Справа №489/5329/14-ц 06.07.2015 06.07.2015 06.07.2015
Провадження №22-ц/784/1615/15
Провадження №22-ц/784/1615/15 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Категорія 5 Доповідач апеляційного суду ОСОБА_2
Ухвала

Іменем України

06 липня 2015 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Галущенка О.І., Лисенка П.П.,

з секретарем судового засідання Романенко Ю.О.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

представника відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_6,

третьої особи ОСОБА_7,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційними скаргами ОСОБА_7 і представника відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_6, рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 28 травня 2015 року, ухвалене у цивільній справі за позовом ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_8 та ОСОБА_9 до ОСОБА_5, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей адміністрації Ленінського району Миколаївської міської ради, ОСОБА_7, про визначення порядку користування квартирою, -

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2014 року ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей адміністрації Ленінського району Миколаївської міської ради, про визначення порядку користування квартирою.

Позов мотивований тим, що ОСОБА_3, ОСОБА_8 і ОСОБА_5 є співвласниками у рівних частках кожний квартири №88, що розташована у будинку №46 по вулиці Комсомольській в місті Миколаєві на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 01 вересня 2008 року, виданого Управлінням з використанням та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради на підставі розпорядження від 26 серпня 2008 року №1803-р.

ОСОБА_3 у вказаній квартирі зареєстрована, але там не проживає, оскільки відповідач чинить їй перешкоди у користуванні вказаним нерухомим майном.

Посилаючись на те, що добровільної згоди щодо визначення порядку користування спірною квартирою між сторонами не досягнуто, позивач просила позов задовольнити, визначити порядок користування квартирою, виділивши їй разом з малолітньою дочкою ОСОБА_9 житлову кімнату літ.№7, площею 17.7 кв.м. з обладнаним балконом, площею 0.8 кв.м., її сину ОСОБА_8 - житлову кімнату літ.№2, площею 12.4 кв.м. з обладнаною лоджією, площею 1.9 кв.м., а відповідачу ОСОБА_5 житлову кімнату літ.№5, площею 9.5 кв.м., залишивши у спільному користуванні кухню, ванну кімнату, вбиральню, коридор, вбудовані шафи.

В подальшому позивач уточнила позовні вимоги та остаточно просила виділити у користування ОСОБА_5 кімнату №2, площею 12.4 кв.м. з лоджією, площею 1.9 кв.м., ОСОБА_8 кімнату літ.№5, площею 9.5. кв.м., а їй залишити у користуванні кімнату літ. №7, площею 17.7 кв.м. з обладнаним балконом, площею 0.8 кв.м. Також просила стягнути з ОСОБА_5 600 грн. витрат по оцінці квартири та 3 600 грн. витрат на правову допомогу.

Протокольною ухвалою суду від 28 травня 2015 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору залучено ОСОБА_7

Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 28 травня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволені частково.

Визначено порядок користування квартирою №88 у будинку №46 по вулиці Комсомольській в місті Миколаєві, шляхом виділення у користування ОСОБА_3, разом з малолітньою ОСОБА_9, житлової кімнати літ.№7, площею 17.7 кв.м., обладнаної балконом, площею 0.8 кв.м; малолітньому ОСОБА_8В житлової кімнати, літ. №5, площею 9.5 кв.м; ОСОБА_5- житлової кімнати літ. №2, площею 12.4 кв.м., обладнаної лоджією, площею 1.9 кв.м.

Інші приміщення коридор, вбиральню, ванну кімнату, дві вбудовані шафи та кухню залишено в загальному користуванні.

В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат, шляхом стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 судового збору в розмірі 243 грн. 60 коп. і витрат на правову допомогу в сумі 365 грн. 40 коп.

Скасовано заходи забезпечення позову, встановлені ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 31 липня 2014 року, а саме арешт накладений на квартиру №88, що у будинку №46, розташованому по вулиці Комсомольській в місті Миколаєві.

Не погоджуючись з судовим рішенням, ОСОБА_5, в особі свого представника ОСОБА_6, та ОСОБА_7 подали апеляційні скарги, в яких посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просили рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Рішення суду в частині відмови у стягненні 600 грн. витрат, понесених позивачем на оплату оцінки нерухомого майна, сторонами не оскаржується, а тому відповідно до ст.303 ЦПК України колегією суддів в цій частині не переглядається, оскільки апеляційна інстанція обмежена доводами апеляційної скар ги.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають відхиленню, з наступних підстав.

