У Х В А Л А

іменем україни

20 травня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О. П.,

суддів: Дербенцевої Т. П., Нагорняка В. А.,

Маляренка А. В., Остапчука Д. О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Восток» про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 13 січня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 18 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Восток» (далі - ТОВ «Восток»), у якому, посилаючись на незаконне звільнення, просив поновити його на посаді начальника автозаправної станції № 14007/0 Миколаївського регіону, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу та 2 тис. грн на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 13 січня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 18 лютого 2015 року, в задоволенні позову відмовлено.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ухвалені у справі судові рішення просить скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, виходив із того, що позивач у суді не довів обставин, на які посилався як на обґрунтування своїх вимог.

Проте з такими висновками судів повністю погодитись не можна з огляду на наступне.

Судами встановлено, що з 17 квітня 2013 року ОСОБА_3 працював у ТОВ «Восток» на посаді начальника АЗС № 14007/0 ТОВ «Восток».

Наказом ТОВ «Восток» від 29 квітня 2014 року № 324 ОСОБА_3 за неналежне виконання покладених на нього трудовим договором обов'язків, зокрема за порушення п. 2.5 посадової інструкції начальника АЗС та п. 5.2 Правил внутрішнього трудового розпорядку, оголошено догану.

Висновком за результатами розслідування псування нафтопродуктів на АЗС № 14007/0 від 17 липня 2014 року встановлено порушення начальником зміни ОСОБА_4 04 липня 2014 року Інструкції про порядок прийому нафтопродуктів на АЗС, внаслідок чого товариству заподіяно матеріальну шкоду в розмірі 13 918 грн 08 коп.

Наказом ТОВ «Восток» від 22 серпня 2014 року 01-М № 71-о ОСОБА_3 звільнено з посади начальника АЗС № 14007/0 ТОВ «Восток» за систематичне невиконання обов'язків, покладених трудовим договором згідно з п. 3 ст. 40 КЗпП України.

Обґрунтовуючи підстави позову, позивач посилався на те, що роботодавець звільнив його із порушенням вимог п. 3 ст. 40 КЗпП України, оскільки відсутні докази систематичного невиконання ним без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку.

За правилами п. 3 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, зокрема, у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.

З огляду на таке працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. У таких випадках враховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або зняті достроково (ст. 151 КЗпП), і ті громадські стягнення, які застосовані до працівника за порушення трудової дисципліни у відповідності до положення або статуту, що визначає діяльність громадської організації, і з дня накладення яких до видання наказу про звільнення минулого не більше одного року.

Відмовляючи в задоволенні позову, суди виходили із доведеності того факту, що позивач систематично не виконував без поважних причин обов'язків, покладених на нього посадовою інструкцією та правилами внутрішнього трудового розпорядку.

У той же час, посилаючись на невиконання позивачем вимог посадової інструкції про ознайомлення начальника зміни АЗС ОСОБА_4 з Інструкцією про порядок прийому нафтопродуктів на АЗС та відсутність контролю за дотриманням її вимог, на порушення приписів ст. ст. 212-214, 303 ЦПК України суди не з'ясували, хто саме був уповноважений приймати та допускати до виконання посадових обов'язків начальника зміни АЗС ОСОБА_4, хто саме був зобов'язаний забезпечувати її навчання та ознайомлення з посадовою інструкцією та чи є за встановлених обставин вина позивача у порушенні останньою посадової інструкції та в чому саме вона полягає.

Суди не перевірили доводів позивача про те, що обов'язок забезпечити проведення навчання ОСОБА_4 щодо надання їй допуску до роботи та ознайомлення її з посадовою інструкцією покладено саме на головне керівництво ТОВ «Восток», про що не заперечувала і сама ОСОБА_4

Від з'ясування зазначених обставин залежить правильність вирішення спору по суті, оскільки п. 2.3 посадової інструкції начальника АЗС, порушення якого стало підставою для звільнення позивача, на останнього покладено обов'язок саме з контролю за дотриманням підлеглими працівниками внутрішніх актів, стандарту підприємства та затверджених на підприємстві посадових інструкцій.

Крім того, суди не звернули уваги на те, що п. 2.18 посадової інструкції начальника АЗС на позивача, крім іншого, покладено обов'язок зокрема контролювати процес приймання нафтопродуктів, правильність відбору проб, процес зливу нафтопродуктів з автоцистерн у резервуари.

У той же час на порушення позивачем вимог зазначеного пункту як на підставу його звільнення відповідач у наказі від 22 серпня 2014 року 01-М № 71-о не посилається.

Порушення апеляційним судом при розгляді справи норм процесуального права (ст. ст. 10, 60, 179 ЦПК України) унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для її правильного вирішення, тому постановлена у справі ухвала апеляційного суду не може вважатись законною і обґрунтованою та в силу ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 18 лютого 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О. П. Касьян

Судді: Т. П. Дербенцева

А. В. Маляренко

В. А. Нагорняк

Д. О. Остапчук