пр. № 2/759/2111/15
ун. № 759/890/15-ц
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2015 року .Суддя Святошинського районного суду м. Києва

Наборозняк М.І., розглянувши позовну заяву ОСОБА_2 до відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у м.Києві про зняття арешту на майно,

встановив:

Позивач 21.01.2014 року звернувся до суду із зазначеною заявою; просив про припинення арешту на все майно, що йому належить, накладеного постановою відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у м.Києві від 12.03.2008 року.

За зверненням заявника зареєстрована цивільна справа (категорія - позовне провадження).

Згідно з вимогами ст. 119 ЦПК України позовна заява має містити в собі: найменування суду, до якого подається позов, ціну позову, точну назву відповідача і його місце знаходження; зміст позовних вимог; виклад обставин, якими позивач обгрунтовує кожну свою вимогу; зазначення доказів, що стверджують кожну обставину, наявність підстав для звільнення від доказування.

Позивач не виконав приписи ст. 119 ЦПК України.

Так він не зазначив : на яке саме майно слід припинити арешт.

Слід також мати на увазі, що вимоги, що стосуються нерухомого майна є вимогами виключної підсудності.

Крім того, судді невідомо такий спосіб судового захисту, як «припинення арешту на майно», тому позивачу слід було надати правове обґрунтування саме таким чином обраного способу судового захисту.

Також слід визначитись: чи підпадає розгляд позову суду цивільної юрисдикції, враховуючи, що позивач обрав відповідача , який є органом державної влади і його вимоги, можливо, можуть розглядатись судом адміністративного судочинства.

Слід визначитись: які саме права порушив відповідач, чому саме суд, а не відповідач повинен «припиняти арешт», враховуючи ствердження позивача про те, що арешт накладено державним виконавцем.

Крім того, слід було зазначити: з кого саме слід стягувати судовий збір, оскільки відповідач, як орган державної влади може не мати певних коштів для стягнення з нього судового збору, враховуючи бюджетне законодавство. Тому, можливо, слід притягувати орган державного казначейства.

За таких обставин, коли не визначено предмет позовної заяви однозначно, порядок її розгляду, осіб, які повинні приймати участь у справі, відкриття провадження у справі було неможливим і суддя ухвалою від 25.01.2014 року надав позивачеві строк для усунення недоліків його вказаної позовної заяви.

Також позивачу суддя роз*яснив, що вжитті судом заходи забезпечення позову можуть бути скасовані судом, які їх визначив, за заявою сторін у цивільній справі; сторін у виконавчому провадженні, державного виконавця.

За таких обставин позовна заява була залишена без руху.

На виконання ухвали щодо недоліків позивач надав позовну заяву в новій редакції та просить суд про зняття арешту на все майно, що йому належить, накладеного постановою відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у м.Києві від 12.03.2008 року №379/25.

Також надав суду заяву про усунення недоліків у позові від 04.02.2014 року. Вказані документи були зареєстровані у канцелярії суду 09.02.2015 року. У заяві та позовній заяві зазначив, що відділ ДВС закрив виконавче провадження, яке було закінчене 21.11.2018 року, у ньому він був боржником щодо стягнення з нього за виконавчим листом Святошинського районного суду м.Києва від 06.03.2008 року на користь ОСОБА_3 боргу 6736 грн. Зазначив, що борг ОСОБА_3 він повністю повернув (сплатив) і про цю обставину вона повинна була повідомити державного виконавця. У березні-квітні 2014 року він дізнався про те, що арешт, накладений постановою державного виконавця не знятий, хоча виконавче провадження закінчено 21.11.2008 року. На його звернення до органу ДВС, який накладав арешт на його невизначене майно, щодо скасування постанови про накладення арешту (скасування арешту) він отримав від ДВС відмову, з посиланням на те, що оскільки виконавче провадження знищено за закінченням передбачено законодавством строку його зберігання.

Тому вважає, що суд повинен захистити його право на розпорядження будь-яким власним майном, оскільки у відповідних реєстрах наявна інформація про такі обтяження.

Також вважає, що спір повинен розглядатись в порядку цивільного судочинства, оскільки він не оскаржує рішення, дії, чи бездіяльність органів ДВС та не просить стягувати з відповідача судовий збір.

Суддя вважає, що позивач не виконав вимоги ухвали судді щодо недоліків та визначив фактично підсудність спору суду адміністративної юрисдикції.

Суддя враховує, що позивач пред*явив позов (а не скаргу) до органу владних повноважень. Такі позови відповідно до ст. 18 КАС України підлягають розгляду в судах адміністративної юрисдикції, а не в суді цивільної юрисдикції, яка передбачена ст. 15 ЦПК України.

Ствердження позивача про те, що він не оскаржує рішення, бездіяльність органів ДВС не відповідає дійсності, оскільки позивач у тексті позовної заяви зазначив, що він двічі звертався до ДВС з приводу зняття, скасування арешту, але його заяви, скарги не вирішені із посиланням на факт знищення виконавчого провадження. Позивач сам стверджує, що провадження знищено передчасно, оскільки при закінченні провадження у зв*язку із виконанням судового рішення державний виконавець повинен скасувати накладений ним раніше арешт на майно.