Так, при вирішенні спору суд першої інстанції виходив з того, що наявні передбачені ст.358 ЦК України підстави для визначення порядку користування квартирою.

З таким висновком суду та застосуванням ним норм цивільного законодавства колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.ст.41,47 Конституції України та ст.9 ЖК України державою гарантовано право громадянина на власність та житло.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Усі субєкти права власності є рівними перед законом. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь - які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Право власності (володіння, користування, розпорядження) може бути обмежено чи припинено або власника може бути зобов'язано надати право користування його майном іншим особам лише у випадках і в порядку, встановленому законом. Право власності є непорушним.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

На квартиру, яка є обєктом права власності розповсюджується такий же правовий режим. Зокрема, громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право володіти, користуватися та розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Квартири, що є у приватній власності громадян, не можуть бути в них вилучено, а власника не може бути позбавлено права користування квартирою, крім випадків, установлених законодавством України. Якщо квартира є обєктом права спільної часткової власності, то зазначені положення стосуються усіх співвласників.

За ст.358 ЦК України та п.14 постанови Верховного Суду України № 20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» - право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. При цьому, кожен із них має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі недосягнення співвласниками згоди про таке, спір вирішується судом за такими ж правилами. При цьому квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири.

У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Окрім того, співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власність.

За такого, викладені норми свідчать про те, що цивільне законодавство не забороняє вирішувати питання про визначення порядку користування квартирою між її співвласниками.

Місцевим судом встановлено, що ОСОБА_3, ОСОБА_8 і ОСОБА_5 є власниками квартири АДРЕСА_1, загальною площею 66.9 кв.м, кожен по 1/3 частці (а.с.11,12).

Вказана квартира розташована на 4 поверсі 9 поверхового будинку та складається із трьох жилих кімнат, житловою площею 39.6 кв.м., у тому числі кімната, жилою площею 17.7 кв.м., кімната, жилою площею 12.4 кв.м. та кімната, площею 9.5 кв.м. тобто, на кожного із власників припадає 13.2 кв.м. жилої площі.

Із матеріалів справи слідує, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 існує конфлікт з приводу користування спірною квартирою, в звязку з чим позивач звернулася до суду з позовом про усунення перешкод в користуванні вказаним жилим приміщенням та визначення порядку користування ним.

При цьому, на думку колегії суддів, порядок користування квартирою, який встановив суд першої інстанції, дійсно не відповідає частці сторін у власності на спірну квартиру, але враховуючи обставини даної справи, розташування житлових кімнат, загальну площу двох кімнат, позначених на плані літ.№7 і літ.№5, які запропоновано виділити у користування позивача та її неповнолітнього сина та з врахуванням інтересів іншої малолітньої дитини, відступлення від розміру житлової площі належної сторонам відповідно їхнім часткам при вказаному порядку користування не порушує прав співвласників, у тому числі і прав відповідача. До того ж, вказане не позбавляє відповідача, у такому випадку, захистити своє право у інший спосіб, що передбачений законом.

Отже, місцевий суд повно та всебічно дослідив обставини справи, дав належну юридичну оцінку наданим доказам і прийшов до обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову.

Посилання представника відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_6 на той факт, що на теперішній час позивач та її діти фактично у квартирі не проживають, а між сторонами існує спір з приводу викупу частки квартири, не має правового значення для вирішення даного спору.

Інші доводи, приведені в апеляційних скаргах, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку відповідно до вимог ст.212 ЦПК України та незгоди осіб, які подали апеляційну скаргу, з висновками суду першої інстанції по їх оцінці.

Обґрунтованих доводів про порушення судом першої інстанції норм процесуального або матеріального права, а також посилання на обставини, які давали б суду апеляційної інстанції підстави для переоцінки доказів та спростування висновків суду, апеляційні скарги також не містять.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, то апеляційні скарги в силу ч.1 ст.308 ЦПК України підлягають відхиленню.

Керуючись ст.ст.303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_7 і представника відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_6 - відхилити.

Рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 28 травня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Судді

.