареєстрований в реєстрі за № 50. В подальшому позивач подав уточнення до позовної заяви, якими обґрунтував доводи, викладені у позові не змінюючи при цьому зміст позовних вимог. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що на виконання боргових зобов'язань ОСОБА_2 перед позивачем, по договору позики, укладеному між ними, на підставі рішення Залізничного районного суду м. Львова від 07.03.2013 року, було відкрито виконавче провадження, яке було об'єднане у зведене виконавче провадження, якому присвоєний № 40288187. В рамках даного зведеного виконавчого провадження державним виконавцем вчинено ряд заходів, спрямованих на примусове виконання рішення судів. Зокрема, державним виконавцем з'ясовано, що ОСОБА_2, перебуваючи в шлюбі з ОСОБА_3, набув майно, на яке поширюється правовий режим спільної сумісної власності подружжя, зокрема житловий будинок по АДРЕСА_1 та автомобіль марки «Land Rover», 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1, право власності на яке зареєстроване на ОСОБА_3 Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 02.12.2013 р., яка залишена без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 26.06.2014 р., визначено, що ОСОБА_2 належить 1/2 частки у житловому будинку АДРЕСА_1, а також 1/2 частки автомобіля марки «Land Rover», 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1. Проте, 21.05.2014 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 уклали шлюбний договір, посвідчений приватним нотаріусом ЛМНО ОСОБА_5, зареєстрований в реєстрі за № 50, яким змінили правовий режим майна, набутого під час шлюбу. Вказав, що вважає даний шлюбний догорів фіктивним, укладеним ОСОБА_2 та ОСОБА_3 без наміру створити юридичні наслідки, а лише з метою уникнення можливого звернення стягнення на майно, шляхом ухилення від виконання рішень судів і обов'язків, передбачених для боржника у зведеному виконавчому провадженні. Просить позов задовольнити.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_6, який діє на підставі довіреності /а.с.32/ позовні вимоги підтримав та дав пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві та уточненнях до позовної заяви. Просив визнати шлюбний договір від 21.05.2014 року недійсним.

Представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_7, який діє на підставі довіреності від 25.06.2014року /а.с.52/, в судовому засіданні проти позову заперечив, просив в задоволенні позову відмовити за безпідставністю, оскільки договір спрямований на реальне настання обумовлених в ньому правових наслідків, є повністю виконаним сторонами, не містить дефектів волі, змісту, форми та суб'єкта, крім цього зазначає, що спірним договором передбачено непоширення на майно, набуте сторонами за час шлюбу, положень статті 60 СК України, що передбачено і дозволено чинним законодавством.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з'явився, не повідомив суд про причини своєї неявки, хоча про час та місце судового засідання був належним чином повідомлений, про що свідчать повідомлення про вручення поштових відправлень, які знаходяться в матеріалах справи, а тому, суд, ухвалив розглядати справу за його відсутності, оскільки матеріалів справи достатньо для розгляду по суті і присутні представники як позивача так і співвідповідача не заперечили проти цього.

Заслухавши пояснення представників позивача та співвідповідача, з'ясувавши дійсні обставини справи, вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд приходить до переконання, що позовна заява підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Згідно із ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Судом встановлено, що 09.11.1991р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був зареєстрований шлюб, про що видано свідоцтво серії НОМЕР_4 від 09.11.1991р. відділом запису актів громадянського стану виконавчого комітету Львівської міської ради народних депутатів, актовий запис № 3724.

Як вбачається з матеріалів справи, 15.06.1998р. ОСОБА_3 придбала житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Право власності на даний будинок було набуто шляхом укладання договору купівлі-продажу будинку від 15.06.1998р., посвідченого державним нотаріусом четвертої Львівської державної нотаріальної контори - ОСОБА_8 Також, під час перебування в шлюбі, ОСОБА_3 придбала легковий автомобіль Land Rover, 2008 року випуску, номерний знак НОМЕР_2, номер кузова НОМЕР_3.

Крім цього, судом встановлено, що до укладення шлюбу ОСОБА_2 набув у власність 7/10 частки у житловому будинку, загальною площею 276,85 кв.м., житловою - 73,4 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

Судом встановлено, що Залізничним районним судом м. Львова було видано виконавчий лист № 1309/10118/12 від 05.04.2013року про стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 290 020,05 грн. Постановою державного виконавця відкрито виконавче провадження, яке державним виконавцем Залізничного ВДВС ЛМУЮ об'єднано у зведене виконавче провадження № ЄДРВП 40288187.

