Ухвала

іменем україни

29 квітня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Амеліна В.І., Дербенцевої Т.П., Остапчука Д.О., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом приватного акціонерного товариства «МТС Україна» до ОСОБА_1 про захист ділової репутації, спростування недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою приватного акціонерного товариства «МТС Україна» на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 13 січня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року приватне акціонерне товариство «МТС Україна» (далі - ПрАТ «МТС Україна») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про захист ділової репутації, спростування недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди, посилаючись на те, що відповідач поширив негативну та недостовірну інформацію щодо товариства, чим завдав шкоди його діловій репутації шляхом підриву довіри необмеженого кола осіб до діяльності товариства, як українського оператора мобільного зв'язку на вітчизняному ринку телекомунікацій й просило визнати порушеними права товариства на повагу до його ділової репутації зі сторони ОСОБА_1 через публікацію на веб-сайті ділового порталу «Капитал», за Інтернет-адресою: http:/www.capital/ua/publication/ІНФОРМАЦІЯ_1 статті під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_1», через публікацію у газеті «Факты» та мережі Internet за адресою: http://fakty.ua/ІНФОРМАЦІЯ_2 у статті «ІНФОРМАЦІЯ_2» його інтерв'ю; визнати недостовірними відомості, що були поширені ОСОБА_1 у вказаних статтях, а саме: «иностранное оборудование, которое могло получать данные об украинских абонентах МТС, появилось задолго до проверки», «зарубежный коммутатор, с помощью которого «МТС Украина» может управлять услугами сети, появились еще в 2012 году. Последняя плановая проверка оператора проводилась в 2011 году, поэтому НКРСИ, по словам ОСОБА_1, до проведения внеплановой проверки по запросу СБУ о его существовании не знала», «СБУ. Они проинформировали НКРСИ, и комиссия провела внеплановую проверку оператора», «при заказе услуги conference-call возможно подключение третьего абонента к двум разговаривающим. И люди часто заказывают такую услугу. Данным механизмом и воспользовались иностранные представители…», «…два транзитных коммутатора оператора, которые обслуживают украинских абонентов, находятся на территории соседнего государства. Как они нам объяснили: из экономических соображений, поскольку речь идет о компании, являющейся «дочкой» российского оператора, зашедшего на украинский рынок», «… все сигнальные каналы международного трафика были заведены на два транзитных коммутатора в России, а точнее, в Санкт-Петербурге и Москве. И представители спецслужб другого государства без особых усилий могли подключиться к телефонным разговорам украинских абонентов этого оператора. Ведь все управляющие узлы были на их территории», «Только одного. У остальных наших операторов мобильной связи управляющие узлы находятся в Украине»; зобов'язати ОСОБА_1 викласти у мережі Інтернет спростування у такій редакції «Спростування. Мною, ОСОБА_1, було повідомлено журналісту газети «Факты» та ділового порталу «Капітал» недостовірну інформацію, що не відповідає дійсності. Дана інформація викладена неправдиво»; стягнути з ОСОБА_1 1 грн на відшкодування моральної шкоди та судові витрати.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 13 січня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ПрАТ «МТС Україна» просить ухвалені у справі судові рішення скасувати і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Однак зазначеним вимогам закону рішення судів не відповідають.

Ухвалюючи рішення та відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з того, що інформація, поширена відповідачем відносно позивача є достовірною.

Проте погодитися з такими висновками суду не можна.

Судом установлено, що 23 травня 2014 року на веб-сайті ділового порталу «Капитал», за Інтернет-адресою: http:/www.capital/ua/publication/ ІНФОРМАЦІЯ_1 було розміщено статтю ОСОБА_2 під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_1», матеріал якої було підготовлено, зокрема за результатами наданого її автору інтерв'ю колишнім головою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері зв'язку та інформації ОСОБА_1

ІНФОРМАЦІЯ_4 у газеті «Факты» та мережі мережі Internet за адресою: http://fakty.ua/ІНФОРМАЦІЯ_2 у статті під загальною назвою «ІНФОРМАЦІЯ_2» було опубліковане нове інтерв'ю відповідача.

За змістом ст. 32 Конституції України, ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод (далі - Конвенції), ст. ст. 94, 277 ЦК України кожному, в тому числі юридичній особі, гарантується право на захист честі, гідності та ділової репутації, а також спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію.

Разом з тим, за змістом зазначених правових норм, кожному гарантується право на свободу висловлення поглядів, в тому числі право поширювати інформацію без втручання органів державної влади, за умови, що вони діють добросовісно і надають правильну і достовірну інформацію, не завдаючи при цьому шкоди репутації окремих осіб і не порушуючи їх прав.

Згідно зі ст. 37 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні» громадяни, юридичні особи і державні органи, а також їх законні представники мають право вимагати від редакції друкованого засобу масової інформації опублікування ним спростування поширених про них відомостей, що не відповідають дійсності або принижують їх честь та гідність.

В абз. 5 п. 15 та п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз'яснено, що недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Згідно з положеннями ст. 277 ЦК Україна й ст. 10 ЦПК України обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Як роз'яснено у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

У законодавстві робиться чітке розмежування між інформацією фактичного характеру, яка має бути доведена, й оціночними судженнями, які не підлягають доведенню і спростуванню (ст. 47-1 Закону України «Про інформацію»).

Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з'ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій на порушення вимог ст. ст. 213-214, 303, 304, 315 ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернули, у достатньому обсязі не з'ясували характер розповсюдженої відносно позивача інформації, не визначилися чи мають місце оціночні судження чи поширена інформація є фактичним твердженням та є достовірною й відповідно не врахували, що наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень - неможливо, та дійшли передчасного висновку щодо заявлених позовних вимог.

Відповідно до п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи, яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві.

Дані про власника веб-сайту можуть бути витребувані відповідно до положень ЦПК України в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет.

За правилами ч. 3 ст. 56 Закону України «Про телекомунікації», адміністрування адресного простору мережі Інтернет у домені UA здійснюється недержавною організацією, яка утворюється самоврядними організаціями операторів/провайдерів Інтернет та зареєстрована відповідно до міжнародних вимог.

Згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України від 22 липня 2003 року № 447-р «Про адміністрування домену UA», повноваження адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет здійснює об'єднання підприємств «Український мережевий інформаційний центр».

Проте зазначене також залишилося поза увагою як суду першої так і апеляційної інстанцій, які не витребували даних про власника веб-сайту в адміністратора системи реєстрації й обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет, унаслідок чого не визначилися щодо належного відповідача у справі.

Наведене також свідчить про те, що суди належним чином не визначилися з характером спірних правовідносин і правовою нормою, яка підлягає застосуванню.

Таким чином, неповно з'ясувавши дійсні обставини справи, не давши належної оцінки доказам, суди допустили порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи та відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених судових рішень із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу приватного акціонерного товариства «МТС Україна» задовольнити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 13 січня 2015 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: В.І. Амелін

Т.П. Дербенцева

Д.О. Остапчук

В.О. Савченко