РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/3351/13-ц

пр. № 2/759/32/15

04 лютого 2015 року Святошинський районний суд м. Києва в складі:

Головуючого судді Лопатюк Н.Г.,

при секретарі Фещук Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту відновлення порушенного права та визнання права власності на частину спільного майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно.

Свої позовні вимоги мотивував тим, що 04 лютого 1983 року в Центральному відділі реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім'ї між ним та ОСОБА_2 було укладено шлюб.

19 грудня 1992 року між Ленінградською районною державною адміністрацією м. Києва та ОСОБА_2 в особі повіреної ОСОБА_3, яка діяла за дорученням, було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, який було посвідчено державним нотаріусом Вісімнадцятої Київської державної нотаріальної контори Рильською Л.С. та зареєстровано в реєстрі за №1с-1773.

З моменту реєстрації шлюбу, вони з відповідачкою проживали разом в Україні, однак, на початку 2000-х років вони виїхали сім'єю для проживання до Канади, де і проживали разом до припинення сімейних стосунків.

Внаслідок того, що між ними постійно виникали протиріччя, шлюбні відносини були припинені і вони з відповідачкою вирішили розірвати шлюб.

У вересні 2011 року відповідачка звернулась на території Канади з позовом про розірвання шлюбу. 11 жовтня 2011 року було прийнято відповідне судове рішення, яке набрало законної сили.

22 червня 2011 року, між ним та відповідачкою було укладено Угоду про розлучення і поділ майна.

Відповідно до п.2 вказаної угоди, до набутого за час шлюбу нерухомого майна, яке підлягає поділу, належить, в тому числі квартира АДРЕСА_1.

Згідно п.8.1 Угоди, відповідачка зобов'язалась передати свою долю української нерухомості, а саме квартири АДРЕСА_1 за суму 10 000 доларів США, яка повинна бути виплачена їй з його частки від продажу подружнього житла.

Також, сторони домовились, що витрати з документального оформлення переєстрації власності, він, позивач, бере на себе.

Вказана сума в повному обсязі була виплачена відповідачці з суми, отриманої від продажу подружнього житла.

Пунктом 8.2 Угоди було визначено, що відповідачка зобов'язалась передати йому оригінали документів на українську нерухомість.

Відповідачкою на виконання п.п.8.1, 8.2 Угоди, 26 липня 2011 року та 19 вересня 2011 року було оформлено довіреності, якими остання уповноважувала його, позивача, управляти та розпоряджатися спірною квартирою, а також щодо уповноваження інших осіб представляти його, ОСОБА_1, інтереси в усіх державних органах, установах та організаціях, незалежно від форми власності з приводу отримання необхідних документів щодо відчуження квартири АДРЕСА_1, а також щодо дарування або укладання договору дарування частини у справі спільної сумісної власності подружжя на квартиру ОСОБА_1

Оскільки оригінал договору купівлі-продажу спірної квартири було втрачено, а переоформлення квартири за Угодою про розлучення і поділ майна від 06 червня 2010 року було можливим тільки на підставі оригіналу правовстановлюючого документу, він 11 лютого 2012 року звернувся до Державного нотаріального архіву в м. Києві з заявою про видачу дублікату цього договору купівлі-продажу на підставі довіреності, виданої відповідачкою 26 липня 2011 року.

На вказану заяву, ним було отримано постанову Київського державного нотаріального архіву про відмову у вчиненні нотаріальної дії, у зв'язку з відсутністю в Реєстрі інформації про довіреність відповідачки.

27 лютого 2012 року начальником відділу апостилю та витребування Департаменту консульської служби до нотаріальної контори був направлений лист щодо вчинення нотаріальної дії №71.ВАВ-17-570/1-941-12, в якому повідомляється, що 19 вересня 2011 року за реєстраційним номером №573-1323 віце-консулом Генерального консульства України в Торонто була посвідчена довіреність громадянки ОСОБА_2 про надання громадянам ОСОБА_5 та ОСОБА_6 повноважень на дарування частини квартири АДРЕСА_1, ОСОБА_1

Даним листом, заявники просили вирішити питання внесення відомостей щодо вказаної довіреності до Єдиного реєстру довіреностей, однак відповіді на зазначений лист отримано не було.

