АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц /796/6109/2015 Головуючий в суді 1 інстанції - СаадулаєвА.І.
Доповідач - Ящук Т.І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Ящук Т.І.

суддів Немировської О.В., Антоненко Н.О.

при секретарі Басюк Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, яка подана її представником ОСОБА_3, на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10 березня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 про розірвання договору, стягнення сплаченого авансового внеску, пені, процентів та інфляційний втрат,

встановила:

У липні 2014 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до відповідача Фізичної особи - підприємця ОСОБА_5, в якому, з урахуванням останньої заяви про збільшення розміру позовних вимог, просить розірвати договір, укладений між сторонами, стягнути з відповідача на її користь 4420 грн. сплаченого авансового внеску, пеню 3% за кожен день прострочення виконання умов договору за період з 19.10.2013 року по 31.10.2014 року у розмірі 62442 грн. 80 коп., проценти за користування чужими грошовими коштами у розмірі 137 грн. 32 коп. та інфляційні втрати за весь час прострочення у розмірі 751 грн. 32 коп., та судові витрати, пов'язані із оплатою правової допомоги, у розмірі 1350 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 10 березня 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 4420 грн. В іншій частині позову - відмовлено.

Стягнуто з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 на користь державного бюджету судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп.

Не погоджуючись з рішенням, позивач ОСОБА_2 через свого представника ОСОБА_3 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить частково скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позов у повному обсязі, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Вважає помилковим висновок суду про те, саме позивач порушила умови договору.

Зазначає, що положення п. 3.2. договору в силу ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», яка не була застосована судом, необхідно розуміти так, що виконавець (відповідач) зобов'язується передати у власність замовника (позивача) вироблені вироби (металопластикові вікна) протягом 40 робочих днів з моменту укладення договору,а замовник, в свою чергу, під час отримання їх у власність та підписання акту приймання-передачі виробу, зобов'язаний сплати вартість виробу (боргу), згідно п.п. 2.3., 3.1 договору.

Однак, суд першої інстанції безпідставно не прийняв до уваги доводи позивача про те, що саме відповідач протягом 40 днів не приступав до виконання своїх зобов'язань за договором. Отже, застосуванню до даних правовідносин підлягає ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а тому відповідач має сплати позивачу пеню з розрахунку 3% за кожний день прострочення у розмірі 62 442 грн. 80 коп.

Також вважає необґрунтованими висновки суду першої інстанції про відмову у стягненні витрат на правову допомогу, оскільки на підтвердження факту понесення таких витрат позивачем та її представником надано усі необхідні докази : договір про надання правової допомоги, акт приймання-передачі та банківські виписки, що підтверджують факт оплати коштів.

В судовому засіданні представник апелянта підтримав апеляційну скаргу та просив задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, тому відповідно до вимог ст. 305 ЦПК України колегією суддів визнано за можливе розглянути справу в його відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач ОСОБА_2 свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 24.08.2013 року між сторонами було укладено договір про виготовлення та наступну передачу у власність замовнику ПВХ конструкцій (вікна металопластикові), відповідно до умов якого 24.08.2013 року позивач передала представнику відповідача готівкою суму авансового платежу у розмірі 4420 грн. після узгодження замовлення, що становить 80,27% вартості договору.

Позивачем велися переговори з персоналом відповідача, який наполягав на доплаті за договором у розмірі 1086,42 грн. Крім того, позивачу було запропоновано провести оплату готівкою або на банківський рахунок особи, яка не є стороною за договором, однак такі вимоги викликали підозри у позивача.

12.10.2013 року виконавець побажав зробити контрольні заміри по місцю і монтажу і попросив провести доплату за мінусом монтажу - 300 грн. Оскільки позивачу не вдалося отримати від виконавця підтвердження про те, що замовлення розміщене на виробництві, а виконавець здатний виконати свої зобов'язання і не перекладає всі ризики на замовника, то 22.10.2013 року позивачем було направлено до виконавця претензію з метою врегулювання спірних правовідносин.

У претензії позивачем було зазначено, що вона підтверджує свою готовність сплатити суму у розмірі 1086,42 грн. в момент передачі виконавцем у власність виробу не пізніше 28.10.2013 року. В іншому випадку позивачем було зазначене прохання повернути внесену суму оплати у розмірі 4420 грн. до 28.10.2013 року. Проте, претензія ОСОБА_2 залишилась без задоволення, натомість виконавцем було запропоновано позивачу доплатити грошову суму у розмірі 518 грн. для виконання умов договору.

Таким чином, виконавець свої зобов'язання щодо виготовлення та передачі у власність замовнику ПВХ конструкцій не виконав, у зв'язку з чим порушив умови договору.

Судом першої інстанції встановлено, що 24.08.2013 року між сторонами було укладено договір № ЕН-917-І, за умовами якого відповідач зобов'язався організувати роботи по виготовленню та передачі у власність позивача ПВХ конструкцій, а позивач зобов'язалась оплатити та прийняти готові вироби, загальна вартість яких відповідно до п. 2.1 договору складає 5506 грн. 42 коп.

Відповідно до товарного чеку № 126 від 24.08.2013 року позивачем було попередньо сплачено відповідачу 4420 грн. Згідно з п.2.3 договору, борг до передачі виробів у власність становить 1086 грн. 42 коп.

Задовольняючи позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача суми в розмірі 4420 грн., суд першої інстанції виходив з того, що зазначена сума є авансовим платежем відповідно до вимог ч. 2 ст. 570 ЦК України. Зазначену обставину підтвердив у листі від 27.10.2013 року відповідач, що сума у розмірі 4420 грн. є авансовою передоплатою. Оскільки договір відповідачем не виконано, то суд дійшов висновку, що сума авансу підлягає поверненню на користь позивача.

Рішення у вказаній частині сторонами не оскаржувалось, обов'язкових підстав для скасування рішення колегія не вбачає, а тому у вказаній частині рішення необхідно залишити без змін.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про розірвання договору, стягнення 3% річних, інфляційних втрат та пені, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до умов укладеного між сторонами договору, він уже розірваний з ініціативи позивача. Зобов'язання відповідачем не було виконано через порушення умов договору позивачем, яка в односторонньому порядку відмовилася від виконання взятих на себе зобов'язань щодо повної передоплати вартості замовлення.

Проте погодитись у повному обсязі з висновками суду першої інстанції у цій частині неможливо, враховуючи наступне.

Виходячи із положень ст. 626, 627 ЦК України, суд першої інстанції зробив правильний висновок, що позивач своїм підписом погодила усі умови укладеного договору.

Статтею 651 ЦК України визначено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Пунктом 3.1 договору передбачено, що замовник зобов'язується сплатити вартість виробів, що складає 5506 грн. 42 коп.

Пунктом 3.2 договору визначено, що після виконання пункту 3.1 виконавець зобов'язується передати у власність замовника виготовлені вироби протягом 40 робочих днів з моменту укладення договору.

Наслідки невиконання замовником п.3.1 договору, тобто повної оплати виробів, передбачені пунктом 4.1. договору , а саме - договір вважається розірваним, а всі його додатки - недійсними.

Встановивши, що позивач відмовилась здійснювати повну передоплату вартості виробів, як передбачено пунктами 3.1., 3.2, сплативши 4420 грн., та листом від 22.10.2013 року вимагала від відповідача виконання зобов'язань по виготовленню конструкцій у строк до 28.10.2013 року, а у протилежному випадку - повернути внесену нею суму оплати у розмірі 4420 грн., суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що договір слід вважати розірваним на підставі п. 4.1 договору.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що суму у розмірі 1086 грн. 42 коп. вона повинна була доплачувати лише після доставки їй замовлених виробів, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вони суперечать змісту пункту 3.2 договору.

Разом з тим, відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для стягнення коштів, нарахування яких передбачене ст. 625 ЦК України.

Встановивши, що договір між сторонами є розірваним та у відповідача виник обов'язок повернути отриману суму авансового платежу, судом першої інстанції не було враховано, що починаючи з 28.10.2013 року у відповідача таким чином виникло грошове зобов'язання з повернення коштів у сумі 4420 грн.

Частиною другою статті 625 ЦК України передбачено обов'язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Яв визначив Верховний Суд України у постанові № 6-59цс13 від 30.10.2013 року, інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого в національній валюті та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов'язання.

Таким чином, висновки суду першої інстанції у цій частині не відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Враховуючи викладене, позовні вимоги у цій частині підлягають задоволенню частково, оскільки 3% річних та інфляційні втрати нараховуються за період з 28.10.2013 року по 31.10.2014 року ( в межах заявлених позовних вимог) та складають: ( 4420 грн. х3%) х 363 дні = 131 грн. 87 коп.

