Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/778/771/15 Головуючий у 1-й інстанції: Колесник С.Г.
Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Крилової О.В.

Суддів: Трофимової Д.А.

Осоцького І.І.

При секретарі: Семенчук О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 28 листопада 2014 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи - ОСОБА_5, ОСОБА_6, про визнання договору купівлі-продажу квартири частково недійсним та визнання належним її покупцем, за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи - Товариство з обмеженою відповідальністю "Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації", Реєстраційна служба Запорізького міського управління юстиції, про визнання договору купівлі-продажу нерухомості дійсним та визнання права власності,

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, треті особи - ОСОБА_5, ОСОБА_6, про визнання договору купівлі-продажу квартири частково недійсним та визнання належним її покупцем.

В обґрунтування позову ОСОБА_3 зазначав, що 22 травня 1999 року на Товарній Біржі "Арсенал" м. Запоріжжя між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу нерухомості, згідно якого остання продала, а ОСОБА_4 купила квартиру за адресою: АДРЕСА_1 за 20 690 грн., про що продавець склала розписку та передала цю розписку йому.

У зазначеній квартирі він зробив ремонт, зареєстрував своє місце проживання, постійно мешкає, своїми коштами сплачує комунальні послуги. В зв'язку з погіршенням стосунків із дружиною та розірванням шлюбу, в травні 2014 року він звернувся до ОСОБА_4 з вимогою переоформити право власності на квартиру на його ім'я, проте, ОСОБА_4 відмовилась переоформити квартиру на нього. Оскільки фактичним покупцем спірної квартири є він, то договір купівлі-продажу відносно покупця ОСОБА_4 необхідно визнати недійсним через його удаваність, а його, ОСОБА_3, визнати дійсним покупцем квартири.

Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_3 з підстав, передбачених ст. 58 ЦК УРСР 1963 року, просив суд: визнати договір № 704.К купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, посвідчений 22.05.1999 року Товарною Біржею "Арсенал" м. Запоріжжя частково недійсним в частині покупця ОСОБА_4; визнати його дійсним покупцем квартири АДРЕСА_1 за договором купівлі-продажу від 22.05.1999 року.

У вересні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, треті особи - ТОВ "Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації", Реєстраційна служба Запорізького міського управління юстиції, про визнання договору купівлі-продажу нерухомості дійсним та визнання права власності.

В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_4 зазначала, що вона з 1999 року є власницею квартири АДРЕСА_1, з нею укладені договори на обслуговування цієї квартири з організаціями, які надають послуги з електро-, водо-, теплопостачання. Договір купівлі-продажу квартири був укладений на товарній біржі, а тому не був нотаріально посвідчений, але всі умови договору виконані, продавцю ОСОБА_5 були передані гроші, а покупець ОСОБА_4 отримала квартиру у власність. На теперішній час в зв'язку з оспорюванням ОСОБА_3 її права власності на спірну квартиру, вона змушена звернутися до суду на підставі ст. 392 ЦК України. Про оспорювання її права ОСОБА_4 дізналася лише коли отримали позов ОСОБА_3 та виявила відсутність документів на квартиру.

Посилаючись на вищевикладені обставини, ОСОБА_4 просила суд: визнати дійсним договір купівлі-продажу квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, що укладений 22.05.1999 року на Товарній Біржі "Арсенал" м. Запоріжжя між ОСОБА_4 та ОСОБА_5; визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 06 жовтня 2014 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу квартири частково недійсним та визнання належним її покупцем та позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу нерухомості дійсним та визнання права власності об'єднано в одне провадження (т. 1, а.с. 36).

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 28 листопада 2014 року в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Позов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано дійсним договір купівлі-продажу квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, укладений 22.05.1999 року на Товарній Біржі "Арсенал" м. Запоріжжя між ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Визнано за ОСОБА_4 право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Не погоджуючись із рішення суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким його позов задовольнити, а в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовити.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

За положеннями ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Таким чином, судова колегія перевіряє зазначене рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 22 травня 1999 року на Товарній Біржі "Арсенал" м. Запоріжжя було зареєстровано договір купівлі-продажу квартири, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, згідно умов якого остання продала, а ОСОБА_4 купила 1-кімнатну квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, за 20 690 грн. Як зазначено у п. 3 договору, вказану суму покупець сплатив продавцю повністю до реєстрації цього договору (т. 1, а.с. 6-7).

Право власності на квартиру зареєстровано в ОП "Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації" 24.05.1999р. (т. 1, а.с. 6-7, 8-9).

Згідно копії розписки від 22 травня 1999 року, ОСОБА_5 отримала від ОСОБА_3 кошти за продану квартиру за адресою: АДРЕСА_1 в сумі 20 690 грн. (т. 1, а.с. 10).

Згідно свідоцтва про державну реєстрацію суб'єкта підприємницької діяльності-фізичної особи ОСОБА_3 як підприємець зареєстрований 18 квітня 2001 року (т. 1, а.с. 19).

Договір про користування електричною енергією від 20.08.2014р. у спірній квартирі укладено між ВАТ "Запоріжжяобленерго" та ОСОБА_4 (т. 2, а.с. 11-12).

Квитанції про сплату комунальних послуг надані як ОСОБА_3, так і ОСОБА_4 (т. 1, а.с. 31-34, 70-84).

У судовому засіданні ОСОБА_5 пояснила, що до Товарної Біржі "Арсенал" вона приїздила разом із ОСОБА_4 та ОСОБА_3, підписувала договір купівлі-продажу, була обізнана про всі істотні умови договору, підтвердила, що покупцем квартири є ОСОБА_4

ОСОБА_3 визнає, що документ про право власності на квартиру знаходиться у нього, та оспорює право власності ОСОБА_4

З матеріалів справи вбачається, що суд вірно вирішив питання наявності обставин, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, суті правовідносин, що випливають із встановлених обставин, правильно застосував правові норми до цих правовідносин. З дотриманням вимог ст.ст. 212-215 ЦПК України суд належно оцінив надані сторонами докази, виконав вимоги цивільного судочинства і вирішив справу згідно із законом.

