Справа №345/2962/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16.09.2015 року м.Калуш

Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді Гавриленка В.Г..

при секретарі судового засідання Бандура Г.М.,

за участю відповідача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Калуша справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернувся до суду з вищенаведеним позовом, стверджуючи, що у 1980 році уклав із ОСОБА_1 шлюб, від якого народилося двоє дітей: син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2. Рішенням Калуського районного суду від 16.09.1997 року шлюб між ними розірвано.

В період шлюбу за спільні кошти ними було набуте нерухоме майно - домоволодіння по АДРЕСА_1 інвентаризаційною вартістю 291148 гривень. Дане майно є спільною сумісною власністю подружжя. Позивач просить визнати за ним право власності на дане домоволодіння, а також стягнути судові витрати по справі.

В подальшому позивач подав суду заяву про уточнення та доповнення до позовних вимог, в якій просив поновити йому строк звернення до суду з позовом про поділ майна подружжя, а також визнати за ним право власності на ? частину спірного домоволодіння. Позивач в даному запереченні вказав, що житловий будинок був побудований у 1988 році, а протягом 1989 року були зведені господарські будівлі та споруди, а в 1993 році - гараж. Також ОСОБА_3 зазначив, що після розірвання шлюбу продовжував проживати у спірному домоволодінні та допомагав дітям по господарству, а також надавав кошти на оплату комунальних послуг. Позивач ствердив, що про оформлення ОСОБА_1 права власності на дане майно він не знав, правовстановлюючих документів на нього не бачив.

В судове засідання позивач та його представник не з'явилися, однак подали заяви про слухання справи за їх відсутності, зазначивши, що позов підтримують в повному обсязі.

Відповідач в судовому засіданні заперечила позов та зазначила, що справді перебувала у шлюбі з позивачем з 1980 року по 1997 рік. Однак в 1994 році ОСОБА_3 покинув сім'ю та виїхав на проживання у Ленінградську область. З 1994 року по 2014 рік він не проживав у спірному домоволодінні та жодної участі в будівництві будинку не брав. У 1998 році вона вийшла заміж за ОСОБА_6, який фактично і добудовував разом з нею спірне домоволодіння, зокрема було добудовано гараж та господарські споруди. Крім того, витрати щодо будівництва в значній мірі понесли також її батьки. Також відповідач зазначила, що 18.12.2008 року вона зареєструвала право власності на даний будинок та отримала свідоцтво про право власності на нерухоме майно. ОСОБА_1 зазначила, що вони разом з ОСОБА_3 справді розпочали будівництво будинку, однак його частка в будівництві незначна, а тому вона просить відмовити в задоволенні даного позову. Крім того, відповідач зазначила, що позивач пропустив строк позовної давності для пред'явлення даного позову, так як вона зареєструвала право власності на дане домоволодіння ще 18.12.2008 року, про що він згодом і дізнався, так як був зареєстрований в даному домогосподарстві, а тому просила застосувати наслідки пропуску строку позовної давності.

Свідки ОСОБА_7,ОСОБА_8, ОСОБА_9 ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 ствердили в судовому засіданні,що дійсно знають, що сторони перебували в шлюбі до 1997 року, хоча фактично ОСОБА_3 в 1994 році покинув сім'ю і проживав в Оренбурзькій та Ленінградській областях, створюючи там інші сім'ї. Будівництво будинку проводила сама ОСОБА_1, а з 1998 року разом з другим чоловіком ОСОБА_6 ОСОБА_3 не брав участі в будівництві будинку.

Свідок ОСОБА_13 підтвердив покази даних свідків, а також ствердив,що в 1994 році поїхав до батька в Ленінград, де батько перебував на сезонних робатах та0 був там одружений з іншою жінкою. Батько також ще зареєстрував шлюбі з ОСОБА_14 в Оренбургській області. Якщо батько і приїжджав то на один-два дні в гості. Будівництвом не займався.

З копії свідоцтва про розірвання шлюбу вбачається, що позивач розірвав шлюб 07.02.2006 року з ОСОБА_14 в Оренбургській області (а.с.54).

Заслухавши пояснення учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи, суд приходить висновку, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено в судовому засіданні, рішенням Калуського районного суду Івано-Франківської області від 16 вересня 1997 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, укладений в 1980 році, було розірвано (а.с.5). Розлучення було зареєстроване

Рішенням № 30 засідання виконкому Пійлівської сільської ради народних депутатів від 27.03.1986 «Про будівництво індивідуального житлового будинку» ОСОБА_1 було виділено земельну ділянку площею 0,08 га для будівництва індивідуального житлового будинку та господарських споруд та визначено термін будівництва: з травня 1986 року по травень 1988 року(а.с.10).

Згідно рішення Пійлівської сільської ради Калуського району Івано-Франківської області від 18.07.2003 року вирішено дати ОСОБА_1 дозвіл на виготовлення документації на самовільно збудовані господарські споруди та гараж (а.с.48).

Згідно Акту державної технічної комісії про готовність закінченого будівництвом об'єкта до експлуатації від 2004 року індивідуальний житловий будинок і господарські споруди прийнято в експлуатацію (а.с.50), а рішенням виконавчого комітету Пійлівської сільської ради № 64 від 28.12.2004 року вирішено оформити право власності на будинковолодіння АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 (а.с.166).

Право власності на вказане нерухоме майно ОСОБА_1 оформила 18.12.2008 року, що підтверджується копіями свідоцтва про право власності на нерухоме майно та копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с. 167,168).

Як вбачається з листа-відповіді Калуської міжрайонної прокуратури № 87-113-14 від 29.08.2014 року ОСОБА_3 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 з 12.05.1981 року. Відомості про зняття з реєстрації даного громадянина в Калуському РВ УДМС в Івано-Франківській області відсутні.

Згідно копії акту від 12.09.2014 року ОСОБА_3 не проживає за місцем реєстрації по АДРЕСА_1, з 1995 року (а.с.52).

Твердження ОСОБА_1 про її участь в будівництві житлового будинку підтверджується копіями накладних (а.с. 63-98).

Позивач також надав копію архівного витягу з протоколу № 1 засідання виконавчого комітету Пійлівської сільської Ради народних депутатів від 28 січня № 3, «про виділення будівельних матеріалів»,згідно якого виділено 80 шт. шиферу на покриття будинку по АДРЕСА_1 (а.с. 12).

Згідно ст.63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

У відповідності до ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею проживають діти.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Згідно з ч. 2 ст. 72 Сімейного кодексу України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки.

У відповідності до п. 15 постанови Пленуму Верховного суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дня прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК України).

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", зокрема п. 23 передбачено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

Суд приходить до висновку, що позивач міг дізнатись про те, що відповідачка ОСОБА_1 отримала свідоцтво про право власності на будинковолодіння 18.12.2008 року, оскільки з часу реєстрації пройшло сім років, а ОСОБА_3 отримував в Пійлівській сільській раді довідки, проводив реєстрацію.

З урахуванням наведеного суд приходить до висновку, що оскільки відповідач надала суду письмову заяву про застосування наслідків спливу строків позовної давності, а поважних причин пропуску строків позовної давності позивачем суду не наведено та судом не встановлено, то суд вважає доцільним застосувати позовну давність до спірних відносин сторін, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

На підставі викладеного, ст.ст. 60, 70, 71, ч.2 ст. 72 СК України, ст. 261 ЦК України, ст.ст. 60, 209, 213-215, 223, 294 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя відмовити у зв'язку із пропуском строку позовної давності.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Івано-Франківської області через Калуський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня тримання копії рішення.

Суддя