АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/551/15Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 58 Нестерук Т. М.
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2015 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоДемченка В. А.
суддівПодороги В. М. , Бородійчука В. Г.
при секретаріВолвенко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 01 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ВДВС Звенигородського РУЮ про визнання права власності на майно та про зняття з нього арешту, -

в с т а н о в и л а :

Позивач ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ВДВС Звенигородського РУЮ про визнання права власності на майно та про зняття з нього арешту.

В обґрунтування своїх позовних вимог зазначав, що 13.01.2012 року були проведені прилюдні торги, оформлені протоколом № 2411191-01 від 16.01.2012 року, на яких реалізовано житловий будинок з надвірними спорудами загальною площею 78,2 кв. м. та земельну ділянку, на якій він розташований, площею 845,54 кв. м. за адресою АДРЕСА_1.

Переможцем торгів було визнано позивача і ним було сплачено повну вартість придбаного майна та видано акт про проведення прилюдних торгів від 25.01.2012 року. З метою отримання свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів та з метою оформлення права власності на придбане майно, позивач звернувся до нотаріуса, однак йому було повідомлено про неможливість оформлення права власності у зв`язку з наявністю арештів, накладених на це нерухоме майно постановами ВДВС Звенигородського РУЮ.

А тому, позивач просив визнати за ним право власності на житловий будинок з господарськими спорудами та земельну ділянку, на якій він розташований, за адресою АДРЕСА_1 та зняти арешти накладені органами ДВС на дане нерухоме майно.

Рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 01 грудня 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_6 до ВДВС Звенигородського РУЮ про визнання права власності на майно та про зняття з нього арешту відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу на дане рішення, в якій просять рішення суду скасувати, ухваливши нове рішення про задоволення позовних вимог, оскільки вважає його ухваленим із порушенням норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, сторони по справі, будучи належним чином повідомленими про час і місце судового розгляду в засідання не з'явилися, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до відхилення, а рішення суду першої інстанції до залишення без змін з наступних підстав.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, і як наслідок ухвалив рішення по справі з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Так, колегією суддів за матеріалами справи установлено, що 13.01.2012 року були проведені прилюдні торги по реалізації житлового будинку з надвірними спорудами загальною площею 78,2 кв. м. та земельної ділянки, на якій він розташований, площею 845,54 кв. м., за адресою АДРЕСА_1. Результати торгів оформлені протоколом № 2411191-01 від 16.01.2012 року, відповідно до яких їх переможцем визнано ОСОБА_6 ( а. с. 10).

25.01.2012 року головним державним виконавцем ВДВС Звенигородського РУЮ ОСОБА_7 складено акт про проведення прилюдних торгів ( а. с. 11).

Позивачем були надані копії документів з яких вбачається, що постановами про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження ВДВС Звенигородського РУЮ від 16.06.2010 року за ВП №19784415, ВП №19784681 було накладено арешт на житловий будинок по АДРЕСА_1 (а. с. 12 - 13).

Дані арешти було накладено на виконання ухвал Звенигородського районного суду №2-з-26/10 від 28.05.2010 року та № 2-з-23/10 від 26.05.2010 року відповідно, які були винесені судом в порядку забезпечення позову (стягувач ОСОБА_8 та ОСОБА_9, боржник ОСОБА_10 )

Постановами про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження ВДВС Звенигородського РУЮ від 09.08.2010 року за ВП №20630329, ВП № 20630886 було накладено арешт на житловий будинок № АДРЕСА_1 (а.с.13).

Дані арешти було накладено на виконання ухвал Звенигородського районного суду №2-з-35/10 від 22.07.2010 року та № 2-з-39/10від 22.07.2010 року відповідно, які були винесені судом в порядку забезпечення позову (стягувач ОСОБА_11 та ОСОБА_12, боржник ОСОБА_10).

Інших постанов про накладення арешту позивач суду не надав та не вказав на них у позові.

Звертаючись до суду із даним позовом, позивач послався на ст. 16 , ст.391, ст.392 ЦК України.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, визначені у главі 24 Цивільного кодексу України (далі - ЦК), зокрема із правочинів.

Відповідно до ст. 392 ЦК особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов'язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов'язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов'язального права).

Передумовою для застосування ст. 392 ЦК є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права.

Позивачем у позові про визнання права власності є особа, яка вже є власником.

Позови про визнання права власності в порядку ст. 392 ЦК подаються, коли особа не є власником, але бажає ним стати, наприклад, на безхазяйну річ, на об'єкт самочинного будівництва, за набувальною давністю, в порядку спадкування.

Одним із способів набуття права власності є придбання майна з прилюдних торгів.

Так, ст. 650 ЦК закріплює такий спосіб реалізації майна, як укладення договорів на біржах, аукціонах, конкурсах та відсилає до інших нормативних актів, якими повинні встановлюватись особливості укладення цих договорів.

До цього зводиться і норма ч. 4 ст. 656 ЦК, згідно з якою до таких договорів застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу, або це не випливає з їхньої суті.

Порядок реалізації майна, на яке звернено стягнення, частково врегульовано Законом України від 21 квітня 1999 р. № 606-ХІV «Про виконавче провадження» та Інструкцією про проведення виконавчих дій, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 15 грудня 1999 р. № 74/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15 грудня 1999 р. за № 865/4158, якими встановлені умови та порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку. Однак, правила проведення прилюдних торгів цей Закон та Інструкція не визначають і відсилають до інших нормативно-правових актів (ст. 62 і пункти 5.11, 5.12 відповідно).

Отже нормативними актами, які безпосередньо регулюють ці питання, є:

- Положення про порядок проведення аукціонів (публічних торгів) з реалізації заставленого майна, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 грудня 1997 р. № 1448;

- Тимчасове положення про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 27 жовтня 1999 р. № 68/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 2 листопада 1999 р. за № 745/4038;

- Порядок реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 15 липня 1999 р. № 42/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 19 липня 1999 р. за № 480/3773.

Порядок оформлення придбання нерухомого майна з прилюдних торгів встановлено Законом України від 2 вересня 1993 р. № 3425-ХІІ «Про нотаріат» (ст. 72) та Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 р. № 296/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 р. за № 282/20595.

Згідно з Положенням, Тимчасовим положенням і Порядком договір купівлі-продажу не укладається. Діюче законодавство передбачає певний порядок оформлення результатів прилюдних торгів, а саме: складання державним виконавцем або організатором аукціону акта про проведені прилюдні торги (аукціон), затвердження його начальником відповідного органу державної виконавчої служби або судом, який прийняв рішення про звернення стягнення на заставлене майно, або нотаріусом, що вчинив виконавчий напис. На підставі зазначеного акта нотаріус видає переможцю свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів. Підставою для вчинення цієї нотаріальної дії є звернення до нотаріуса набувача майна та подання документів, які безспірно підтверджують факт набуття права власності на це майно внаслідок проведення прилюдних торів (аукціону). Видача свідоцтва є посвідченням факту про належність переможцю на праві власності майна, яке придбане з прилюдних торгів (аукціону).

Частиною першою статті 182 ЦК встановлено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом (частина четверта статті 182 ЦК, стаття 4 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-VI «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Зазначений Закон діє в новій редакції, з 01 січня 2013 року державна реєстрація прав буде проводитись державним реєстратором прав на нерухоме майно органу державної реєстрації прав, нотаріусом як спеціальним суб'єктом, на якого покладено функції державного реєстратора.

Згідно з пунктом 6.1 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин), оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна проводиться з видачею свідоцтва про право власності місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування.

Свідоцтво, видане на нерухоме майно, відповідно до ст. 182 ЦК та Закону № 1952-ІV, підлягає державній реєстрації.

Отже, на підставі зазначених законодавчих норм, моментом виникнення права власності для нерухомого майна, придбаного з прилюдних торгів (аукціону), є момент реєстрації прав на нього.

Стосовно моменту переходу до покупця права власності на рухоме майно слід акцентувати увагу, що відповідно до п. 7.1. Порядку, яким врегульовано реалізацію арештованого рухомого майна, право власності на майно переходить до переможця аукціону після повного розрахунку за придбане майно.

