Справа № 357/4836/14 Головуючий у І інстанції Кошель Л. М.
Провадження № 22-ц/780/1238/15 Доповідач у 2 інстанції Таргоній
Категорія 31 04.03.2015
УХВАЛА

Іменем України

04 березня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого - судді Таргоній Д.О.,

суддів: Воробйової Н.С., Голуб С.А.,

за участю секретаря: Черепинець А.І.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 вересня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_1, Публічного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Гарант Авто» про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, заподіяною смертю.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши матеріали справи та доводи учасників судового процесу, колегія суддів

ВСТАНОВИЛА:

Позивачі звернулися до суду з позовом до ПАТ "Білоцерківський автобусний парк" та ОСОБА_1, посилаючись на те, що 12.01.2011 біля буд. 48 по вул. Леваневського в м.Біла Церква відбувся наїзд автомобіля НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_1 на пішохода ОСОБА_4, яка від отриманих в ДТП тілесних ушкоджень померла на місці події.

По даному факту було порушено кримінальну справу № 27-1462 за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України. Постановою старшого слідчого ВР ДТП СУ ГУ МВС України у Київській області Тарасюка А.В. від 21.05.2012 р. кримінальна справа була закрита по п.2 ст.6 КПК України за відсутністю в діях водія ОСОБА_1 складу злочину.

Автомобіль "Мерседес-Бенц" д.н.з. НОМЕР_2 на момент ДТП був власністю водія ОСОБА_1, здійснював перевезення пасажирів по маршруту № 19 в м. Біла Церква на підставі договору оренди з ПАТ "Білоцерківський автобусний парк".

Внаслідок смерті ОСОБА_4 її дітям позивачам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 була заподіяна матеріальна і моральна шкода. Позивачі просили суд стягнути з відповідачів солідарно по 150 000 грн кожному на відшкодування моральної шкоди та відшкодувати матеріальну шкоду, ОСОБА_2 - 29 200 грн, витрачених за виготовлення та встановлення пам'ятника померлій ОСОБА_4, та ОСОБА_3 - 20 486 грн. витрат на поховання та поминальні обіди.

В подальшому позивачами була подана уточнена позовна заява, в якій відповідачами було зазначено ПАТ "Українська страхова компанія Гарант- Авто" та ОСОБА_1

Позивачі просили суд стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 167 908,00 грн., з яих: 144 354,00 грн. - в рахунок відшкодування моральної шкоди, 12 154,00 грн. - в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, а також на користь ОСОБА_3 стягнути 159 194,00 грн., з яких: 144 354,00 грн. - на відшкодування моральної шкоди, 14 840,00 грн. - матеріальну шкоду. Стягнути з страхової компанії "Гарант-Авто" на користь кожного з позивачів по 5 646 грн. на відшкодування матеріальної шкоди і по 5 646 грн. - моральної шкоди.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 вересня 2014 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства « Українська страхова компанія «Гарант Авто» на користь ОСОБА_2 9 892 грн на відшкодування витрат на поховання та 5 646 грн. на відшкодування моральної шкоди, всього 15 538 грн. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Гарант Авто» на користь ОСОБА_3 1 400 грн на відшкодування витрат на поховання та 5 646 грн. на відшкодування моральної шкоди, всього 7 046 грн. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду, пов'язану з витратами на поховання, в сумі 7908 грн. та 24 354 грн. на відшкодування моральної шкоди, всього 32 262 грн. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 24 354 грн. на відшкодування моральної шкоди. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Українська страхова компанія « Гарант Авто» на користь держави судові витрати в сумі 221 грн. 76 коп. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь держави судові витрати в сумі 570 грн. 24 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неповне з'ясування обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення скасувати в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 матеріальної шкоди, пов'язаної з витратами на поховання та заподіяної моральної шкоди, а також в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заподіяної моральної шкоди, та ухвалити в цих частинах нове рішення.

Обгрунтовуючи апеляційну скаргу, відповідач зазначив, що вирішуючи питання про стягнення з нього на користь ОСОБА_2 матеріальної шкоди, пов'язаної з витратами на поховання, суд неправильно в якості доказу взяв до уваги довідку ФОП ОСОБА_5, зареєстрованого в м. Бердичів Житомирської області, де виготовлявся пам'ятник, та проігноровано вимоги п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», згідно з якими витрати на виготовлення пам'ятників і огорож визначаються, виходячи із їх фактичної вартості, але не вище граничної вартості стандартних пам'ятників і огорож у даній місцевості. Крім того, судом не застосовано правила ч. 4 ст. 1193 ЦК України щодо можливості зменшення розміру відшкодування шкоди, завданої фізичною особою, залежно від її матеріального становища , крім випадків коли шкоду завдано вчиненням злочину. Вважає, що судом, при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, не було враховано наступні обставини: те, що відповідач ОСОБА_1 є пенсіонером, отримує пенсію, близьку до мінімальної; є постраждалим внаслідок Чорнобильської катастрофи 1 категорії, інвалідом 3 групи; припинив свою діяльність як фізична особа - підприємець. Вважає також, що розмір моральної шкоди, визначений судом, не відповідає реальному розміру завданої моральної шкоди.

Заслухавши доповідь доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 12.01.2011 біля буд.48 по вул. Леваневського в м. Біла Церква відбувся наїзд автомобіля НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_1 на пішохода ОСОБА_4, яка від отриманих в ДТП тілесних ушкоджень померла на місці події.

По даному факту було порушено кримінальну справу № 27-1462 за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. Постановою старшого слідчого ВР ДТП СУ ГУ МВС України у Київській області Тарасюка А.В. від 21.05.2012 р. кримінальна справа була закрита на підставі п.2 ст.6 КПК України за відсутністю в діях водія ОСОБА_1 складу злочину ( а.с.16-24)

В судовому засіданні було встановлено, що позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є сином і дочкою загиблої ОСОБА_4 (а.с.7-15), понесли витрати на її поховання та зазнали моральної шкоди.

Автомобіль "Мерседес -Бенц" д.н.з. НОМЕР_2 на момент ДТП був власністю водія ОСОБА_1, здійснював перевезення пасажирів по маршруту № 19 в м.Біла Церква на підставі договору оренди транспортного засобу та договору про надання послуг по обслуговуванню пасажирів автомобільним транспортом загального користування, що були укладені між ОСОБА_1 та ПАТ "Білоцерківський автобусний парк" (а.с.70-90)

Згідно довідки ПАТ "Білоцерківський автобусний парк" ( а.с.91) станом на 12.01.2011 р. трудові відносини між ним та ОСОБА_1 були відсутні.

Встановлено також, що ОСОБА_1 застрахував у ВАТ "Українська страхова компанія "Дженералі гарант" (після зміни назви ПАТ "Українська страхова компанія"Гарант -Авто") свою цивільну відповідальність перед третіми особами внаслідок заподіяння шкоди під час дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу автомобіля НОМЕР_3, що підтверджено копією полісу № ВС 1429228 від 08.12.2010 р., строк дії страхового полісу - з 22.12.2010 р. до 21.12.2011 р. (а.с.167).

Вирішуючи питання про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції послався на положення чч. 2, 5 ст. 1187 ЦК України, встановивши, що відповідач ОСОБА_1 повинен понести цивільно-правову відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, незалежно від його вини. Колегія суддів апеляційного суду погоджується з такими висновками, оскільки вони відповідають встановленим по справі обставинам та вимогам чинного законодавства.

Згідно ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об"єктом використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до ч.ч. 1, 5 ст. 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана із використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Згідно з п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" роз'яснено, шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Також, судом правильно встановлено, що цивільну відповідальність за шкоду, заподіяну смертю потерпілої ОСОБА_4, згідно із нормами Цивільного кодексу України, а також Закону України „Про обов"язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" та умовами страхового полісу повинна нести ПАТ "УСК " Гарант-Авто" в межах ліміту відповідальності.

Визначаючи розмір завданої матеріальної шкоди, пов'язаної з витратами на поховання, судом встановлено наступне.

Позивачем ОСОБА_2 у ФОП ОСОБА_5 м.Бердичів було замовлено і оплачено надгробний пам"ятник на дві особи - померлу матір ОСОБА_4 та ще живого батька ОСОБА_6 Вартість пам"ятника склала 23 200 грн., що підтверджується відповідною накладною квитанцією та товарним чеком (а.с.28, 210)

Установка даного пам"ятника здійснювалася СПД ОСОБА_7, вартість робіт склала 6 000 грн (а.с. 213-214)

Позивачем ОСОБА_2 були зменшені вимоги в цій частині до 17 800 грн. на відшкодування витрат на спорудження надгробного пам"ятника, враховуючи можливі менші затрати на встановлення аналогічного одинарного пам"ятника, що підтверджено відповідними довідками, виданими ФОП ОСОБА_5 (а.с.209) та СПД ОСОБА_7 (а.с.214).

Колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції в частині визначення розміру витрат на спорудження надгробного пам"ятника в сумі 17 800 грн. (13 600 грн. вартість виробу + 4 200 грн. вартість робіт по установці), а зазначені вище докази - належними та достатніми для підтвердження таких витрат. При цьому, судом першої інстанції вірно не взято до уваги довідку КП Білоцерківської міської ради «Спецкомбінат з надання ритуальних послуг» від 14.07.2014 року, надану відповідачем, як неналежний доказ.

Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України закріплює, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Колегія суддів апеляційного суду не приймає доводи апеляційної скарги стосовно не застосування судом першої інстанції положень ч. 4 ст. 1193 ЦК України, оскільки з рішення суду вбачається, що визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди суд першої інстанції врахував матеріальне становище відповідача, зокрема те, що він є непрацюючим пенсіонером, інвалідом 3 групи, як ФОП припинив свою діяльність влітку 2014 року, а також і ті обставини, що з моменту ДТП збитки позивачам він не відшкодував, своєї відповідальності за смерть пішохода не усвідомлює.

Інших доводів, які б спростували висновки суду першої інстанції та могли б стати підставою для зміни чи скасування рішення, апеляцйна скарга не містить.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 вересня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Судді: Таргоній Д.О.

Голуб С.А.

Воробйова Н.С.