АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/536/15Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 48 Пироженко В.Д.
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2015 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоБородійчука В. Г.
суддівПодороги В. М. , Демченка В. А.
при секретаріВолвенко А. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 16 січня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про виселення з приватного житлового будинку та за зустрічним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна об'єктом спільної сумісної власності, розподіл майна, визнання права на житло.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши сторони, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_6 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_7 про виселення з приватного житлового будинку, вказуючи на те, що відповідно до договору купівлі-продажу від 20 серпня 2008 року їй належить на праві власності житловий будинок в с. Нова Дмитрівка, Золотоніського р-ну, Черкаської обл.. Для придбання даного будинку вона уклала іпотечний договір № 122-08/001 від 26 серпня 2008 року. У травні 2010 року позивач дозволила ОСОБА_7 періодично проживати в даному будинку. В зв'язку з тим, що на даний час позивач не сплатила кредит, вона має намір здавати будинок в оренду, а тому попросила відповідача покинути будинок, на що отримала відмову.

Просила виселити відповідача з будинку без надання йому іншого житлового приміщення.

ОСОБА_7 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_6 про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна об'єктом спільної сумісної власності, розподіл майна, визнання права на житло, вказуючи, що він знайомий з ОСОБА_6 з 2003 року. Тривалий час вони підтримували дружні стосунки, а в подальшому близькі стосунки. З березня 2008 року стали разом проживати в квартирі ОСОБА_6 за адресою АДРЕСА_1.

20 серпня 2008 року в інтересах їхньої сім'ї були укладені договори купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,13 га та житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходяться в с. Нова Дмитрівка, Золотоніського р-ну, Черкаської обл.. В зв'язку з тим, що будинок не був придатний для проживання, ОСОБА_7 домовлявся з будівельниками та іншими спеціалістами, які виконали необхідні будівельні та ремонтні роботи. Новосілля в даному будинку зустрічали в новорічні свята 2009 року з друзями та родичами.

Під час перебування у цивільному шлюбі вони також придбали на підставі договору купівлі-продажу від 12 серпня 2008 року нежитлові приміщення за адресою АДРЕСА_2; нежитлове приміщення в АДРЕСА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 11 березня 2010 року; нежитлове приміщення в АДРЕСА_4; в травні 2013 року був придбаний автомобіль Volkswagen Caddy номерний знак НОМЕР_1 2013 року випуску, легковий, синього кольору. Всі договори купівлі-продажу були оформлені на ім'я ОСОБА_6, хоча все майно придбано за спільні кошти, так як були досить міцні, тривалі та довірительні стосунки між сторонами. Також під час спільного проживання були придбані меблі, побутова техніка, телевізори, предмети необхідні для проживання, що може свідчити про установлені відносини як подружжя.

12 травня 2010 року для закріплення та зміцнення їхніх сімейних відносин вони провели обряд вінчання.

Просив встановити факт проживання однією сім'єю з ОСОБА_6, визнати об'єктом права спільної сумісної власності набуте майно, жилий будинок з надвірними спорудами в с. Нова Дмитрівка, Золотоніського р-ну, Черкаської обл. по договору купівлі-продажу від 20 серпня 2008 року; земельну ділянку в с. Нова Дмитрівка, вулиця не вказана Золотоніського р-ну, Черкаської області площею 0,13 га. по договору купівлі-продажу від 20 серпня 2008 року; нежитлові приміщення за адресою АДРЕСА_2; нежитлове приміщення в АДРЕСА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 11 березня 2010 року; нежитлове приміщення в АДРЕСА_4; в травні 2013 року був придбаний автомобіль Volkswagen Caddy номерний знак НОМЕР_1 2013 року випуску, легковий, синього кольору та визнати за ним право власності на ? частину даного майна.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 16 січня 2015 року позов ОСОБА_6 залишено без задоволення.

Зустрічний позов ОСОБА_7 задоволено частково.

Встановлено факт проживання однією сім'єю як чоловіка та дружини ОСОБА_7 та ОСОБА_6 з травня 2008 року по січень 2014 року.

Визнано об'єктом права спільної сумісної власності на: житловий будинок з надвірними спорудами в АДРЕСА_5.; земельну ділянку в с. Нова Дмитрівка, вул. не вказана на території Новодмитрівської сільської ради, Золотоніського р-ну, Черкаської обл. загальною площею 0,13 га згідно з договором купівлі-продажу від 20 серпня 2008 року; нежитлове приміщення розташоване АДРЕСА_2; нежитлове приміщення в АДРЕСА_3; нежитлове приміщення розташоване в АДРЕСА_4; автомобіль Volkswagen Caddy номерний знак НОМЕР_1 2013 року випуску, легковий, синього кольору.

Визнано за ОСОБА_7 право власності на ? частину спільного сумісного майна подружжя, а саме на : ? частину житлового будинку з надвірними спорудами в АДРЕСА_5.; на ? частини земельної ділянки в с. Нова Дмитрівка, вул. не вказана на території Новодмитрівської сільської ради, Золотоніського р-ну, Черкаської області загальною площею 0,13 га згідно з договором купівлі-продажу від 20 серпня 2008 року; на ? частину нежитлового приміщення розташованого в АДРЕСА_3; на ? частину нежитлового приміщення розташованого в АДРЕСА_4; на ? частину автомобіля Volkswagen Caddy номерний знак НОМЕР_1 2013 року випуску, легковий, синього кольору.

Визнано за ОСОБА_7 право на житло в будинку АДРЕСА_5

В іншій частині позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави судовий збір в сумі 3 654 грн..

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 16 січня 2015 року як незаконне та ухвалити нове рішення, яким виселити ОСОБА_7 з приватного житлового будинку у АДРЕСА_5. Судові витрати покласти на ОСОБА_7.

Перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з слідуючих підстав.

Ст. 213 ЦПК України вказує, що рішення суду повинно бути законним та обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак, дане рішення суду вказаним вимогам не відповідає.

Відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Звертаючись до суду з позовною заявою (а.с. 3 Т.1) ОСОБА_6 мотивувала свої вимоги тим, що в травні 2010 року вона на прохання Голови Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області ОСОБА_7 дозволила тимчасово проживати у своєму будинку, який знаходиться у АДРЕСА_5, який належить їй на праві приватної власності та придбаний за договором купівлі-продажу від 20 серпня 2008 року. Вказала, що відповідач з 2010 року і по даний час періодично проживав у її будинку, але оскільки на даний час ОСОБА_6 має намір здавати будинок в оренду і при цьому отримувала відмову відповідача покинути приміщення звернулася з позовом про виселення ОСОБА_7 без надання йому іншого житлового приміщення.

Звертаючись до суду з зустрічними позовними вимогами, ОСОБА_7 мотивував свої вимоги тим, що з відповідачем за зустрічними вимогами ОСОБА_6 вони знайомі з 2003 року, тривалий час підтримували дружні стосунки, а в подальшому й близькі стосунки.

Також вказав, що під час спільного проживання з ОСОБА_6 однією сім'єю без реєстрації шлюбу ними було придбане домоволодіння, земельна ділянка, інше нерухоме майно, автомобіль. Просив визнати суд факт спільного проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнати майно, набуте під час спільного проживання об'єктом спільної сумісної власності, провести розподіл вказаного майна та визнати за ним право власності на ? частину майна.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції визнав необґрунтованими доводи ОСОБА_6 щодо заявлених нею позовних вимог, а зустрічні вимоги ОСОБА_7 визнав вмотивованими, доведеними та підтвердженими наданими пояснення та доказами по справі.

Переглядаючи правильність висновків суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги ОСОБА_6 та докази, надані сторонами під час розгляду справи, колегія суддів приходить до наступних висновків.

За положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя.

Разом з тим, згідно із ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу. У судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

За змістом ст. 3 ч.2 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Позивач за зустрічним позовом обґрунтовував свої вимоги тим, що з ОСОБА_6 він знайомий з 2003 року, мав з нею дружні, а потім і близькі стосунки. Також вказав, що був пов'язаний з ОСОБА_6 спільним побутом, мав спільний бюджет мав взаємні права та обов'язки.

Просив на цій підставі встановити факт їхнього проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 2008 року.

Як вже було вищезазначено, СК України визначено, що особи, які спільно проживають, повинні бути пов'язані спільним побутом, мати взаємні права та обов'язки.

Суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги в частині встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу визнав доведеними в цій частині позовні вимоги та обґрунтував свої висновки тим, що стороною було надано докази в їх підтвердження, а саме фотокартки із сімейного архіву, вітальні листівки та даний факт підтверджено показами свідків.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком та вважає його невмотивованим.