Крім того, в травні 2012 року, його адвокатом, ОСОБА_7, на підставі угоди про надання правової допомоги від 02 лютого 2011 року, було направлено лист відповідачці, в якому роз'яснено необхідність оформлення заяв на реєстрацію вказаних довіреностей шляхом звернення до віце-консула Генерального консульства України в м. Торонто Грабовнка В.І. із заявами на реєстрацію довіреностей від 26 липня 2011 року та 19 вересня 2011 року, з ціллю засвідчення на цих заявах підпису ОСОБА_2 через проставлення підпису та печатки віце-консула Генерального консульства України в м. Торонто Грабовенка В.І.

Відповіді на вказаний лист надано не було.

На підставі наведеного, а також у зв'язку з тим, що відповідачка не виконала умови Угоди належним чином, позивач звернувся до суду з даним позовом та просить суд визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1.

ОСОБА_2 в особі свого адвоката ОСОБА_10 звернулась до суду до ОСОБА_1 з зустрічним позовом про встановлення факту відновлення порушенного права та визнання права власності на частину спільного майна подружжя.

Свої позовні вимоги мотивувала тим, що дійсно 22 червня 2011 року між нею та ОСОБА_1 у Канаді, на підставі канадського законодаства, було укладено Угоду, не посвідчену нотаріально про розлучення і поділ майна.

Відповідно до п.2 вказаної Угоди, до набутого за час шлюбу майна, яке підлягає поділу, була і квартира АДРЕСА_1.

Згідно п.8.1. вказаної Угоди, вона зобов'язалась передати свою долю української нерухомості, а саме спірної квартири, за суму 10 000 доларів США, яка повинна бути їй виплачена з частки відповідача від продажу їхнього іншого подружнього житла у Канаді. Також, сторони домовились про те, що витрати з документально оформленого перереєстрації власності відповідач бере на себе.

Тому, для виконання вказаної Угоди, відповідач запросив у неї належним чином оформлену довіреність та самостійно надав їй проект тексту довіреності.

Згідно з текстом довіреності, вона уповноважила відповідача управляти та розпоряджатись (з правом здачі в оренду, продажу за ціну та на умовах на власний розсуд, обміну або відчуження іншим шляхом, в тому числі і з правом отримання дублікату правовстановлюючого документу) квартирою АДРЕСА_1, терміном дії до 26 липня 2014 року.

Таким чином, у відповідача вже була реальна можливість розпоряджатися вказаною квартирою на власний розсуд, практично в повному обсязі.

Разом з тим, відповідач додатково звернувся до неї з проханням надати нову довіреність, проект тексту якої він також самостійно надав, вже з метою більш зручної перереєстрації спірної квартири, особами, яких особисто призначив та які діяли від його імені.

Йдучи на зустріч відповідачу, вона оформила відповідну довіреність, про яку останній прохав.

Тобто, вона повністю виконала умови Угоди про розлучення та поділ майна від 22 червня 2011 року, в той час як відповідач не скористався наданими йому можливостями по незрозумілим причинам.

Крім того, в подальшому, вона уповноважила свого представника, адвоката ОСОБА_10, представляти її інтереси. Останній зв'язувався по телефону з представником відповідача для можливості домовитись про дату договору дарування спірної квартири, які так і не змогли домовитись про зустріч. В подальшому, представнику відповідача неодноразово призначались зустрічі в нотаріальній конторі з приводу укладання угоди, однак ні відповідач, ні його представник не з'явились.

Тобто, дії відповідача та письмові докази підтверджують той факт, що відповідач неодноразово навмисно ухилявся та прожовжує ухилятися від отримання у власність спірної квартири та від нотаріального посвідчення договору дарування вказаної квартири.

Таким чином, враховуючи вищенаведене та з урахуванням того, що відповідач сам відмовляється від виконання п.п.8.1, 8.2 Угоди про розлучення та поділ майна від 22 червня 2011 року та бажає визнати своє право власності на спірну квартиру тільки в судовому порядку, що її не влаштовує, оскільки це порушує її права та інтереси, так як для відновлення її порушеного права як в Україні, так і в Канаді вона була змушена нести додаткові витрати на правову допомогу, а також у зв'язку з тим, що канадська Угода про розлучення та поділ майна від 22 червня 2011 року не була нотаріально посвідчена, а українське законодаство, зокрема ч.2 ст.69 СК України, ч.1 ст.220 ЦК України, визначає, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, такий договір визнається нікчемним, остання була змушена скористатись своїм правом та звернутись до суду з даним зустрічним позовом.

