У х в а л а

іменем україни

11 лютого 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Гримич М.К.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - Десята державна нотаріальна контора Дзержинського району м. Харкова, про визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом та договору дарування частково недійсними, визнання права власності на частину будинку в порядку спадкування за законом за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 лютого 2014 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 29 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько, ОСОБА_5, після смерті якого відкрилася спадщина, що складається із Ѕ частини будинку АДРЕСА_1. Спадкоємцями першої черги за законом після його смерті були він, позивач, його мати - ОСОБА_6, та брати: ОСОБА_7, ОСОБА_8 Спадщину прийняли він та його мати, оскільки проживали разом з померлим до його смерті, а брати заяв до нотаріуса про прийняття спадщини не подавали, спадковим майном не володіли. При цьому свідоцтва про право власності в порядку спадкування він не отримував. ІНФОРМАЦІЯ_2 померла його мати, ОСОБА_6, спадкоємцем якої за заповітом є ОСОБА_7, який прийняв спадщину та отримав свідоцтво про право власності на зазначений житловий будинок, а 08 серпня 2000 року подарував його своєму синові ‒ ОСОБА_4

Посилаючись на те, що 1/4 частина указаного будинку належить йому у порядку спадкування, а тому ОСОБА_7 не міг її успадкувати, позивач просив визнати за ним право власності на цю частину будинку в порядку спадкування за законом, визнати свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане ОСОБА_7, та договір дарування указаного житлового будинку частково недійсними.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 лютого 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 29 жовтня 2014 року, позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2, частково недійсним. Визнано договір дарування житлового будинку з надвірними спорудами, розташований по АДРЕСА_1, укладений 08 серпня 2000 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_4, частково недійсним. Визнано за ОСОБА_3 право власності в порядку спадкування за законом на ј частину зазначеного житлового будинку. Розподілено судові витрати.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, й направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що позивач фактично прийняв спадщину у вигляді ј частини спірного будинку після смерті батька, оскільки проживав із ним до його смерті. При цьому неотримання свідоцтва про право власності в порядку спадкування за законом не позбавляє спадкоємця, позивача, права власності на це майно.

Проте повністю з такими висновками судів погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5, після смерті якого відкрилася спадщина, що складається із Ѕ частини будинку АДРЕСА_1. Спадкоємцями першої черги за законом після його смерті були ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8

Спадщину прийняли ОСОБА_3, позивач, та його мати, ОСОБА_6, оскільки проживали разом з померлим до його смерті, а інші спадкоємці, які з ним не проживали, до нотаріуса із відповідними заявами не зверталися. Свідоцтва про право власності на ј частину будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування ОСОБА_3 не отримував.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_6 Спадкоємцем за заповітом після її смерті є ОСОБА_7 Після отримання свідоцтва про право на спадщину, яка складається із житлового будинку АДРЕСА_1, він 08 серпня 2000 року подарував його своєму синові ‒ ОСОБА_4

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 посилався на те, що 1/4 частина спірного будинку належить йому, як спадкоємцю ОСОБА_5, прийнявши її фактично, а тому ОСОБА_7 не міг її успадковувати та відчужувати.

При вирішенні спору суди не звернули уваги на таке.

Згідно зі ст. ст. 71, 75, ЦК УРСР, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Позовна давність застосовується незалежно від заяви сторін.

Відповідно до положень ст. 76 ЦК УРСР 1963 року перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Статтею 80 ЦК УРСР 1963 року встановлено, що закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові.

У абз. 3 п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1976 року № 11 «Про судове рішення» (чинної на час виникнення спірних правовідносин) судам роз'яснено, що, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущений без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, крім випадків, коли позов не доведений.

Суди наведеного не врахували та у порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України, не розглянули питання пропуску позивачем строку позовної давності з урахуванням того, що позивач постійно проживав у спірному будинку.

Отже, суди дійшли до передчасного висновку про визнання свідоцтва про право на спадщину, видане 24 квітня 1974 року, та договору дарування від 08 серпня 2000 року частково недійсними, оскільки не встановили, чи знав або чи міг знати ОСОБА_3 про їх існування та звернутися до суду із позовом у визначений законом строк.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, правовідносини між сторонами не визначені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування.

Відповідно до ч. 1 ст. 338 ЦПК України, оскільки порушення закону допущені як районним судом, так і апеляційним, справа підлягає направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 лютого 2014 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 29 жовтня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

М.К. Гримич

О.В. Умнова

І.М. Фаловська