АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати по цивільним справам апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді - Петренко І.О.

суддів - Котушенко С.П., Романюк М.М.

при секретарі - Порубай М.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 грудня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, треті особи які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_5, Служба у справах дітей Павлоградської міської ради, Павлоградський районний відділ ГУ ДМС України в Дніпропетровській області про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням,-

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2014 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом та просила ухвалити рішення, яким ОСОБА_3, разом з дитиною: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 визнати такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 з дня її вибуття.

В обґрунтування заявленого позову позивач посилалася на те, що їй на праві власності належить 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 на підставі договору міни квартир від 04 березня 1995 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Павлоградської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за № 2-1426. Інша частина спірної квартири належить ОСОБА_5, третій особі по справі, на підставі договору дарування 1/2 частини квартири від 20 серпня 2010 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Павлоградської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за № 2 - 2752. З 27 січня 2012 року ОСОБА_3 у зв'язку з тим, що між нею та її сином не склалися шлюбні відносини, разом зі своєю дочкою, ОСОБА_5, третьою особою по справі, зібрали свої речі та виїхали зі спірної квартири, і з того часу в даному помешканні не проживають, як і не проживає малолітній син відповідачки, який був зареєстрований 29 липня 2014 року у спірному приміщенні без її ,позивачки, на то згоди. Добровільно знятися з реєстрації ОСОБА_3, не бажає, чим порушує інтереси позивачки.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 грудня 2015 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на те, що судом порушені норми процесуального права, та не враховані норми матеріального права, а тому просить скасувати рішення суду та задовольнити її скаргу у повному обсязі.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявника, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно відхилити, а рішення суду залишити без змін з наступних підстав.

Згідно статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Відповідно до вимог ст.9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбаченим законом.

Частинами 1, 4 ст.156 ЖК України визначено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належить особи, зазначені в частині другій ст.64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Згідно ч.ч.2,3 ст.64 ЖК України до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач і члени його сім'ї.

Згідно ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснено, що, вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

Як вбачається із матеріалів справи, що позивачці на праві власності належить 1/2 частини квартира АДРЕСА_1 відповідно до договору міни квартир від 04 березня 1995 року , посвідченого державним нотаріусом Першої Павлоградської державної нотаріальної контори , що зареєстрований в реєстрі за № 2-1426. Інша частина спірної квартири належить ОСОБА_5, третій особі по справі, на підставі договору дарування 1/2 частини квартири від 20.08.2010 року , посвідченого державним нотаріусом Першої Павлоградської державної нотаріальної контори ,зареєстрованому в реєстрі за № 2 - 2752.

Згідно обліків Павлоградського РВ ГУ ДМС України в Дніпропетровській області за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано п'ять осіб:

- ОСОБА_2 - з 27.03.1995 року;

- ОСОБА_6 - з 15.08.2001 року;

- ОСОБА_5 - з 03.06.2010 року;

- ОСОБА_3 - з 12.10.1995 року;

- ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, був зареєстрований з 29.07.2014 року за заявою матері ОСОБА_3, так як відповідно до ст. 161 ЖК України на вселення до батьків їх неповнолітніх дітей письмової згоди власника будинку (квартири) не потрібно.

Відповідно до акту від 05.11.2014 року , складеного працівниками дільниці № 1 КП «Павлограджитлосервіс» Павлоградської міської ради в присутності сусідів, зареєстровані особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 не проживають за адресою: АДРЕСА_1.

Судом встановлено та не заперечувалось сторонами по справі, що ОСОБА_3 не користується спірною квартирою за місцем реєстрації з лютого 2012 року, та добровільно покинула її, разом з дочкою ОСОБА_5, співвласником спірного житла, з особистих мотивів, але, у зв'язку зі зміною замка на вхідних дверях у спірній квартирі та проживанням у зазначеній квартирі сторонніх осіб, з лютого 2012 року була позбавлена права користування зазначеною квартирою в подальшому.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Виходячи з предмету доказування у справі, правил належності та допустимості доказів, з врахуванням обставин справи та правил ст.212 ЦПК України, суд першої інстанції встановив дійсні відносини сторін та правильно вирішив спір, тому доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованості рішення суду є безпідставними і не впливають на правильність ухваленого рішення.

Так посилання в апеляційній скарзі на те , що відповідачка ОСОБА_3 добровільно покинула спірну квартиру та не збиралась і не намагалась у неї повертатись спростовуються фактами встановленими судом , а саме фактом заміни одного з замків на вхідних дверях помешкання , а також фактом проживання з лютого 2012 року в спірній квартирі осіб , які по суті являються квартирантами. Дані обставини самі по собі перешкоджають відповідачці ОСОБА_3 вільно користуватись спірною квартирою.

Доводи апеляційної скарги про відсутність у відповідачки ОСОБА_3 зацікавленості до спірного помешкання , оскільки вона по суті утворила нову сім»ю , де народила дитину - ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1, самі по собі не підтверджують висновків позивачки про зміну постійного місця проживання відповідачки та достатність цих тверджень для задоволення позовних вимог на підставі ст. 107 ЖК України , тим паче , що з відповідачкою на даний час мешкає співвласниця спірної квартири , її дочка ОСОБА_5

Твердження в апеляційній скарзі про те , що відповідачка порушує вимоги законодавства про необхідність громадянина бути зареєстрований за місцем свого фактичного проживання , що зазначено в п.2.1.Наказу МВС України від 22.11.2012 № 1077, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 18 грудня 2012 р. за № 2109/22421 «Про затвердження порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для нього документів» громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов'язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання , також самі по собі не дають підстав для скасування рішення та задоволення позовних вимог та суперечать положенням Закону України «Про свободу переміщення і вільному у виборі місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року .

Виходячи з наведеного , доводи апеляційної скарги про те , що позивачка не надавала відповідачці ОСОБА_3 дозволу на реєстрацію малолітнього ОСОБА_4 в спірній квартирі також визнати обґрунтованими не можна. Так , згідно до положень ст. 405 ЦК України член ( бувший член) сім»ї власника може втратити право на користування житлом лише в разі , якщо не проживає в ньому без поважних причин , а згідно до положень ст. 18 ЗУ « Про охорону дитинства» діти - члени сім»ї наймача або власника житлового приміщення - мають право користування приміщенням нарівні з власником або наймачем. Для вселення малолітньої дитини за місцем реєстрації батьків окремого дозволу не вимагається. Отже реєстрація малолітнього ОСОБА_4 відбулася на законних підставах і не може являтись підставою для задоволення позовних вимог про визнання його такою особою , що втратила право користування спірним житловим приміщенням окремо від матері.

У зв'язку з наведеним, що постановлене судове рішення по справі є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, апеляційну скаргу необхідно відхилити і залишити рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 грудня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя - І.О. Петренко

Судді - С.П.Котушенко

- М.М.Романюк