Справа № 692/1420/14-ц
Провадження № 2/692/108/15
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2015 року Драбівський районний суд Черкаської області в складі: головуючого - судді Чепурного О.П., при секретарі - Бубир В.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Колос» про стягнення шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки, недоотриманої орендної плати за 2013 рік з урахуванням індексу інфляції, 3 % річних, пені, та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачі звернулися до суду з позовною заявою до відповідача про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, стягнення завданих збитків та моральної шкоди. Під час розгляду справи змінили позовні вимоги, просили суд стягнути на їх користь шкоду, заподіяну внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки, недоотриману орендну плату за 2013 рік з урахуванням індексу інфляції, 3 % річних, пеню, та моральну шкоду.

В судовому засіданні позивачі та їх представник підтримали позов повністю, просили суд його задоволити.

Представники відповідача позов визнали частково, а саме в частині стягнення з них заборгованості з орендної плати, яка передбачена умовами договорів, в решті позовних вимог просили відмовити, оскільки з їх боку самовільного зайняття земельної ділянки не було, проведеною перевіркою Держсільгоспінспекцією в Черкаській області даних порушень встановлено у 2014року не було, а складені протоколи на керівника по інших порушеннях через суд визнані незаконними.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, їх представників, свідків, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Згідно копій державних актів на право приватної власності на землю позивачі є власниками земельних ділянок що розташовані на території Вершинозгарської сільської ради Драбівського району Черкаської області. ОСОБА_1 має ділянки розмірами 3,85 га (акта серії НОМЕР_1 від 22.03.2001, 3,8 га - акта серії НОМЕР_2 від 28.11.2002, 3,79 га акта серії НОМЕР_3 від 28.11.2002; ОСОБА_2 - 3,7917 га - акта серії НОМЕР_4 від 28.11.2002 року.

Відповідно до копій договорів оренди землі, укладених позивачами з відповідачем від 25 грудня 2008 року № 150 (укладений з ОСОБА_2.) та № 155 (укладений з ОСОБА_1.), останні передають СТОВ «Агрофірмі «Колос» у строкове платне користування власні вищевказані земельні ділянки. Строк дії договорів складає 5 років, орендна плата становить по кожному договору становить 1797 грн. (п.9 договору). Договори зареєстровані у Драбівському районному відділі Черкаській регіональній філії центр ДЗК 25.12.2008 року. Тобто дія договорів припинилася у зв'язку з закінченням строку, на який їх було укладено 25.12.2013 року (п.37 договорів). Сторони визнають той факт, що між ними не було укладено договори про продовження оренди земельних ділянок, і договір припинив свою дію 25.12.2013 року. Відповідно до п.21 договорі орендар повертає орендодавцеві земельну ділянку у стані, не гіршому порівняно з тим, що у якому він одержав її в оренду. Згідно довідки СТОВ «Агрофірма «Колос» від 14.11.2014 року №29 заборгованість товариства перед ОСОБА_1 складає 5249 грн. 09 коп. Суму заборгованості по орендній платі перед ОСОБА_2 відповідач визнає. Таким чином, враховуючи визнання відповідача позову в цій частині вимоги щодо стягнення заборгованості по орендній платі підлягають задоволенню. За період 25 грудня 2013 року (остатній строк сплати орендної плати) по день збільшення позовних вимог 17 грудня 2014 року пройшло 454 дні. П. 14 вищевказаних договорів передбачено, що у разі невнесення орендної плати в строки, визначені цим договором, справляється пеня у розмірі 0,02 % за кожен день прострочення. Відповідно сума пені ОСОБА_1 становить 5249,09х0,0002х454=476,6 грн., а для ОСОБА_2 складає 1773,1х0,0002х454=161 грн. Також, підлягає задоволенню позовні вимоги в частині стягнення з відповідача індексу інфляції та 3% річних за прострочення викання грошового зобов'язання по сплаті орендної плати. Згідно ч.2 ст.626 ЦК України боржник, який прострочи, виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочки, а також 3% річних від простроченої суми. Таким чином сума боргу по орендній платі з урахуванням індексу інфляції, інформація про який є загальнодоступною, для ОСОБА_1 становить - 5249,09х1,371=7196,56 грн. для ОСОБА_2 1773,1х1,371=2430,78 грн. Сума 3% річних для ОСОБА_1 становить 5249,09х0,003х454:365=195,87 грн., для ОСОБА_2 1773,1х0,003х454:365=66,16 грн. Вказані суми підлягають стягненню на користь позивачів, оскільки відповідач визнає факт прострочки грошового зобов'язання перед позивачами довідками.