Отже, позивачка за зустрічним позовом просить суд ухвалити рішення, яким визнати відсутність правових підстав для звернення до суду ОСОБА_1 з первинним позовом та встановити наступні юридичні факти: 1) факт повної юридичної готовності відповідача по первинному позову до укладання нотаріально посвідченої угоди дарування квартири АДРЕСА_1 - у власність позивачу по первинному позову, факт відмови позивача по первинному позову від укладання нотаріально посвідченого договору дарування та відмови від добровільного отримання ним права власності на спірну квартиру, факт відмови від пропозиції представника відповідача по первинному позову, укласти Мирову угоду, згідно тексту якої відповідач по первинному позову повністю визнала би право власності позивача по первинному позову на спірну квартиру, визнати за ОСОБА_2 право власності на ? частину спільного майна подружжя - спірної квартири та стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму збитків, понесених у зв'язку з відновленням порушеного права, по оплаті адвоката за підготовку заперечень та зустрічної позовної заяви в розмірі 4 384 грн. 80 коп., судовий збір в розмірі 1 369 грн. 31 коп. та витрати по оплаті послуг адвоката в судовому процесі.

В судовому засіданні представник позивача за основним позовом (представник відповідача за зустрічним позовом) основний позов підтримав в повному обсязі та просив суд його задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Про задоволення зустрічного позову - заперечував.

Представник відповідачки за основним позовом (позивачки за зустрічним позовом), зустрічний позов підтримав в повному обсязі та просив суд його задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в зустрічній позовній заяві. Проти задоволення основного позову - заперечував.

Вислухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши фактичні обставини даної справи, дослідивши письмові докази у їх сукупності та співставленні, суд дійшов до висновку про наявність законних підстав для частокового задоволення основного позову, а також часткового задоволення зустрічного позову, зважаючи на наступне.

Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно статті 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

В ході судового розгляду справи встановлено, що шлюб, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 04 лютого 1983 року у Центральному відділі реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім'ї, актовий запис №389, було розірвано згідно Свідоцтва про розлучення, виданого Відділом з питань сім'ї Верховного суду Онтаріо (Канада) від 11.10.2011 року та набрало законної сили 11.11.2011 року.

Згідно договору купівлі-продажу квартири, укладеного 19 грудня 1992 року між Ленінградською районною державною адміністрацією в м. Києві в особі Нечипоренко Т.М. та ОСОБА_2 в особі повіреної ОСОБА_3, що діяла за дорученням, посвідченого державним нотаріусом Вісімнадцятої Київської державної нотаріальної контори Рильською Л.С. та зареєстрованого в реєстрі 1с-1773, ОСОБА_2 купила квартиру, яку вона займала АДРЕСА_1 (19-20 - копія договору купівлі-продажу квартири).

Тобто, вказана спірна квартира була придбана ОСОБА_2 в період їх шлюбу з ОСОБА_1, що також не заперечувалось представниками сторін в судовому засіданні.

Як також встановлено в ході судового розгляду з пояснень представників сторін, між сторонами у справі 22 червня 2011 року в Канаді було укладено Угоду про розлучення і поділ майна, яка передбачала ряд визначених та врегульованих питань між сторонами, зокрема питання щодо передачі долі української нерухомості ОСОБА_2, а саме спірної квартири, за суму 10 000 доларів США, яка повинна бути їй виплачена з частки ОСОБА_1 від продажу їхнього іншого подружнього житла у Канаді, ОСОБА_1

На виконання вказаної Угоди, ОСОБА_2 на підставі усного договору доручення, довіреністю від 26 липня 2011 року уповноважила ОСОБА_1 управляти та розпоряджатись (з правом здачі в оренду, продажу за ціну та на умовах на власний розсуд, обміну або відчуження іншим шляхом, в тому числі і з правом отримання дублікату правовстановлюючого документу) належну їй на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_1, терміном дії довіреності до 26 липня 2014 року (а.с.21 - ксерокопія довіреності).