З огляд на викладене суддя вважає, що позивач фактично оскаржує бездіяльність державного виконавця, але не вказує окремою позовною вимогою про таке оскарження.

Позивач просить зняти арешт. Проте, такий спосіб судового захисту не передбачений законом, оскільки «знімати арешт» має право ой орган, який його застосовував, тобто, державний виконавець.

Згідно з п. 24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07.02.2014 року №6 « Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах

У справах за скаргами стягувача чи боржника на дії державного виконавця, пов'язані з арештом і вилученням майна та визначенням вартості й оцінки цього майна, суд перевіряє відповідність цих дій положенням статей 57, 58 Закону про виконавче провадження.

При цьому суди мають враховувати, що суб'єкт оціночної діяльності є учасником виконавчого провадження, а не посадовою особою державної виконавчої служби і його звіт про оцінку майна є результатом практичної діяльності фахівця-оцінювача, а не актом державного органу. Тому вимоги заявника в частині оскарження оцінки майна, визначеної за результатами рецензування, підлягають розгляду у порядку цивільного судочинства. Такі вимоги сторони виконавчого провадження розглядаються не у позовному провадженні, а як оскарження рішення державного виконавця про оцінку майна в процесуальному порядку, передбаченому розділом VII ЦПК, оскільки є процесуальною дією державного виконавця незалежно від того, яка конкретно особа (сам державний виконавець, залучений ним суб'єкт оціночної діяльності чи особа, яка рецензувала звіт про оцінку майна) здійснювала відповідні дії, так як виконавчо-процесуальні відносини виникли між сторонами виконавчого провадження та державним виконавцем і між державним виконавцем та суб'єктом оціночної діяльності. Вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред'явлення ними відповідно до правил судової юрисдикції позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на це майно і зняття з нього арешту. У такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним на законних підставах. Орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може бути залученим судом до участі у справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Зі змісту вказаних роз*ясень, а також змісту роз*ясень всією постанови в цілому, зазначених вище приписів ст.18 КАС України, ст.15 ЦПК України суддя приходить до висновку про те, що позивач невірно визначив відповідача в цивільному судочинстві, а оскільки він, навіть після вказаних йому недоліків позовної заяви наполягає на розгляді його позову до органу державної влади (ДВС) сам е в цивільному судочинстві у позовному провадженні, то суддя вважає, що справа саме позовного провадження до органу ДВСМ непідсудна суду цивільної юрисдикції.

Викладене не позбавляє позивача звернутись до суду зі скаргою на дії (рішення, бездіяльність) державного виконавця, яка підлягає розгляду судом цивільної юрисдикції в порядку норм , вказаних у Розділі 7 ЦК України, зокрема, у ст. 383 ЦПК України.

Вказана норма не містить обмежень розгляду скарги у випадку, якщо виконавче провадження знищено.

Подання скарги не потребує сплати судового збору, відповідно він і не стягується із особи, дії якої оскаржуються.

Посилання позивача про те, що він не просить стягнути судовий збір не заслуговують на увагу взагалі, оскільки судовий збір суд відповідно до ст. 88 ЦПК України стягує незалежно від вимог про таке стягнення. Крім того, позивач може не просити про таке стягнення у лютому 2015 року, а може про нього попросити після постановлення судового рішення, щоб суд постановив додаткове судове рішення про стягнення судового збору із відповідача (ДВС ) у випадку задоволення його вимог.

З огляду на викладене долучена позивачем копія судового рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 14.08.2014 року по аналогічному спору, про яку не вказано в додатках, не є достатнім доказом підсудності спору суду цивільної юрисдикції, а судовим рішенням, постановленим певними суддями. Тим більше, позивач не вказав, що таке рішення набрало чинності. Окрім того, воно немає ніякого правового значення для вирішення спору позивача ОСОБА_2

Суд при цьому приймає до уваги, що позивач не заявив вимоги про звільнення майна з-під арешту, а заявив їх «про за/няття арешту» та обрав відповідача орган державної влади, а не фізичну особу (стягувача ОСОБА_3).

Сукупність зазначених обставин та підстав свідчить про непідсудність спору суду цивільної юрисдикції у визначеній позивачем справі позовного провадження.

На підставі викладеного та керуючись ст. 115 ЦПК України,

ухвалив:

Позовну заяву ОСОБА_2 до відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у м.Києві про зняття арешту на майно повернути позивачу у зв*язку із непідсудністю спору Святошинському районному суду м.Києва, як суду загальної юрисдикції.

Повернути ОСОБА_2 сплачений ним судовий збір 243 грн 60 коп грн за квитанцією №121 від 05.12.2014 року Філії-Головне управління по м.Києву та області, найменування банку не вказано,

на користь отримувача УДК у Святошинському районі м.Києва

(при наявності у ОСОБА_2 оригіналу квитанції).

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана протягом 5 днів після її проголошення до Апеляційного суду м.Києва через суд першої інстанції.

Суддя