Посилання позивача у позовній заяві (а. с. 3-6) на ст. 392 ЦК України є безпідставними, оскільки за положеннями даної норми з позовом про визнання права власності може звернутись тільки власник майна, якщо це право не визнається іншою особою, а в даному випадку ОСОБА_6 не є власником житлового будинку з надвірними спорудами за адресою АДРЕСА_1.

Також, з матеріалів справи вбачається, що постановами про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження ВДВС Звенигородського РУЮ від 09.08.2010 року за ВП №20630329, ВП № 20630886 було накладено арешт на житловий будинок з надвірними спорудами за адресою вул. Шевченка-181а у с. Шевченкове Звенигородського району Черкаської області., який був придбаний позивачем з прилюдних торгів.

Постановами про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження ВДВС Звенигородського РУЮ від 16.06.2010 року за ВП №19784415, ВП №19784681 було накладено арешт на житловий будинок № АДРЕСА_1, який придбав позивач.

При цьому, всі чотири постанови державними виконавцями були винесені в порядку виконання ухвал Звенигородського районного суду про забезпечення позовів ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_11, ОСОБА_12 до ОСОБА_10, тобто в інших цивільних справах.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 57 Закону України "Про виконавче провадження" арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. Постановами, передбаченими частиною другою цієї статті, може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети. Копії постанови, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, державний виконавець надсилає органам, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження.

За ч. 5 ст. 60 Закону України "Про виконавче провадження" у випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду.

Застосовуючи передбачений п. 1 ст. 2, ст. 16 ЦК спосіб захисту цивільного права чи інтересу у справах за позовом про зняття арешту з майна необхідно враховувати положення ст. 60 Закону України від 21 квітня 1999 року N 606-XIV "Про виконавче провадження" і роз'яснення п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 серпня 1976 року N 4 "Про судову практику в справах про виключення майна з опису" (зі змінами), що ці вимоги мають ґрунтуватися на праві власності або володіння, і тому задовольняти їх без визнання права власності на спірне майно або за позовами не власників або володільців (кредиторів, що не є заставодержателями, в інших зобов'язаннях) неможливо.

Що стосується порушень, допущених державним виконавцем у здійсненні своїх повноважень, передбачених Законом № 606-ХІV, до призначення прилюдних торгів, у тому числі щодо відкриття виконавчого провадження, накладення арешту на майно, визначення вартості чи оцінки майна тощо, то такі дії (бездіяльність) державного виконавця підлягають оскарженню в порядку, передбаченому цим Законом (зокрема, ч. 7 ст. 24, ч. 4 ст. 26, ч. 3 ст. 32, ч. 3 ст. 36, ч. 2 ст. 57, статей 55, 85 Закону).

У таких випадках повинні застосовуватись інші відповідні способи судового захисту (наприклад, оскарження постанови державного виконавця про арешт майна згідно зі ст. 383 ЦПК, припинення дії, яка порушує право, на підставі п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК).

Згідно з ч. 6 ст. 154 ЦПК України якщо у задоволенні позову було відмолено, провадження у справі закрито або заяву залишено без розгляду, вжиті заходи забезпечення позову застосовуються до набрання рішенням законної сили. Проте суд може одночасно з ухваленням судового рішення або після цього постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення позову. У разі задоволення позову вжиті заходи з його забезпечення зберігають свою чинність до повного виконання рішення суду.

А тому, враховуючи вищевказані норми, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що відділ державної виконавчої служби не може самостійно знімати арешти, накладені ним в порядку виконання ухвал суду про забезпечення позовів в цивільних справах за позовами ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_11, ОСОБА_12 до ОСОБА_10 та не може бути відповідачем за цим позовом.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

У зв'язку з цим, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вірно застосовано норми матеріального права та ухвалено рішення з додержанням положень законодавства, а доводи апелянта у апеляційній скарзі на те, що рішення суду незаконне нічим не підтверджено та не наведено підстави, передбачені ст. 309 ЦПК України, які б давали підстави скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення у справі.

Враховуючи викладене та керуючись ст. ст. 307 , 308 , 313 , 314, 315 , 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 - відхилити.

Рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 01 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ВДВС Звенигородського РУЮ про визнання права власності на майно та про зняття з нього арешту - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий :

Судді :