В подальшому, ОСОБА_2 довіреністю від 19 вересня 2011 року уповноважила ОСОБА_12 та ОСОБА_6 представляти її інтереси та, крім іншого, щодо дарування або укладання договору дарування частини у праві спільної сумісної власності подружжя на квартиру, ОСОБА_1, а саме квартири АДРЕСА_1, терміном дії довіреності до 19 вересня 2014 року (а.с.22 - ксерокопія довіреності).

Однак, представниками сторін у справі, не надано суду оригіналу Угоди про розлучення і поділ майна від 22 червня 2011 року, укладеної між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, або належним чином завіреної копії, у зв'язку з чим дана Угода, роздрукована та жодним чином не завірена копія якої міститься в матеріалах даної цивільної справи, не може братись судом до уваги та розцінюватись як належний та допустимий письмовий доказ у справі.

Отже, вирішуючи даний спір, суд виходив з наступного.

Виходячи зі змісту ч.1 ст.61 СК України, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до ч.1 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частинами першою та другою статті 372 ЦК України визначено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Пунктом 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст.372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Згідно зі ст.368 ЦК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, як встановлено в ході судового розгляду, спірна квартира була придбана ОСОБА_2 в період їх шлюбу з ОСОБА_1, а тому вказана квартира є їхньою спільною сумісною власністю.

Представниками сторін до початку розгляду справи по суті або під час розгляду справи по суті, не надано суду оригіналу Угоди про розлучення і поділ майна від 22 червня 2011 року, укладеної між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, щодо якої постійно надавались пояснення в ході розгляду справи, або належним чином завіреної копії, у зв'язку з чим дана Угода, роздрукована та жодним чином не завірена копія якої міститься в матеріалах даної цивільної справи, не може братись судом до уваги та розцінюватись як письмовий доказ у справі, оскільки це не відповідає вимогам ЦПК України.

Крім того, як встановлено в ході розгляду справи, ОСОБА_1 не скористався, згідно довіреностей ОСОБА_2, копії яких містяться в матеріалах справи, правом управляти та розпоряджатись (з правом здачі в оренду, продажу за ціну та на умовах на власний розсуд, обміну або відчуження іншим шляхом, в тому числі і з правом отримання дублікату правовстановлюючого документу) квартирою АДРЕСА_1, натомість звернувся до суду з даним позовом.

У зв'язку з вищенаведеним, суд дійшов до висновку про можливість часткового задоволення основного позову та визнання за ОСОБА_1 права власності на ? частину квартири АДРЕСА_1, крім того, вважає за необїідне частково задовольнити зустрічний позов та визнати за ОСОБА_2 право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1.

Що стосується зустрічного позову в частині визнання відсутності правових підстав для звернення до суду ОСОБА_1 з первинним позовом та встановлення юридичних фактів, таких як: 1) факту повної юридичної готовності відповідача по первинному позову до укладання нотаріально посвідченої угоди дарування квартири АДРЕСА_1 - у власність позивачу по первинному позову, факту відмови позивача по первинному позову від укладання нотаріально посвідченого договору дарування та відмови від добровільного отримання ним права власності на спірну квартиру, факту відмови від пропозиції представника відповідача по первинному позову, укласти Мирову угоду, згідно тексту якої відповідач по первинному позову повністю визнала би право власності позивача по первинному позову на спірну квартиру, а також стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму збитків, понесених у зв'язку з відновленням порушеного права, по оплаті адвоката за підготовку заперечень та зустрічної позовної заяви в розмірі 4 384 грн. 80 коп., судового збору в розмірі 1 369 грн. 31 коп. та витрат по оплаті послуг адвоката в судовому процесі, то зустрічний позов в цій частині задоволенню не підлягає, оскільки зазначені вимоги не грунтуються на законі.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.61 ч.1, 62 ч.1, 70 СК України, ст.ст. 319, 321, 368, 372 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 57-60, 208-209, 212-215, 223, 292-294 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Основний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця м. Києва, паспорт Серії НОМЕР_1, виданий ВГІРФО Дарницького РУГУ м. Києва 23 липня 2004 року, проживаючого в АДРЕСА_7, право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту відновлення порушенного права та визнання права власності на частину спільного майна подружжя - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, уродженкою м. Москва, паспорт Серії НОМЕР_2, виданий Дарницьким РУГУ МВС України в м. Києві 20 лютого 1997 року, проживаючої в АДРЕСА_6, право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1.

В задоволенні іншої частини зустрічного позову - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: Лопатюк Н.Г.