Сума боргу з урахуванням індексу інфляції за цей період становить: 4420 грн. х 117% = 5171 грн. 32 коп., отже, інфляційні втрати складають: 5171 грн. 32 коп. - 4420 грн. = 751 грн. 32 коп.

З висновками суду про відсутність підстав для стягнення пені у розмірі 62 442 грн. 80 коп., заявленої позивачем на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», колегія суддів погоджується.

Доводи апеляційної скарги позивача про необхідність стягнення пені на підставі вказаної норми, оскільки у невиконанні зобов'язання винен відповідач, колегія суддів не приймає до уваги як підставу для задоволення цих позовних вимог, оскільки договір є розірваним з підстав, визначених п.4.1 договору, тоді як положення ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» застосовується у випадку діючого договору та необхідності виконання зобов'язання в натурі.

Відповідно до абзацу 1 частини 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством.

Абзацом 2 частини 5 ст. 10 вказаного Закону визначено, що сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов'язання, не звільняє його від виконання зобов'язання в натурі.

Відповідно до доводів апеляційної скарги позивача, вона наполягає на розірванні договору, однак наслідки розірвання договору з визначених позивачем підстав встановлені частинами 1 та 2 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у вигляді відшкодування збитків, а не стягнення неустойки.

За змістом ст. 546, 549, 611 ЦК України, неустойка є видом забезпечення виконання зобов'язання та мірою цивільно-правової відповідальності. Неустойкою ( штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 653 ЦК України, у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються.

Враховуючи положення викладених норм, вбачається, що у разі розірвання договору сторона вправі вимагати відшкодування завданих їй збитків, а не штрафних санкцій, які передбачені діючим договором чи законом за порушення чи невиконання його умов. За таких обставин, підстави для стягнення з відповідача пені - відсутні.

Відмовляючи у стягненні витрат позивача на правову допомогу, що сплачені нею на рахунок адвокатського об'єднання «Фортіс», з яким позивач 12.06.2014 року уклала договір на надання правової допомоги, суд першої інстанції виходив з того, що зазначені в акті приймання-передачі послуги не підтверджені документально і не надано належного розрахунку таких витрат.

Проте колегія суддів вважає, що погодитись з такими висновками неможливо, оскільки вони зроблені з порушенням норм процесуального права.

При вирішенні питання щодо відшкодування позивачу витрат на правову допомогу у розмірі 1350 грн., сплата яких підтверджується виписками з банківського рахунку від 16.06.2014 року та від 19.08.2014 року, а підстави оплати - договором про надання правової допомоги від 12.06.2014 року та актом приймання-передачі від 27.10.2014 року, колегія суддів виходить із положень ст. 84, 88 ЦПК України та роз'яснень, наданих Пленумом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у Постанові № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах».

Відповідно до п. 47 вказаної Постанови, при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК).

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

Відповідно до ст. 1 вказаного Закону, розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Пунктом 48 вищевказаної Постанови роз'яснено, що витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Враховуючи, що 40% від встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі складають: 40% х 1218 грн. = 487 грн. 20 коп. за одну годину, а у довідці-розрахунку адвокатського об'єднання «Фортіс» в особі адвоката Коростенського В.В. зазначено, що на надання правової допомоги витрачено 12 год. 15 хв., в тому числі на складання позовної заяви - 2 год. 30 хв., на складання заяв про збільшення позовних вимог - 2 години (487,2 грн. х 4 год. 30 хв. = 2192 грн. 40 коп.), то розмір заявленої до стягнення суми витрат - 1350 грн. не перевищує граничний розмір компенсації та є обґрунтованим.

Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати за надання правової допомоги - 1350 грн.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про необхідність скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в частині стягнення трьох відсотків річних - 131 грн. 87 коп. та інфляційних втрат - 751 грн. 32 коп. відповідно до вимог ст. 625 ЦК України, а в задоволенні позовних вимог про розірвання договору та стягнення пені - відмовити з викладених підстав.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307-309, 313-317, 218 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10 березня 2015 року - скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 та ухвалити в цій частині нове рішення наступного змісту:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_5 про розірвання договору, стягнення пені, процентів та інфляційних втрат - задовольнити частково.

Стягнути з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 три проценти річних - 131 грн. 87 коп., інфляційні втрати в сумі 751 грн. 32 коп. та витрати на оплату правової допомоги - 1350 грн.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

В іншій частині рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10 березня 2015 року - залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Судді: