Справа № 144/1478/14-ц Провадження № 22-ц/772/1272/2015Головуючий в суді першої інстанції Задорожна Л. І.
Категорія 27 Доповідач Медвецький С. К.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2015 року м. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області у складі:

головуючого: Медвецького С.К.,

суддів: Оніщука В.В., Чуприни В.О.,

при секретарі: Кирилюк Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк Україна» в особі філії - Вінницького обласного управління публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк Україна» на рішення Теплицького районного суду Вінницької області від 11 березня 2015 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк Україна» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, -

встановила:

У грудні 2014 року публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк Україна» в особі філії - Вінницького обласного управління публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк Україна» (далі - ПАТ «Державний ощадний банк Україна») звернулося до суду з указаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 31 серпня 2007 року між ним та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір, відповідно до якого банк надав позивачу кредит у сумі 120 000 грн., строком на 10 років зі сплатою 18 % річних з терміном остаточного погашення кредиту не пізніше 30 серпня 2017 року.

У забезпечення виконання вказаного кредитного зобов'язання, 03 вересня 2007 року між банком та ОСОБА_2 був укладений договір іпотеки, предметом якого є нерухоме майно, а саме: житловий будинок з господарчими будівлями, який розташований по АДРЕСА_1.

14 серпня 2009 року між банком та ОСОБА_3 укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору, якою внесено зміни до пункту 1.5 кредитного договору щодо зміни суми погашення кредиту в останні 6 місяців строку погашення.

30 вересня 2013 року між банком та ОСОБА_3 було укладено додаткову угоду № 2 до кредитного договору, якою внесено зміни до пункту 1.5 кредитного договору щодо зміни терміну остаточного погашення кредиту з 30 серпня 2017 року на 01 жовтня 2013 року.

Унаслідок невиконання відповідачем ОСОБА_3 своїх зобов'язань за кредитним договором утворилася заборгованість, яка станом на 04 листопада 2014 року склала 77 025, 47 грн.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки та виселити ОСОБА_2 з будинку.

Рішенням Теплицького районного суду Вінницької області від 11 березня 2015 року позов задоволено частково.

У рахунок погашення кредитної заборгованості по кредитному договору № 6065 від 31 серпня 2007 року, укладеного між ПАТ «Державний ощадний банк Україна» та ОСОБА_3 в розмірі 73 525, 47 грн., з яких: 55 784, 30 грн. - основний борг; 5 697, 84 грн. - пеня за простроченим основним боргом та процентами; 440, 51 грн. - 3% річних від прострочених сум заборгованості за кредитом; 11 602, 82 грн. - інфляційні втрати, звернуто стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок з господарчими будівлями, загальною площею 80 м2, житловою площею 58, 50 м2, позначений літерою А, та будівлі, позначені літерами: а - веранда, Б - літня кухня, Б1 - сарай, Б2 - гараж, К - криниця, а1 - вх. майданчик, який розташований по АДРЕСА_1, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ «Державний ощадний банк Україна» з укладенням від імені ОСОБА_2 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з проведенням дій щодо коригування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, її перепланування та перебудови, з проведенням дій щодо оформлення та отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ «Державний ощадний банк Україна» всіх передбачених нормативно-правовими актами дій, необхідних для продажу предмета іпотеки. Встановлено початкову ціну предмета іпотеки на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, визначеної на підставі оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

В апеляційній скарзі ПАТ «Державний ощадний банк Україна» в особі філії - Вінницького обласного управління ПАТ «Державний ощадний банк Україна», посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просило скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову про виселення та ухвалити нове рішення яким задовольнити позов повністю.

Рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки сторони не оскаржували.

У судовому засіданні представник позивача Джеджула Л.І. підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити.

Відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_2 у судове засідання не з'явилися без поважних причин, хоча належним чином були повідомлені про час і місце розгляду справи, про що свідчать розписки про отримання повісток.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню частково з таких міркувань.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що невиконання відповідачем ОСОБА_3 своїх зобов'язань за кредитним договором, зумовило виникнення у позивача права звернення стягнення на предмет іпотеки, тому в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, суд визначив процедуру продажу предмета іпотеки. Разом із тим, ухвалюючи рішення про відмову в позові про виселення ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив із відсутності правових підстав для її виселення, оскільки позивачем не надано доказів вручення відповідачу попередження про виселення.

Проте з такими висновками суду першої інстанції, в частині виселення, погодитись не можна.

Статтею ст. 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відповідно до ч. 3 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Судом установлено, що 31 серпня 2007 року між ПАТ «Державний ощадний банк Україна» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір, відповідно до якого банк надав позивачу кредит у сумі 120 000 грн., строком на 10 років зі сплатою 18 % річних з терміном остаточного погашення кредиту не пізніше 30 серпня 2017 року.

У забезпечення виконання вказаного кредитного зобов'язання, 03 вересня 2007 року між банком та ОСОБА_2 був укладений договір іпотеки, предметом якого є нерухоме майно, а саме: житловий будинок з господарчими будівлями, загальною площею 80 м2, житловою площею 58, 50 м2, позначений літерою А, та будівлі, позначені літерами: а - веранда, Б - літня кухня, Б1 - сарай, Б2 - гараж, К - криниця, а1 - вх. майданчик, який розташований по АДРЕСА_1.

14 серпня 2009 року між банком та ОСОБА_3 укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору, якою внесено зміни до пункту 1.5 кредитного договору щодо зміни суми погашення кредиту в останні 6 місяців строку погашення.

30 вересня 2013 року між банком та ОСОБА_3 укладено додаткову угоду № 2 до кредитного договору, якою внесено зміни до пункту 1.5 кредитного договору щодо зміни терміну остаточного погашення кредиту з 30 серпня 2017 року на 01 жовтня 2013 року.

За змістом частини першої статті 575 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку».

Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку».

Так, згідно із частинами першою, другою статті 39 цього Закону у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя статті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Відтак, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР.

Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 18 березня 2015 року № 6-39 цс 15, предметом якої був спір про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення та зняття з реєстраційного обліку.

Відповідно до ч. 2 ст. 214 ЦПК України при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобов'язаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 цього Кодексу.

За змістом ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Матеріалами справи встановлено, що в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором ОСОБА_2 надала в іпотеку нерухоме майно предмет іпотеки, а саме: житловий будинок з господарчими будівлями, який розташований по АДРЕСА_1, який належить відповідачу на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серія НОМЕР_1, виданого виконавчим комітетом Теплицької селищної ради Вінницької області від 02 грудня 2004 року на підставі рішення виконкому Теплицької селищної ради Вінницької області від 09 листопада 2004 року № 4.

Отже, нерухоме майно було придбане не за рахунок отриманого у позивача кредиту, повернення якого було зобов'язане іпотекою.

У судовому засіданні представник позивача пояснила, що кредит був наданий на споживчі потреби, а не на придбання нерухомого майна.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції зазначених вимог закону не врахував, у порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України не з'ясував належним чином фактичні обставини справи щодо заявлених вимог; які правовідносини сторін випливають з установлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, і це, на думку колегії суддів, є обов'язковими підставами для скасування рішення суду в частині виселення ОСОБА_2

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині виселення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення, про відмову у задоволенні позову в частині виселення з інших підстав.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів -

вирішила:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк Україна» в особі філії - Вінницького обласного управління публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк Україна» задовольнити частково.

Рішення Теплицького районного суду Вінницької області від 11 березня 2015 року в частині відмови в задоволенні позову публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк Україна» до ОСОБА_2 про виселення скасувати й ухвалити в цій частині нове рішення.

У задоволенні позовних вимог публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк Україна» до ОСОБА_2 про виселення відмовити.

В іншій частині рішення Теплицького районного суду Вінницької області від 11 березня 2015 року залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: /підпис/ С.К. Медвецький

Судді: /підпис/ В.В. Оніщук

/підпис/ В.О. Чуприна

З оригіналом вірно: