Категорія 43 Головуючий у 1 інстанції Шатілова Л.Г.
Суддя-доповідач Кочегарова Л.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 лютого 2015 року м. Маріуполь

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого Кочегарової Л.М.,

суддів: Супрун М.Ю., Попової С.А.,

при секретарі Брежнєві Д.О.,

розглянувши у судовому засіданні в місті Маріуполі справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - орган опіки та піклування Жовтневої райдержадміністрації Маріупольської міської ради, про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном, визнання осіб такими, що втратили право користування жилим будинком та виселення за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_6 на рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 21 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до відповідачів про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном. Просив визнати ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 такими, що втратили право користування жилим будинком АДРЕСА_1 та виселити їх без надання іншого житлового приміщення.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 21 листопада 2014 року ОСОБА_2 у позові відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - ОСОБА_6 просить рішення суду скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити. Посилається на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2, який підтримав скаргу, заперечення ОСОБА_3 та представника ОСОБА_4 - ОСОБА_7, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню за таких підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 є власником будинку АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 07 листопада 2012 року. З 10 червня 1986 року по теперішній час позивач зареєстрований у вказаному будинку.

Згідно довідки КСМ «Сонячний» від 21 травня 2014 року у будинку АДРЕСА_1 також зареєстровані відповідачка ОСОБА_4, як невістка, та онука - ОСОБА_5, 2013 року народження. Відповідач ОСОБА_3 проживає у будинку без реєстрації.

22 квітня 2014 та 19 травня 2014 років позивач звертався до органів міліції з питання, щодо прийняття заходів до відповідачів, які не впускають його до спірного будинку. За результатами перевірки кримінальних правопорушень не виявлено та рекомендовано звернутися до суду у приватному порядку.

Згідно свідоцтва про шлюб позивач ОСОБА_2 перебуває у зареєстрованому шлюбі з 04 червня 2014 року з ОСОБА_8, яка має дочку ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2. Фактично позивач проживає у АДРЕСА_2, який також належить йому на праві власності.

Відмовляючи ОСОБА_2 у позові про усунення перешкод, зняття з реєстрації та виселенні відповідачів, суд першої інстанції виходив з того, що вселення ОСОБА_3, ОСОБА_4 та малолітньої ОСОБА_5 відбулося у будинок АДРЕСА_1 за згодою позивача, доказів руйнування або використання будинку не за призначенням позивачем суду не надано. Посилання позивача на перешкоди, з боку відповідачів, у користуванні будинком, оцінені судом критично.

З висновками суду не можна не погодитися.

Так, згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Вимогами ст. 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім'ї власника будинку зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім'ї власника будинку належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Відповідно до п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" вказано, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

Частиною 3 ст. 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до вимог ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на

користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Частиною 1 ст.116 ЖК УРСР передбачено, що якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Згідно ст. 77 Закону України від 11 грудня 2003 року "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України).

При цьому, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.15 постанови від 1 листопада 1996 р. N 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Відповідно ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як вбачається зі справи, обґрунтовуючи свої вимоги про усунення перешкод у користуванні будинком, виселення відповідачів та зняття їх з реєстрації, позивач послався на те, що відповідачі змінили замки на дверях та хвірці, не допускають його до будинку і це змусило його звертатися до органів міліції.

Однак, з рішення вбачається, що суд дослідив ці обставини, врахував пояснення свідків ОСОБА_8, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 і дійшов висновку про те, що наданих позивачем доказів не достатньо для задоволення позову.

Не представлено позивачем суду доказів і того, що відповідачі систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними.

При розгляді справи в апеляційному суді встановлено, що відповідачі проживали у спірному будинку до грудня 2014 року і тому, як на час звернення позивача з позовом у травні 2014 року, так і на час ухвалення судом рішення, підстав для визнання ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 такими, що втратили право користування жилим приміщення, з урахуванням положень ст.405 ЦК України, не було.

Отже, відсутність підстав для позбавлення відповідачів права користування житловим приміщенням, виходячи з позовних вимог ОСОБА_2, унеможливлює і задоволення позову про зняття ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з реєстрації у будинку АДРЕСА_1.

Вказаного висновку колегія суддів дійшла з урахуванням роз'яснень, викладених в п.п.33,34 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав». Так, відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57-59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, відповідно до вимог ст.212 ЦПК України, оцінив представлені сторонами матеріали за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності та дійшов обгрунтованого висновку про відмову ОСОБА_2 у позові про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном, визнання осіб такими, що втратили право користування жилим будинком та виселення, оскільки

порушень прав та законних інтересів позивача, які б давали підстави для задоволення позовних вимог при розгляді справи не встановлено.

Доводи апеляційної скарги представника позивача не спростовують висновків оскаржуваного рішення, є формальними, не впливають на правильність вказаного рішення суду, не узгоджуються з вимогами законодавства, яке регулює спірні правовідносини і, в основному, зводяться до переоцінки доказів у справі.

Нових доказів чи обставин, які не були предметом розгляду у суді першої інстанції та могли вплинути на рішення суду позивачем апеляційному суду не надано.

Отже, апеляційний суд вважає, що рішення суду постановлено з дотримання норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування немає.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись п.1 ч.1 ст.307, ст.308 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 21 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Л.М. Кочегарова

Судді: М.Ю.Супрун

С.А. Попова