Щодо вимоги про стягнення заподіяної позивачам шкоди у виді упущеної вигоди, у зв'язку з самовільним зайняття земельних ділянок, що належать позивачам, відповідачем, суд вважає, що позивачі не довели суду факт спричинення відповідачем такої шкоди.

В позовній заяві позивачі вказують, що дії відповідача по неповерненню їм земельних ділянок після закінчення договорів оренди землі та в подальшому вирощування на їх землях сільськогосподарських культур у 2014 році, позбавило їх прав, як власників, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Твердження позивачів про те, що відповідач зобов'язаний був передати земельні ділянки після закінчення договорів оренди землі за актами прийому - передачі не відповідає умовам укладених договорів так і законодавству. Аналіз укладених договорів між сторонами свідчить про те, що договорами не визначений порядок повернення земельних ділянок. В договорі визначено умови повернення земельних ділянок, а саме, п.21 договорів передбачено, що після припинення дії договору орендар повертає орендодавцеві земельну ділянку у стані не гіршому порівняно з тим, що у якому він одержав її в оренду. Тобто, визначено про якість землі, яка повинна бути повернута, а не про порядок її повернення. Інші умови у договорах відсутні. Одночасно, позивачі посилаються на норму ст.34 Закону України «Про оренду землі» від 06.10.1998 року № 161, яка на їх думку зобов'язує відповідача оформити повернення землі актами прийому-передачі. Відповідно вказаної норми у разі припинення або розірвання договору оренди землі орендар зобов'язаний повернути орендодавцеві земельну ділянку на умовах, визначених договором. Орендар не має права утримувати земельну ділянку для задоволення своїх вимог до орендодавця. Аналіз норм в сукупності даного закону свідчить, що закон зобов'язав сторони договору оренди землі провести прийом - передачу землі орендарю орендодавцем, що прямо вказано в ст.17 даного закону, а ст.34 даного закону вказує, що процедура повернення застосовується так, яка визначено сторонами у договорі. Оскільки, як зазначалося вище, договори оренди землі не місять умов повернення земельних ділянок після закінчення дії договору за актом передачі, тому суд вважає, що після закінчення дії договору, позивачі мали право використовувати свої земельні ділянки без оформлення актів прийому-передачі.

Щодо посилання позивачів на перешкоди відповідача по відновленню меж земельних ділянок, суд зазначає наступне.

Відповідно до норм Законом України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» від 5 червня 2003 року № 899 вбачається, що виділення в натурі земельної ділянки відбувається під час оформлення права власності на земельну частку (пай). Так, зокрема в ч.1 ст.5 даного закону передбачено повноваження сільських районних державних адміністрацій розглядати заяви власників земельних часток (паїв) щодо виділення їм в натурі (на місцевості) земельних ділянок і видачі документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку. Такі документи позивачі отримали - державні акти на право власності на земельну ділянку. При отриманні державного акту виготовляється технічна документація, в якій вказуються координати земельної ділянки, тобто виділення її в натурі. Цей порядок регламентувався на час видачі державного акта Інструкцією про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування, затвердженою наказом Державного Комітету України по земельних ресурсах від 04.05.1999 № 43, зокрема п.1.16 даної інструкції. Сторони визнають, що землевпорядною організацією була виготовлена технічна документація для відновлення меж земельних ділянок в натурі. Дана процедура регулюються Інструкцією про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18.05.2010 № 376, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 16 червня 2010 року за № 391/17686 (далі - Інструкція №376). Відповідно до п.3.12 Інструкції № 376 закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем у присутності власника (користувача) земельної ділянки, власників (користувачів) суміжних земельних ділянок або уповноваженою ним (ними) особою. Закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) може здійснюватися за відсутності власників (користувачів) суміжних земельних ділянок у випадку їх нез'явлення якщо вони були належним чином повідомлені про час проведення вищезазначених робіт, про що зазначається у акті прийомки-передачі межових знаків на зберігання. Відтак, позивачі мали повне право здійснити встановлення межових знаків на своїх земельних ділянках незалежно від волі користувача чи власників суміжних земельних ділянок, лише попередньо повідомивши їх про проведення таких робіт. Представники відповідача визнали факт, що їм було відомо про час і місце винесення в натурі меж земельних ділянок позивачів. Таким чином, посилання позивачів, що своєю неявкою відповідач перешкодив проведення вказаних робіт суд вважає необґрунтованим з вищенаведених підстав.