Так, сторони по справі дійсно, не заперечили тієї обставини, що вони мали дружні стосунки та були знайомі з 2003 року.

ОСОБА_7 вказував, що перебував в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_8 і заочним рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 27 грудня 2007 року (а.с. 217 Т.1) даний шлюб було розірвано. Також зазначав, що факт розірвання шлюбу також підтверджується відповіддю відділу державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Головного управління юстиції у Черкаській області № 104/3.1-04-08 від 27 жовтня 2014 року про те, що 27 грудня 2007 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Золотоноші реєстраційної служби Золотоніського міськрайонного управління юстиції складено актовий запис № 20 про розірвання шлюбу.

Ухвалюючи рішення суду, районний суд послався в своєму рішення на те, що заочним рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 27 грудня 2007 року шлюб між ОСОБА_8 та ОСОБА_7 розірвано. Дане рішення набрало законної сили, а тому факт розірвання шлюбу у 2007 році визнав встановленою обставиною.

Позивач за зустрічним позовом вказав, що після розірвання шлюбу з березня 2008 року по червень 2014 року проживав однією сім'єю з ОСОБА_6 і саме за в цей період просив встановити факт проживання їх як одна сім'я без реєстрації шлюбу.

Дану обставину ОСОБА_6 заперечила та надала пояснення, що в цей період мала лише дружні стосунки з ОСОБА_7 і про це вона також зазначила в своїй апеляційній скарзі.

Колегія суддів критично оцінює такі висновки районного суду, виходячи з наступного.

В суді апеляційної інстанції було досліджено матеріали цивільної справи № 2-2667/10 за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_8 про розірвання шлюбу.

З матеріалів цієї цивільної справи, а саме (а.с. 3) вбачається, що ОСОБА_7 звернувся до суду з позовною заявою про розірвання шлюбу 03 березня 2010 року.

ОСОБА_8 надала суду заяву (а.с. 12), в якій просила розгляд справи проводити без її участі, позовні вимоги визнала повністю. Дата подання вказаної заяви 14 квітня 2010 року.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 16 квітня 2010 року (а.с. 15) шлюб було розірвано.

Дані обставини, з врахування того, що ОСОБА_7 є позивачем по цивільній справі № 2-2667/10 дають підстави вважати, що до 2010 року в ОСОБА_7 не було намірів розірвати шлюб, а відтак підтверджується та обставина, що він не міг перебувати у фактичних шлюбних відносинах з іншою жінкою і як юридично обізнана особа розуміти наслідки таких відносин.

Було встановлено, що лише після того, як ОСОБА_6 звернулася з позовом про виселення ОСОБА_7 (13 червня 2014 року), ОСОБА_7 (12 вересня 2014 року) звернувся до суду з апеляційною скаргою (а.с. 20 матеріалів цивільної справи № 2-2667/10) про скасування рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 16 квітня 2010 року. Підставою для скасування рішення суду від 16 квітня 2010 року ОСОБА_7 вказав на ту обставину, що дізнався від колишньої дружини ОСОБА_8 про існування заочного рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 27 грудня 2007 року). Але дані доводи ОСОБА_7 спростовуються наявною в матеріалах цивільної справи № 2-2667/10 заяви про те, що вона не заперечує проти задоволення позову про розірвання шлюбу і крім того, вона не зазначила про те, що даний шлюб розірвано, що свідчить про те що шлюб існував. Крім того, вивчивши текст заочного рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 27 грудня 2007 року, колегія суддів зазначає, що на ньому відсутній номер справи і враховуючи, що така справа знищена, в апеляційного суду відсутня можливість перевірити законність даного рішення як обгрунтованого доказу при розгляду справи про виселення, про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна об'єктом спільної сумісної власності, розподіл майна, визнання права на майно. Крім того, з наданих в суді апеляційної інстанції та долучених до матеріалів справи актового запису про розірвання шлюбу № 20, повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про розірвання шлюбу неможливо встановити на підставі якої цивільної справи ухвалено рішення в 2007 році, оскільки відомості, що зазначені у вище приведених матеріалах містять лише дату судового рішення без зазначення номера справи, по якій воно було ухвалено. Свідоцтво про розірвання шлюбу було отримано ним в 2014 році, тобто лише після того, як виникли неприязні стосунки з ОСОБА_6.

З врахуванням встановлених обставин, колегія суддів позбавлена можливості при розгляді справи, врахувати рішення суду від 2007 року про розірвання шлюбу, оскільки матеріали справи знищені, а наявні дані не містять необхідних реквізитів (зокрема й номера справи), щоб дати належну оцінку такому доказу.

Крім того, колегія суддів ознайомилася з показами свідків, які були надані в суді першої інстанції, і враховуючи, що вони різняться за своїм змістом, на що вказує і апелянт в своїй апеляційній скарзі вважає, що вони не можуть бути покладені в основу рішення, оскільки мають протирічивий характер.

Посилання ОСОБА_7 на ту обставину, що він вів спільний побут, мав спільний бюджет та мав взаємні права та обов'язки з ОСОБА_6 колегія суддів вважає недоведеним, оскільки згідно довідки квартального комітету № 23 від 17 серпня 2014 року (а.с. 130 Т. 3) вбачається, що в період з 22 грудня 2005 року по 05 жовтня 2010 року ОСОБА_6 проживала разом зі своїм чоловіком ОСОБА_9 у АДРЕСА_6.

Крім того, факт ведення спільного господарства та бізнесу з ОСОБА_9 підтверджується накладними поставки товару у магазин «Артеміда» (а.с. 18-19 Т.2), де зазначені прізвища постачальника і отримувача товарів ОСОБА_6 та ОСОБА_9.

Доводи того, що позивач за зустрічним позовом проживав з квітня 2008 року з ОСОБА_6 за адресою АДРЕСА_1 спростовуються висновком по результатам проведення перевірки від 30 вересня 2014 року (а.с. 129 Т. 3), який складений ДІМ Соснівського РВ УМВС в м. Черкаси ОСОБА_10 та затверджений начальником Соснівського РВ УМВС в м. Черкаси ОСОБА_11 і який свідчить, що у період з 2008 року по 30 вересня 2014 року факт проживання ОСОБА_7 з ОСОБА_6 за адресою АДРЕСА_1 не підтверджено.

Сім'я розглядається як соціальний інститут і водночас як союз конкретних осіб. Сім'я є первинним та основним осередком суспільства. Сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки, що й є ознаками сім'ї.

Із встановлених обставин вбачається, що ОСОБА_7 та ОСОБА_6 мали дружні стосунки.

ОСОБА_6 вказала, що саме за наявності дружніх стосунків, вона дозволила, ОСОБА_7, який опинився в складній життєвій ситуації, проживати в її будинковолодінні по АДРЕСА_5

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що ОСОБА_7 не довів суду обставин, що він проживав з апелянтом разом, вів спільне господарство, вів спільний бюджет.

Аналізуючи вітальні листівки та фотокартки з місць відпочинку та застільних свят, неможливо зробити категоричний висновок про перебування сторін у шлюбних відносинах, оскільки вони можуть як підтверджувати ці обставини так і спростовувати, оскільки можуть бути трактовані як доказ дружніх, а не сімейних відносин, тому дані докази не можуть бути визнані судом як беззаперечні та покладені в основу рішення.

Чинне законодавство передбачає, що без доведеності вказаних обставин, суд не вправі визнати факт перебування сторін в шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Виходячи з положень ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів дослідивши всі надані сторонами докази дійшла висновку, що позивач за зустрічним позовом не навів достатніх доказів того, що він разом з ОСОБА_6 в період 2008-2014 року проживали однією сім'єю, перебували у фактичних шлюбних відносинах, підтримуючи подружні відносини, з веденням спільного господарства.

Сторони не надали доказів того, що у вказаний період мали спільний бюджет, вели спільне господарство. Навпаки, наявні в матеріалах справи вказують на те, що кожний з них жив своїм життям, однак, при цьому вони підтримували дружні, близькі стосунки.

Крім того, ОСОБА_7 не навів суду вмотивованих доказів того, що витрачав свої особисті кошти для поліпшення благоустрою та його спільного життя з ОСОБА_6.

Рішення районного суду про задоволення позовних вимог в цій частині ґрунтується лише на припущеннях, оскільки докази, які містять інформацію щодо предмету доказування та матеріали справи вказують лише на дружні стосунки сторін і не встановлюють обставин, які підтверджували доводи ОСОБА_7 щодо його позовних вимог в цій частині.

За таких обставин, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_7 в частині встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в зв'язку з їх недоведеністю.

Своїм рішенням, суд першої інстанції визнав за ОСОБА_7 право власності на ? частину спільного сумісного майна подружжя: а саме на: ? частину житлового будинку з надвірними спорудами в АДРЕСА_5; на ? частину земельної ділянки в с. Нова Дмитрівка на території Новодмитрівської сільської ради Золотоніського р-ну, Черкаської обл. загальною площею 0,13 га; на ? частину нежитлового приміщення, розташованого в АДРЕСА_2; на ? частину нежитлового приміщення в АДРЕСА_3; на ? частину нежитлового приміщення в АДРЕСА_4; на 1/1 частину автомобіля Volkswagen Caddy номерний знак НОМЕР_1 2013 року випуску, легковий, синього кольору та визнав за ОСОБА_7 право на житло в будинку АДРЕСА_5

Колегія суддів вважає, що в цій частині судове рішення підлягає скасуванню з слідуючих підстав.

Виходячи з аналізу наведених норм, апеляційний суд вважає, що доказуванню у справі про визнання майна спільним сумісним майном подружжям, поділ майна підлягає склад та вартість спірного майна, його наявність, а також те, що наведене майно набуте під час проживання чоловіка та жінки однією сім'єю.

Оскільки під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції було визнано необґрунтованими доводи позовної заяви про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, тому дане майно не може бути визнане спільним майном подружжя і як наслідок цього неможливо провести його розподіл.

Так, крім посилання позивача за зустрічними вимогами про те, що вищезазначене майно придбавалося за спільні кошти суду не надано ніяких підтверджуючих матеріалів.

Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу жилого будинку від 20 серпня 2008 року (а.с. 6 Т.1) ОСОБА_6 придбала у ОСОБА_12 житловий будинок з надвірними спорудами за адресою АДРЕСА_5..

Згідно довідки виконавчого комітету Новодмитрівської сільської ради Золотоніського р-ну, Черкаської обл. № 549 від 03 червня 2014 року (а.с. 7 Т.1) вбачається, що домоволодіння, яке знаходиться в АДРЕСА_5 належить громадянці ОСОБА_6 згідно договору купівлі-продажу від 20 серпня 2008 року. В даному домоволодінні, на час видачі довідки ніхто не зареєстрований.

Посилання ОСОБА_7 на те, що будинковолодіння було придбано за його кошти в розмірі 60 000 євро нічим не підтверджено, оскільки право власності зареєстроване на ОСОБА_6. Покази свідків про те, що дійсно будинковолодіння придбано за кошти ОСОБА_7 і свідки позичали йому гроші на дану нерухомість є непереконливими, оскільки ОСОБА_7 не надав суду доказів належності у нього таких коштів.

Також, колегія суддів враховує ту обставину, що ОСОБА_7 при оформленні договору купівлі-продажу не скористався правом зазначити в договорі себе як сумісного з ОСОБА_6 покупця даної нерухомості.

Крім того, посилання ОСОБА_7 про те, що будинок він купував у свого знайомого і лише завдяки його знайомству відбулася дана угода спростовуються тими обставинами, що даний будинок був виставлений на продаж, і куплений ОСОБА_6 у встановленому порядку відповідно до оголошення про продаж будинковолодіння.

Також, ОСОБА_7 не навів суду переконливих мотивів придбання житлового будинку, як він стверджує за свої значні кошти, реєстрації вказаного будинку на іншу особу - ОСОБА_6, навіть без реєстрації хоча б ? частини права власності на нього.

Судом встановлено, що для придбання вказаного будинковолодіння ОСОБА_6 уклала з ВАТ «Державний ощадний банк України» іпотечний договір № 122-08/001 від 26 серпня 2008 року (а.с. 8-11 Т.1), згідно з яким остання отримала кредит у розмірі 340 000 грн. на придбання нерухомості, а тому її докази щодо відсутності в відповідача за первісним позовом будь-яких прав щодо даного майна є доведеними і такими, що ґрунтуються на наявних матеріалах справи.

Крім того, матеріалами справи спростовуються всі докази ОСОБА_7 про те, що він приймав участь у ремонті та покращенні благоустрою даного домоволодіння, оскільки всі накладні по постачанню будівельних матеріалів для ремонту та договори на проведення ремонту підписувались особисто ОСОБА_6 і не містять підписів ОСОБА_7, що вказує на те, що вона особисто і ніхто інший здійснювала дії щодо приведення будинковолодіння в належний стан.

Більше того, судом апеляційної інстанції встановлено, що нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_2 рішенням виконавчого комітету Золотоніської міської ради № 411 від 17 травня 2007 року було надано пп. ОСОБА_6 як переможцю конкурсу на право оренди, встановлено їй орендну плату та термін дії договору. Рішенням цієї ж ради від 08 липня 2008 року № 29-9/V надано першочергове право ПП ОСОБА_6 на його купівлю. Рішенням від 09 липня 2010 року № 401 видано ОСОБА_6 свідоцтво про право власності на об'єкт нерухомості - нежитлове приміщення по АДРЕСА_2 згідно інвентарної справи. Дані рішення були надані апелянтом під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції та приєднані до матеріалів справи.

Крім того, суд першої інстанції не взяв до уваги той факт, що спірне нежитлове приміщення в АДРЕСА_4 є власністю ОК «Перлина златок раю», одним із засновників якого являється ОСОБА_6 і права власності на дане приміщення в ОСОБА_6 немає. Нежитлове приміщення по АДРЕСА_3 було продане 04 червня 2014 року ОСОБА_6 - ОСОБА_13 згідно договору купівлі-продажу (а.с. 138 Т.3) та не перебуває у її власності. Суд на ці обставини уваги не звернув та не перевірив належність визначеного ОСОБА_7 майна при аналізі обставин під час ухвалення рішення.

Дані обставини також свідчать про те, що ОСОБА_6 ще до 2007 року займалася підприємницькою діяльністю і мала відношення до вказаних нежитлових приміщень, а тому це майно є дошлюбним майном ОСОБА_6 і момент його набуття відноситься до часу перебування її в шлюбі з своїм першим чоловіком ОСОБА_9.

Також, колегія суддів бере до уваги ту обставину, що ОСОБА_6 надано суду державний акт на право власності на земельну ділянку НОМЕР_2 (а.с. 127 Т. 3), який засвідчує набуття нею права власності на земельну ділянку в с. Нова Дмитрівка на території Новодмитрівської сільської ради Золотоніського р-ну, Черкаської обл. загальною площею 0,1270 га. Доказів того, що дана земельна ділянка належить не ОСОБА_6 а ОСОБА_7 останній суду не надав, як не спростував вище встановленого факту, тому включення в перелік майна даної земельної ділянки також вказує на те, що районний суд дану обставину не перевірив.

Вимога ОСОБА_7 про визнання за ним права на майно, а саме: АДРЕСА_5 спростована вище встановленими обставинами. Позивач не навів доказів того, що за ним зареєстроване право власності на вказане майно та не довів інших обставин, які могли б слугувати підставою для задоволення позову в цій частині.

З матеріалів справи та наданих сторонами доказів та заперечень вбачається, що автомобіль Volkswagen Caddy номерний знак НОМЕР_1 2013 року випуску, легковий, синього кольору придбаний ОСОБА_6 в травні 2013 року за особисті кошти в кредит, який і досі виплачується банківській установі.

Отже, перелічені вище не житлові приміщення, житловий будинок, земельна ділянка та автомобіль придбані ОСОБА_6 за особисті грошові кошти і ОСОБА_7 не надав вмотивованих та обгрунтованих доказів, що він має відношення до вказаного майна.

За таких обставин, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення вимог позивача за зустрічним позовом ОСОБА_7 про визнання майна об'єктом спільної сумісної власності, розподіл майна, визнання права на майно і вважає, що в цій частині судове рішення підлягає також до скасування із ухваленням нового про відмову в задоволенні позову.

Оцінюючи наведені апелянтом доводи апеляційної скарги щодо незаконності рішення про відмову в задоволенні первісних вимог про виселення відповідача без надання йому іншого житла, колегія суддів вважає, що вони підлягають до задоволення.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини 1 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із частини 1 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до статті 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Глава 28 ЦК України визначає житло об'єктом права приватної власності

Права власника житлового будинку, квартири визначені статтею 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Конституцією України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 11 липня1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 64 ч. 2 ЖК України до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу жилого будинку від 20 серпня 2008 року (а.с. 6 Т.1) ОСОБА_6 придбала у ОСОБА_12 житловий будинок з надвірними спорудами за адресою АДРЕСА_5..