Так, угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Відповідність чи невідповідність правочинів вимогам законодавства має оцінюватися судом на момент вчинення правочину.

ОСОБА_3 просив суд на підставі ч. 2 ст. 58 ЦК УРСР1963 року визнати договір купівлі-продажу спірної квартири частково недійсним, посилаючись на те, що цей договір стосовно покупця є удаваною угодою.

За ст. 224 ЦК УРСР 1963 року(чинний на момент виникнення спірних правовідносин) за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 2 ст. 58 ЦК УРСРякщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі.

Встановивши, що угода укладена з метою приховати іншу угоду, суд відповідно до ч. 2 ст. 58 ЦК УРСРвизнає, що сторонами укладена та угода, яку вони дійсно мали на увазі. У тому разі, коли така угода суперечить законові, суд постановляє рішення про визнання недійсною укладеної сторонами угоди із застосування наслідків, передбачених для недійсності угоди, яку вони мали на увазі.

Положення цієї норми застосовуються у тому разі, коли укладається саме удавана угода, тому що разом з нею укладається і реальна угода. При цьому, укладаючи удавану угоду, обидві сторони діють умисно, усвідомлюючи, що укладають саме таку угоду та виконують умови реальної угоди.

Згідно зі ст.ст. 59 ч. 1, 60 ЦК УРСР 1963року угода, визнана недійсною, вважається недійсною з моменту її укладення. Недійсні частини угоди не тягнуть за собою недійсності інших її частин, оскільки можна припустити, що угода була б укладена і без включення недійсної її частини.

Оскільки ОСОБА_3 не доведено, що за договором купівлі-продажу спірна квартира в дійсності куплена не зазначеним в договорі покупцем - ОСОБА_4, а ним за його кошти, суд при ухваленні рішення правильно визнав, що підстав для визнання цього договору стосовно покупця удаваною угодою не має.

Також, суд першої інстанції в своєму рішенні правильно звернув увагу на те, що зі змісту позовної заяви ОСОБА_3 та встановлених судом обставин випливає, що під час укладення договору купівлі-продажу квартири від 24.05.1999 року останній був обізнаний з обставинами укладення договору.

Згідно зі ст.ст. 71, 75, 76, 80 ЦК УРСР 1963 року загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Позовна давність застосовується незалежно від заяви сторін. Перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові.

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом лише у липні 2014 року, тобто з пропуском позовної давності, хоча йому було достовірно відомо про укладення договору купівлі-продажу та про зазначення покупцем у договорі ОСОБА_4 з дня його укладення - 22.05.1999р., що не заперечується ОСОБА_3 Питання про поновлення строку позовної давності останнім не порушувалося.

З огляду на викладене, суд дійшов вірного висновку, що до спірних правовідносин застосовуються правила про позовну давність ЦК УРСР 1963 року, належним чином встановив обставини справи, перевірив їх доказами та застосував відповідний матеріальний закон.

Колегія суддів також погоджується з висновками суду першої інстанції про задоволення позову ОСОБА_4 з наступних підстав.

За положеннями ст. 47 ЦК УРСР 1963 року нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.

Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

На підставі ч. 2 ст. 47 ЦК суд може визнати дійсною угоду, що потребує нотаріального оформлення, коли сторони досягли згоди за всіма її істотними умовами і одна зі сторін повністю або частково виконала її, а друга ухиляється від нотаріального оформлення останньої за відсутності передбачених законо давством перешкод для цього, в тому числі шляхом укладення щодо предмета зобов'язань нотаріально оформленої угоди з іншою особою.

Відповідно до ст. 227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу).

Пленум Верховно го Суду України в п. 4 постанови від 28 квітня 1978р. № 3 "Про судову практи ку в справах про визнання угод недійсними" роз'яснив, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу, в тому числі при придбанні на біржових торгах) міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його (її) частини; дарування іншого майна на суму понад 500 крб. і валютних цінностей на суму понад 50 крб.

Якщо така угода виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. Однак це правило не може бути застосовано, якщо сторонами не було досягнуто згоди з істотних умов угоди або для укладення її були в наявності передбачені законом обмеження (наприклад, статтями 105, 114, ЦК).

Суд при вирішенні справи правильно врахував, що в договорі купівлі-продажу, укладеному на товарній біржі, сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов договору, виконали ці умови, і у сторін за договором заперечень щодо переходу права власності до ОСОБА_4 не виникло, що при виникненні спору і дало підстави для застосування вимог ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР, який діяв на час укладення договору купівлі-продажу, щодо можливості визнання зазначеного договору дійсним.

Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

За змістом наведених норм права потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або оспорюється ними.

Суд першої інстанції встановивши відсутність у ОСОБА_4 документу про право власності на квартиру та оспорювання її права ОСОБА_3, дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_4 на підставі ст. 392 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 про те, що він сплачує комунальні платежі, зареєстрований у спірній квартирі не свідчить про те, що договір купівлі-продажу стосовно покупця є удаваною угодою та про набуття ним права власності на спірну квартиру.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки є повторенням обставин, якими ОСОБА_3 обґрунтовував свої позовні вимоги та заперечення проти позову ОСОБА_4, всебічна оцінка яким була дана судом першої інстанції, і зводяться лише до особистої незгоди з висновками суду щодо їх оцінки.

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_3 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 28 листопада 2014 року по цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: