Номер провадження 2/754/339/15
12.02.2015 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:
головуючого - судді - Панченко О.М.
при секретарі - Буцко М.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним і застосування наслідків його недійсності, -
Позивачка ОСОБА_1 у вересні 2014 року звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним і застосування наслідків його недійсності, мотивуючи свої вимоги тим, що 44/100 частка квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 належала їй на підставі договору дарування від 05.10.2008 року. Вказана частка квартири була подарована нею відповідачу на підставі договору дарування від 27.09.2013 року. До укладення вказаного договору між нею та відповідачем була досягнута згода про те, що відповідач повинен довічно її утримувати: купувати продукти, ліки, сплачувати комунальні послуги, супроводжувати її до медичних установ, тощо. Вона погодилася на пропозицію відповідача відписати йому квартиру за те, що він буде матеріально забезпечувати та допомагати їй, оскільки за два місяці до укладення договору дізналася, що хвора на онкологічне захворювання на лікування якого потрібні чималі кошти, а її єдине джерело доходу - це пенсія по інвалідності. Проте, через місяць після підписання договору відповідач зник і жодного разу не з»являвся і не телефонував їй. Таким чином ніякої допомоги з його боку вона не отримувала, за свій кошт пройшла курс хіміотерапії та вимушена сплачувати борги по комунальним послугам за себе та відповідача. Оскільки вона мала намір і вважала, що укладає договір довічного утримання, отже при укладенні договору дарування помилялася, щодо обставин, які мають істотне значення для укладення правочину. Зважаючи на все вище викладене, була вимушена звернутися до суду з даним позовом за захистом свого порушеного права, просить суд про визнання недійсним договору дарування 44/100 частки квартири АДРЕСА_1, укладений 27 вересня 2013 року між нею та відповідачем, посвідчений приватним нотаріусом Київського нотаріального приватного округу ОСОБА_3 та визнати за нею право власності на 44/100 частки вказаної вище квартири.
В судовому засіданні 26.09.2014 року позивачка підтримала свої позовні вимоги в повному обсязі та просила суд їх задовольнити. В наступні судові засідання позивач не з»явилася.
Представник позивачки в судовому засіданні повністю підтримала позовні вимоги своєї довірительки та просила їх задовольнити. Посилалася на те, що при укладенні договору дарування її довірителька вважала, що укладає договір довічного утримання, тобто помилялася, щодо правових наслідків договору і це є обставиною, що має істотне значення, а тому є всі підстави для визнання такого правочину недійсним. Крім того, укладаючи договір, її довірителька мала впевненість, що за це їй буде надаватися матеріальна допомога, а без такої впевненості або надії правочин не був би укладений взагалі, тому за даними обставинами має місце помилка, оскільки неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, вплинуло на її волевиявлення.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з»явився, належним чином повідомлявся за відомою суду адресою його реєстрації та проживання. Відповідно до актів складених комісією ЖБК «Шовковик-2» ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_3 не проживає протягом 18 місяців.
Суд вважає за можливе розглянути справу за його відсутності за наявності зібраних по справі матеріалів. Відповідно до вимог ст. 224 ЦПК України суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, проти чого в судовому засіданні представник позивача не заперечувала.
Вислухавши пояснення позивача, представника позивача, допитавши свідків, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що відповідно до договору дарування від 05.04.2008 року 44/100 частка квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 належала позивачу по справі ОСОБА_1 (а.с. 50).
На підставі договору дарування від 05.10.2008 року вказана частка квартири була подарована позивачкою відповідачеві (а.с. 12).
На даний час в спірній квартирі зареєстрована позивач та її син, відповідно до довідки ЖЕК форми 3 (а.с. 49).
Як пояснила в судовому засіданні представник позивача, до укладення вказаного договору між її довірителькою та відповідачем була досягнута згода про те, що відповідач повинен довічно її утримувати: купувати продукти, ліки, сплачувати комунальні послуги, супроводжувати її до медичних установ, тим більше що за два місяці до укладення договору дізналася, що хвора на онкологічне захворювання на лікування якого потрібні чималі кошти, а її єдине джерело доходу - це пенсія по інвалідності.
В своїх позовних вимогах позивач посилається на те, що через місяць після підписання договору відповідач зник і жодного разу не з»являвся і не телефонував їй. Таким чином ніякої допомоги з його боку вона не отримувала, за свій кошт пройшла курс хіміотерапії та вимушена сплачувати борги по комунальним послугам за себе та відповідача. Вона мала намір і вважала, що укладає договір довічного утримання, отже при укладенні договору дарування помилялася, щодо обставин, які мають істотне значення для укладення правочину.
Допитані в судовому засіданні в якості свідків син позивачки ОСОБА_4 та його дружина ОСОБА_5 пояснили, що у 2013 чи у 2014 році позивачка захворіла на онкологічне захворювання, їй потрібні були кошти на операцію. Син не міг матеріально їй допомогти, тому вона шукала людину, якій могла б здати в оренду житло. Так вона познайомилася з відповідачем, вони жили практично однією сім»єю, він допомагав їй матеріально, а вона йому готувала їжу. Також їм було відомо, що позивач та відповідач мали намір укласти договір довічного утримання, син не був проти цього, оскільки у нього своя сім»я, яку також необхідно було утримувати, матері він не міг допомогти матеріально. Але після підписання договору відповідач зник, матеріально позивачці не допомагає, вона взагалі не знає де він зараз.
Допитана в судовому зсіданні в якості свідка ОСОБА_6, яка являється свахою позивачки пояснила, що позивачка була онкохворою, їй потрібні були кошти на операцію і хіміотерапію, тому вона шукала квартиранта, так познайомилася з відповідачем і вони почали проживати спільно, він дуже добре допомагав їй матеріально, тому вона повністю йому довіряла і хотіла укласти з ним договір довічного утримання. Проте, після підписання договору відповідач зник, ніяким чином їй не допомагає, на зв»язок не виходить.
Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання у момент вчинення правочину стороною або сторонами вимог встановлених ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України, а саме вільність волевиявлення учасників правочину та відповідність його їх внутрішній волі та реальність настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.
Правочини вчинені під впливом помилки, що має істотне значення, є недійсними, тому, що не відповідають загальним підставам дійсності правочинів, зокрема ч. 3 ст. 203 ЦК України, оскільки внутрішня воля учасника правочину не відповідає її зовнішньому прояву - волевиявленню учасника, яке сформоване під впливом помилки.
Відповідно до статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Відповідно до статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно зі статтею 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.
На підставі вищевказаного та керуючись положеннями Узагальнення Верховного Суду України від 24.11.2008 року «Про практику розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними», проаналізувавши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог та про можливість їх задоволення.
Щодо правових наслідків недійсності правочину, ст. 216 ЦК України, передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов»язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов»язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.
Відповідно до п. 5, п. 6, п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним. Зазначені вимоги розглядаються у позовному провадженні в порядку цивільного судочинства відповідно до вимог ст. 15 ЦПК України.
Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню сума сплаченого судового збору.
На підставі викладеного, керуючись ст. 10, 15, 60, 154, 212-215, 224-233 ЦПК України, ст.ст.203,215,216,229 ЦК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», суд , -
Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити.
Визнати недійсним договір дарування 44/100 частки квартири АДРЕСА_1, укладений 27 вересня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Київського нотаріального приватного округу ОСОБА_3
Визнати право власності за ОСОБА_1 на 44/100 частки квартири АДРЕСА_1.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 243 грн. 60 коп.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Суддя: