Вищий спеціалізований суд україни
з розгляду цивільних і кримінальних справ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Горелкіної Н.А., Євграфової Є.П.,

Євтушенко О.І., Іваненко Ю.Г.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання права власності, за касаційною скаргою ОСОБА_4 та його представника ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Київської області від 08 травня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2012 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про визнання права власності.

На обґрунтування позовних вимог вказував на те, що 29 березня 2003 року між ним та відповідачкою була досягнута усна домовленість щодо умов майбутнього договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки по АДРЕСА_1 та на підтвердження намірів ним передано ОСОБА_5 3 000 доларів США, яка у свою чергу передала йому спірний житловий будинок та зобов'язалася в термін до 20 травня 2003 року укласти з ним договір купівлі-продажу.

Посилаючись на те, що під час проживання у вказаному будинку він здійснив його ремонт і перебудову, в тому числі й прибудинкових споруд, а також обробляв земельну ділянку та сплачував комунальні платежі, однак відповідачка ухиляється від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, ОСОБА_4 просив визнати за ним право власності на житловий будинок та земельну ділянку по АДРЕСА_1.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 24 грудня 2013 року позов задоволено частково. Визнано з ОСОБА_4 право власності на житловий будинок АДРЕСА_1. Визнано за ОСОБА_4 право користування земельною ділянкою, що знаходиться по АДРЕСА_1, площею 0,30 га. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 4 110 грн 20 коп. судових витрат, а в решті вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 08 травня 2014 року рішення місцевого суду скасовано та ухвалено нове рішення, яким у позові відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 та його представник ОСОБА_6 просять рішення апеляційного суду скасувати та залишити в силі рішення місцевого суду, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, виходив із того, що оскільки сторони домовилися щодо усіх істотних умов та відбулося повне виконання договору купівлі-продажу будинку, тому на підставі ст. 638 ЦК України він є укладеним і за позивачем необхідно визнати право власності на нерухоме майно, що було предметом цього договору.

Скасовуючи рішення місцевого суду та ухвалюючи нове рішення про відмову в позові, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що так як спірний договір підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, тому є неукладеним та не створює прав та обов'язків для сторін згідно зі ст. ст. 210, 640 ЦК України; доводи ухилення відповідачки від нотаріального посвідчення спірного правочину та досягнення згоди з усіх його істотних умов відсутні.

Проте погодитися з таким висновком апеляційного суду не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судами установлено, що згідно із розпискою від 29 березня 2003 року, ОСОБА_5 зобов'язалася до 20 травня 2003 року укласти та оформити належним чином із ОСОБА_4 договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 і передати його у власність позивачу.

При цьому ОСОБА_4 сплатив відповідачці повну ринкову вартість спірного будинку в розмірі 3 000 доларів США.

Згідно із п. 4 ст. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Відповідно до ст. 224 ЦК Української РСР 1963 року за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно та сплатити за нього певну грошову суму.

Право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором (ст. 128 ЦК Української РСР 1963 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 45, ст. 47 ЦК Української РСР недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі. Нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу.

Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

Статтею 227 ЦК Української РСР 1963 року передбачено, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу).

Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

Вирішуючи справу, апеляційний суд на порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України вищезазначені положення закону до уваги не взяв, в достатньому обсязі не з'ясував обставин справи, не визначився із характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню до цих правовідносин, а застосовуючи до спірних правовідносин, які виникли у 2003 році, норми ЦК України 2003 року, не врахував, що на той час був чинним ЦК Української РСР 1963 року, не перевірив обставин справи відповідно до вимог цього Кодексу та не надав їм належної правової оцінки.

З огляду на викладене ухвалене у справі рішення апеляційного суду не можна визнати законним й обґрунтованим, тому воно підлягає скасуванню з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України, з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 та його представника ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Київської області від 08 травня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик
Судді: Н.А. Горелкіна
Є.П. Євграфова
О.І. Євтушенко
Ю.Г. Іваненко