Згідно довідки виконавчого комітету Новодмитрівської сільської ради Золотоніського р-ну, Черкаської обл. № 549 від 03 червня 2014 року (а.с. 7 Т.1) вбачається, що домоволодіння, яке знаходиться в АДРЕСА_5 належить громадянці ОСОБА_6 згідно договору купівлі-продажу від 20 серпня 2008 року. В даному домоволодінні, на час видачі довідки ніхто не зареєстрований.

Зважаючи на дані обставини, положення норм матеріального права, матеріали справи та доводи сторін, колегія суддів приходить до висновку, що відповідач ОСОБА_7 не був і не є членом сім'ї позивача, а є тимчасовим мешканцем, оскільки з власником житла не вів спільного господарства і між сторонами існувала тільки усна домовленість про тимчасове проживання у будинку належному позивачу.

Однак дані обставини не були враховані судом першої інстанції, хоча позивач посилався на них у позовних вимогах.

Відповідно до вимог ч.ч. 2,3 ст. 818 ЦК України, тимчасові мешканці не мають самостійного права користування житлом. Тимчасові мешканці повинні звільнити житло після спливу погодженого з ними строку проживання або не пізніше семи днів від дня пред'явлення до них наймачем або наймодавцем вимоги про звільнення помешкання.

Відповідно до ч. 1 ст. 98 ЖК України наймач жилого приміщення та члени його сім'ї, які проживають разом з ним, можуть за взаємною згодою дозволити тимчасове проживання в жилому приміщенні, що є в їх користуванні, інших осіб без стягнення плати за користування приміщенням (тимчасових жильців).

Згідно ст. 99 ЖК України, піднаймачі і тимчасові жильці самостійного права на займане жиле приміщення не набувають незалежно від тривалості проживання. У разі припинення дії договору найму жилого приміщення одночасно припиняється і дія договору піднайму. Піднаймач і члени його сім'ї, а також тимчасові жильці зобов'язані негайно звільнити займане жиле приміщення. У разі відмови вони підлягають виселенню в судовому порядку. Виселення провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Враховуючи вказане, колегія суддів приходить до висновку про те, що відповідач є тимчасовим мешканцем та в силу ст. 99 ЖК України має бути виселений із спірного будинку без надання іншого жилого приміщення.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Оскільки ОСОБА_7 відмовляється добровільно звільнити помешкання, тому в ОСОБА_6 були всі підстави для звернення до суду з вказаним позовом за захистом своїх порушених прав.

Колегією суддів встановлено, що позивачем за первісним позовом ОСОБА_6 доведено свої позовні вимоги, в їх заперечення ОСОБА_7 не надано беззаперечних спростовуючи доказів, тому її вимоги підлягають задоволенню. Навпаки, позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_7 під час розгляду справи в суді першої інстанції і під час розгляду в апеляційному суді не надано належних та вмотивованих доказів в обгрунтування своїх зустрічних позовних вимог, які б давали підстави для задоволення позову. Доводи і обгрунтування апеляційної скарги є переконливими та суттєвими, підтверджені наданими доказами і дають підстави для скасування рішення суду та ухвалення нового судового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_6 та відмову в задоволенні зустрічних вимог ОСОБА_7.

Згідно зі змістом ч.ч. 1, 5 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки колегією суддів позов задоволено повністю, тому на користь позивача з відповідача підлягає стягненню сума відшкодування витрат судового збору, що підтверджено документально на суму 487 грн. 20 коп., 243 грн. 60 коп. за сплату судового збору при подачі позовної заяви (квитанція № ПН661474 від 03 червня 2014 року (а.с. 1 Т.1)) та за сплату судового збору при подачі апеляційної скарги (квитанція № ПН2437 від 23 січня 2015 року (а.с. 117 Т.3)).

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 16 січня 2015 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_6 задовольнити.

Виселити ОСОБА_7 з житлового будинку по АДРЕСА_5. без надання іншого житлового приміщення.

В зустрічному позові ОСОБА_7 про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна об'єктом спільної сумісної власності, розподіл майна, визнання права на майно відмовити.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 487 грн. 20 коп. судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий :

Судді :