Згідно ухвали Залізничного районного суду м. Львова від 02 грудня 2013 року, яка ухвалою колегії суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області від 26 червня 2014 року залишена без змін, визначено, що ОСОБА_2 належить 1/2 частка будинку АДРЕСА_1 та 1/2 частки автомобіля марки «Land Rover», номерний знак НОМЕР_1, 2008 року випуску, у спільному майні подружжя. /а.с.14-17/.

З матеріалів справи вбачається, що 21 травня 2014 року між подружжям ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено шлюбний договір. /а.с.23/, згідно якого сторони обрали у шлюбі майновий режим, при якому кожний із подружжя володіє своїм власним майном. Так, відповідно до п. 2.3. даного шлюбного договору майно, придбане (набуте) кожним з подружжя під час шлюбу (в тому числі до моменту укладення цього договору), належить як під час шлюбу, так і у випадку його розірвання на праві особистої приватної власності тому, ким це майно було придбане, або на кого воно було зареєстроване чи оформлене. Згідно п. 4.1. кожний з подружжя несе відповідальність по прийнятих на себе зобов'язаннях перед кредиторами в межах належного йому майна. При недостатності цього майна кредитор не вправі звертати стягнення на майно іншого з подружжя. Відповідно до п. 4.2. договору кожний з подружжя не несе відповідальності по фінансових зобов'язаннях іншого з подружжя ні перед фізичними, ні перед юридичними особами. По зобов'язаннях одного з подружжя стягнення може бути звернено лише на його особисте майно.

Відповідно до положень ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно статтею 61 СК України передбачено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком вилученого з цивільного обороту.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч.3 ст.10, ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як вбачається із змісту ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 103 СК України шлюбний договір на вимогу одного з подружжя або іншої особи, права та інтереси якої цим договором порушені, може бути визнаний недійсним за рішенням суду з підстав, встановлених Цивільним кодексом України.

Згідно ст. 97 СК України сторони можуть домовитися про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень статті 60 цього Кодексу і вважати його спільною частковою власністю або особистою приватною власністю кожного з них.

Згідно ст. 93 СК України шлюбним договором регулюються майнові відносини між подружжям, визначаються їхні майнові права та обов'язки. За шлюбним договором не може передаватися у власність одному з подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації.

Відповідно до ч.5 ст. 93 СК України за шлюбним договором не може передаватись нерухоме та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації.

Виходячи з вищенаведеного, суд приходить до переконання, що, оскільки встановлення у шлюбному договорі правового режиму майна подружжя не створює правових наслідків, які обумовлені цим договором, тому укладення такого договору спрямоване не на реальне настання правових наслідків, а з іншою завідомо неправомірною метою, в даному випадку укладення шлюбного договору спрямоване на ухилення відповідача ОСОБА_2 від виконання рішення судів про стягнення з нього грошових коштів по виконавчому провадженню № ЄДРВП 40288187, зокрема, на користь позивача, що порушує права останнього. Укладення шлюбного договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, а також не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, є порушенням ч.1 та ч.5 ст.203 ЦК України, що за правилами ст. 215 ЦК України є підставою для визнання його частково недійсним, в частині, що визначає правовий режим подружжя.

Судові витрати понесенні позивачем при поданні позову слід покласти на відповідачів.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 209, 212, 214-215 ЦПК України, ст.ст.203, 215 ЦК України, ст.ст. 93, 97, 103 СК України, суд, -

в и р і ш и в :

Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати недійсними п. п. 2.3; 4.1; 4.2 шлюбного договору від 21 травня 2014року, який укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, що посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстрований в реєстрі за № 50.

Стягнути із ОСОБА_2 /ІН НОМЕР_5/ та ОСОБА_3 /ІН НОМЕР_6/ на користь ОСОБА_1 /ІН НОМЕР_7/ по 121 /сто двадцять одній/ гривні 80 копійок сплаченого судового збору.

В решті позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Залізничний районний суд м. Львова шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: /підпис/

З оригіналом згідно.

Суддя: Бориславський Ю. Л.