Відтак, після закінчення договорів оренди землі позивачі мали право як виділити межі земельних ділянок, так і розпоряджатися нею на власний розсуд, реалізуючи своє право власності.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про державний контроль за використанням і охороною земель» від 19.06.2003 року № 963 самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними. Оскільки після припинення дії договорів між сторонами нових договорів не було укладено, що визнають сторони, суд вважає, що використання відповідачем земельних ділянок позивачів у квітні 2014 року по жовтень 2014 року є протиправним і є їх самовільним зайняттям. Твердження відповідачів про те, що вони використали ці ділянки вимушено, оскільки їм не було відомо про межі земельних ділянок позивачів суд вважає безпідставним, оскільки орендар зобов'язаний законом, зокрема ст. 17 Закону України «Про оренду землі» від 06.10.1998 року № 161 прийняти конкретні земельні ділянки, що орендуються згідно акту прийому передачі, та обробляти в цих межах. З отриманих на запит суду Інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, щодо об'єкта нерухомого майна від 29.12.2014 вбачається, що земельна ділянка, що належать ОСОБА_1 передані нею в оренду ФГ Згарі: договір укладений 24.07.2014 року, зареєстрований 06.08.2014 року, а ОСОБА_1 передала в оренду ФГ Згарі земельну ділянку розміром 3,8019 га (акт від 28.11.2002 року НОМЕР_5), договір зареєстрований 01.08.2014 року, з опису речового права слідує, що дані договори укладені строком на 5 років, розмір орендної плати становить 5% від вартості земельної ділянки. Таким чином, факт укладання позивачами договорів оренди землі спростовує їх твердження, що вони були позбавлені можливості розпоряджатися своїм майном, як власники земельних ділянок, під час протиправних дій відповідача. Щодо інших земельних ділянок, що належать ОСОБА_1 то суду не надані належні докази нанесення такої шкоди. Тому у задоволенні позову в цій частині потрібно відмовити. Судові витрати розподілити пропорційно задоволеним вимогам.

На підставі ч.1 ст.210, ч.2 ст.626 ЦК України, ст.ст. 6, 34 Закону України «Про оренду землі» від 06.10.1998 року № 161, п.3.12 Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18.05.2010 № 376, керуючись , ст.ст. 208-209, 212-216 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Колос» на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором оренди землі від 25 грудня 2008 року з урахуванням індексу інфляції у сумі 7196 гривень 56 копійок, пеню у сумі 476 гривень 60 копійок, 3 % річних у сумі 195 гривень 87 копійок, а всього 7869 гривень 03 копійки.

Стягнути з сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Колос» на користь ОСОБА_1 судові витрати у сумі 78 гривень 66 копійок.

Стягнути з сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Колос» на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором оренди землі від 25 грудня 2008 року з урахуванням індексу інфляції у сумі 2430 гривень 78 копійок, пеню у сумі 161 гривню 00 копійок, 3 % річних у сумі 66 гривень 16 копійок, а всього 2657 гривень 94 копійки.

Стягнути з сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Колос» на користь ОСОБА_2 судові витрати у сумі 26 гривень 56 копійок.

В решті позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана сторонами протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Черкаської області через Драбівський районний суд Черкаської області.

Головуючий: