Справа №784/388/15-ц 27.05.2015 27.05.2015 27.05.2015
Провадження № 22ц/784/996/15 Головуючий першої інстанції Костюченко Г.С.
Категорія 6 Доповідач апеляційного суду Мурлигіна О.Я.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

27 травня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Мурлигіної О.Я.,

суддів: Козаченка В.І., Царюк Л.І.,

при секретарі судового засідання Харитоновій І.В.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

товариства з обмеженою відповідальністю «Легіон - Сервіс»

на рішення

Ленінського районного суду м. Миколаєва від 29 листопада 2007 року

за позовом

ОСОБА_3 до Адміністрації Ленінського району м. Миколаєва про визнання права власності на самочинне будівництво,

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2007 року ОСОБА_3 звернувся з вказаним позовом.

Обґрунтовуючи позовні вимоги він зазначав, що йому належало на праві власності 23/100 частин приміщення по АДРЕСА_1 (приміщення №№1-32-1-38,№1-38-1). В 2007 році частині адмінбудівлі була надана нова адреса - АДРЕСА_1.

Вказані приміщення він самовільно перепланував. Посилаючись на вказане та ст. 376 ЦК України, позивач просив визнати за ним право власності на нежитлові приміщення другого поверху будівлі літ. О-2 по АДРЕСА_1, а саме на приміщення під - літ.О-2 №№ 1-32 - 1-38, №1-38-1, загальною площею 111,8 кв.м основною площею 75,2 кв.м.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 29 листопада 2007 року позов задоволено. За відповідачем визнано право власності на нежитлові приміщення другого поверху загальна площа яких за рахунок проведення капітального ремонту зменшена на 13,9 кв.м, у зв'язку з чим загальна площа нежитлових приміщень літ.О-2, №№1-32 - 1-38, № 1-38-1 складає 111,8 кв.м, основна площа 75,2 кв.м, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1.

В апеляційній скарзі товариство з обмеженою відповідальністю «Легіон - Сервіс» (далі - ТОВ «Легіон - Сервіс», товариство) просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, про відмову в задоволенні позову. На думку апелянта, рішення суду, яке ухвалено без участі товариства, суперечить вимогам матеріального і процесуального права. Так, товариство є співвласником спірного приміщення та проводило реконструкцію приміщень разом з позивачем, а отже є співвласником всіх приміщень. Тому, визнання права власності на конкретні приміщення за одним із власників в порядку ст. 376 ЦК України порушує права товариства та є неналежним способом захисту.

Представник позивача не заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

З'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, дослідивши матеріали інвентаризаційних справ №28184 по АДРЕСА_2, № 24331 по АДРЕСА_3 та № 27336 по АДРЕСА_5 колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

З доказів у справі вбачається, що на підставі договору купівлі - продажу від 15 березня 2002 року, ТОВ «Легіон - Сервіс» придбало у ТОВ «Миколаївський завод будівельних матеріалів» 9685/1000 частин об'єкту по АДРЕСА_4. В цілому нежитловий об'єкт складався в тому числі з будівлі заводоуправління загальною площею 462 ,1 кв.м під літ. О-2.

Об'єктам були надані різні адреси та видані на них свідоцтва про право власності.

На підставі рішення виконкому Миколаївської міськради № 453 від 24 березня 2004 року, ТОВ «Легіон - Сервіс» видано свідоцтво на право власності як на окремий об'єкт, на адміністративну будівлю вже площею 547,1 кв.м по АДРЕСА_3.

В наступному, товариство продавало по частинам приміщення О-2, різним фізичним та юридичним особам, які придбавши приміщення виділяли їх в окрему адресу ( АДРЕСА_5, АДРЕСА_1).

ОСОБА_3 за договором купівлі - продажу від 05 вересня 2005 року, придбав у товариства 15/100 частин будівлі О-2. В договорі зазначено, що йому в постійне володіння та користування переходять приміщення на другому поверсі, а саме приміщення 1-32 - 1-34, ? частина приміщень 1-37,1-38, загальною площею 83,15 кв.м. Також зазначено, що в спільному користуванні з іншими співвласниками знаходяться частина приміщень на першому поверсі та на другому поверсі приміщення № ІІ.

05 вересня 2005 року між товариством та ОСОБА_4 укладено договір купівлі продажу 8/100 частин приміщення. В договорі зазначено, що покупцю в постійне володіння та користування переходять приміщення на другому поверсі, а саме приміщення 1-32 - 1-34, ? частина приміщень 1-37,1-38, загальною площею 42,55 кв.м. Також зазначено, що в спільному користуванні з іншими співвласниками знаходяться частина приміщень на першому поверсі та на другому поверсі приміщення № ІІ.

В наступному, 28 грудня 2006 року між позивачем та ОСОБА_4 укладено договір купівлі - продажу вказаних 8/100 часток.

Таким чином, всього по двом договором у володіння позивача переходила площа 125,7 кв.м, а також у спільну власність передавалися вказані приміщення на першому та другому поверсі.

У вказаних приміщеннях проведено капітальний ремонт. Вони також були переплановані, внаслідок чого з'явилося приміщення вказане на плані під №1-38-1.

Рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради №895 від 27 квітня 2007 року 23/100 частині будівлі по АДРЕСА_3 (літ. О-2 , приміщенням №№ 1-32- 1-38 та № 1-38-1) була надана нова адреса - АДРЕСА_1 (а.с. 11).

Ухвалюючи рішення, суд на вказані обставини уваги не звернув, хоча вони мають суттєве значення для визначення кола відповідачів у справі та правильного вирішення спору.

Так, суд не перевірив, чи відповідають переплановані приміщення конфігурації тим, що перейшли у володіння позивачу за договорами купівлі - продажу та за рахунок яких приміщень створено приміщення літ. 1-38-1. Суд не встановив, хто користується приміщенням № ІІ, яке передавалося за договорами у спільну власність.

У зв'язку з чим, суд не залучив до участі у справі ТОВ «Легіон - Сервіс». Між тим останнє оспорює право позивача на вказані ним конкретні переобладнані приміщення, посилаючись на те, що внаслідок їх перепланування та перебудови, позивачу відійшла у власність частина поверху, яка належить товариству. За твердженням товариства, фактично вирішено питання про поділ майна, частини приміщення, що знаходилося у спільній власності товариства та позивача.

Представник позивача в апеляційному суді підтвердив, що частина спільних приміщень включена в переобладнані приміщення.

Отже суд вирішив питання про права і обов'язки особи, яка не брала участі у справі.

Одночасно суд не навів доводів того, чому саме Адміністрація Ленінського району виконавчого комітету Миколаївської міськради є відповідачем у справі.

Згідно ч.ч.1,2 ст. 376 ЦК України самочинною забудовою є житловий будинок, будівля, споруда, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна не набуває право власності на нього.

Відповідно до ч. 3 ст. 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнано за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умов надання земельної ділянки у встановленому порядку особі уже під забудоване нерухоме майно.

З наведених положень закону вбачається, що визнання права власності на самочинно збудовані споруди, пов'язано з наявністю у особи, яка здійснила таке будівництво, земельної ділянки ( яка позивачу не виділялася).

Визнаючи за позивачем право власності на частину приміщень на підставі ст. 376 ЦК України, суд не перевірив можливості вирішення спору за правилами вказаних вимог цивільного права. Тоді як, виходячи зі змісту вказаної норми, суди розглядають спори щодо самочинного будівництва, зокрема: про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно власником земельної ділянки; про визнання права власності на самочинно збудоване майно на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснила самочинне будівництво; про відшкодування витрат на будівництво, здійснене на земельній ділянці, яку особі не було відведено; про знесення самочинно збудованного нерухомого майна; про зобов'язання особи, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, провести відповідну перебудову; про стягнення витрат, пов'язаних із приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Вважаючи заявлений позивачем спосіб захисту його прав належним, суд не врахував вимог ст. 31 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", ст. 18 Закону України "Про основи містобудування", ст. 301 Закону України "Про планування і забудову територій", ст. 10 Закону України "Про архітектурну діяльність", п. 6.1 Тимчасового положення про реєстрацію прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №7/5 від 7 лютого 2002 року та п. 6 Додатку №1 до нього. Між тим, вказані нормативно правові акти, при наявності у позивача права на певну площу другого поверху будівлі під літ. О-2, давали йому можливість оформлення самочинно переобладнаних будівель у позасудовому порядку.

Відповідно до Положення про Державну архітектурно-будівельну інспекцію, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18 жовтня 2006 року, ця інспекція здійснювала державний нагляд і контроль у сфері архітектури та будівництва. Однак, до цієї інспекції за висновком щодо можливості оформлення спірного будівництва позивач також не звертався і дозволу не отримав.

Таким чином, суд не врахував можливість досудового порядку вирішення спірного питання.

Крім того, позивач суду не надав, а суд не витребував при розгляді справи висновку спеціалізованої ліцензійної організації щодо перевірки технічної характеристики перебудованих приміщень. Щодо листів відділення пожежного нагляду Ленінського району м. Миколаєва, та санітарно епідеміологічної станції то вони не можуть бути взяті до уваги, оскільки фактично не містять відповідних висновків.

Вказані обставини свідчать про те, що у суду не було належних доказів відповідності побудованих споруд вимогам архітектурних, протипожежних та санітарних норм та правил.

Оскільки місцевим судом суттєво порушені указані норми матеріального і процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного та необґрунтованого рішення, воно відповідно до п.п.3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Задовольняючи апеляційну скаргу частково, колегія суддів виходить з доводів апеляційної скарги, які бере до уваги.

Керуючись ст.ст. 303, 309,316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Легіон - Сервіс» задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 29 листопада 2007 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до Адміністрації Ленінського району м. Миколаєва про визнання права власності на самочинне будівництво - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Легіон - Сервіс» 172 грн. 25 коп. судових витрат.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але протягом двадцяти днів з цього часу може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: