пр.№ 2/464/74/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02.02.2015 року м.Львів

Сихівський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Борейка С.В.,

з участю секретаря судових засідань Калітовській А.Б.

позивача ОСОБА_2

представника відповідача Гошовської Р.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засідання в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» від імені якого діє Західний регіональний департамент публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,-

в с т а н о в и в:

позивач звернувся до суду з позовом, в якому з уточненням просить: поновити на роботі в АТ «Банк «Фінанси та Кредит», структурному підрозділі - Західний регіональний департамент АТ «Банк «Фінанси та Кредит»; стягнути з відповідача (АТ «Банк «Фінанси та Кредит») на користь позивача заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 28.08.2014 по 15.01.2015 у сумі 14517,12 грн.; зобов'язати відповідача (АТ «Банк «Фінанси та Кредит») відшкодувати моральну шкоду у розмірі 10000,00 грн. завдану неправомірними рішеннями та діями.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що з 03.02.1997 працював на різних посадах в структурних підрозділах «Банк «Фінанси та Кредит». 27.08.2014 звільнений з роботи у зв'язку із скороченням чисельності або штату працівників на підставі п.1 ст.40 КЗпП, однак таке звільнення вважає незаконним з наступних підстав. Вважає, що має переважне право на залишення на роботі, адже: має тривалий безперервний стаж роботи на відповідному підприємстві; інвалід ІІІ-ї групи у зв'язку із участю в бойових діях, а тому на нього поширюються норми Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» та є учасником бойових дій у зв'язку із чим поширюється дія норм Закону України «Про статус ветеранів, гарантії їх соціального захисту»; має вищу технічну освіту; був головою трудового колективу на вказаному підприємстві; видання наказу у період відпустки, лікарняного суперечить нормам трудового законодавства (ч.3 ст.40 КЗпП); не було запропоновано іншу роботу у відповідності до ч.2 ст.40 цього Кодексу. У зв'язку із наявність усіх цих підстав у відповідності до ст.235 КЗпП просить поновити на попередній роботі. Вважає, що оскільки перебуває у вимушеному прогулі просить стягнути заробітну плату за період з 28.08.2014 по 15.01.2015 у спірному розмірі. При цьому, у результаті неправомірних дій відповідача отримав фізичну біль та душевні страждання, у зв'язку із чим просить стягнути моральну шкоду у вказаній сумі. Просить позов задовольнити повністю.

У судовому засіданні позивач уточненні позовні вимоги підтримав повністю та просить такі задовольнити.

У судовому засіданні представник відповідача заперечив проти позову. Дав пояснення аналогічні змісту письмовим запереченням, згідно з яких покликається на наступні доводи. Позивач про звільнення був повідомлений належним чином, причиною чого стали зміни в організації виробництва і праці, зокрема припиненням діяльності Філії «Західне регіональне управління» банку (у якому ОСОБА_2 працював) шляхом реорганізації та створення на базі Філії відділення АТ «Банк «Фінанси та Кредит»; з 11.02.2014 у структурі Філії ліквідовано ряд посад та підрозділів, зокрема управління адміністративного-господарського забезпечення (та у його складі господарський сектор, у якому працював позивач). На момент припинення Філії до складу банку входив відділ адміністративно-господарського забезпечення та у даному відділі на час звільнення та на даний час відсутня посада спеціаліста, яку займав позивач, але й будь-яка інша посада, переведення на яку можна було б запропонувати. При цьому звільнення позивача відбулось з дотримання вимог та у відповідності до ст.3 Закону України «Про відпустки» та ч.3 ст.40 КЗпП. Щодо дотримання вимог чинного законодавства про переважне право на залишенні на роботі, то банком такі вимоги також були враховані. Заподіяння моральної шкоди не обґрунтовано належними та допустимими доказами та не доведено настання такої внаслідок протиправних дій відповідача.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи та з'ясувавши її дійсні обставини справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до наступного.

Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, з врахуванням положень ст.ст.57-59 ЦПК України.

Згідно зі ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. При цьому дані докази повинні бути належними та допустимими, як це передбачено ст.ст.58-59 ЦПК України.

Установлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд повинен свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.4 ст.60 ЦПК України).

Згідно із ч.1 ст.179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. При цьому, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню (ч.1 ст.61 ЦПК України).

В силу ст. 43 Конституції України громадянину гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у вказаних випадках, зокрема: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства. Установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно із ч.2 ст.40 КЗпП України звільнення з цих підстав допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою на іншу роботу.

Відповідно до ч.3 ст.40 цього Кодексу не допускається звільнення працівників з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності, а також у період перебування працівників у відпустці.

За умовами ст.49-2 цього ж Кодексу про наступне вивільнення працівників персонально попереджаються не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Пленум Верховного Суду України в п.19 своєї постанови «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 р. № 9 роз'яснив, що, розглядаючи трудовий спір, пов'язаний зі звільненням за ст.40 п.1 КЗпП України, суд мав з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема: ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників; чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють звільнення працівника; які є докази щодо змін в організації виробництва і праці; про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації; чи не користувався звільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне звільнення.

Судом встановлено, що з 3 лютого 1997 року ОСОБА_2 був прийнятий на роботу у структурний підрозділ «Банк «Фінанси та Кредит» Львівська Філія на посаду старшого інженера господарського відділу у підрозділі управління адміністративно-господарського забезпечення до складу якого входили господарський сектор (у якому працював позивач на посаді спеціаліста) та сектор транспортного забезпечення.

Однак, 10 січня 2014 року АТ «Банк «Фінанси та Кредит» видано наказ № 19-о «Про припинення діяльності філії «Західне регіональне управління та внесено зміни до організаційної структури Західного регіонального департаменту» та відповідно до якого з 11.04.2014 у структурі філії ліквідовано посади та підрозділи, зокрема і цей у якому працював позивач /а.с.60/. Згідно з штатних розписів філії «Західне регіональне управління» АТ «Банк «Фінанси та Кредит» на 31.01.2014 у господарському секторі наявна посада спеціаліста, однак така відсутня у штатному розписі АТ «Банк «Фінанси та кредит» на 30.04.2014 /а.с.64, 65/.

Так, позивача було повідомлено про наступне вивільнення у зв'язку із прийняттям вищевказаного наказу, у відповідності до ст.49-2 КЗпП (про наступне вивільнення працівників персонально попереджений не пізніше ніж за два місяці) /а.с.81/.

Надалі, 04 квітня 2014 року філією «Західне регіональне управління» ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» видано наказ № 60 «Про надання відпустки згідно з ч.1 ст.3 Закону України «Про відпустки» та наступне звільнення за п.1 ст.40 КЗпП ОСОБА_2» відповідно до якого останнім днем звільнення вважати останній день відпустки (03.07.2014), однак у зв'язку із тимчасовою непрацездатність позивача у період відпустки таким днем став 27.08.2014 /а.с.73/.

Таким чином, оскільки відбулись зміни в організації виробництва і праці, що супроводжувало скорочення штату працівників, що встановлено із штатних розписів від 31.01.2014 та від 30.04.2014 та внаслідок скорочення штатної посади позивача, попередивши листом від 11.02.2014 відповідно до ст.49-2 КЗпП України про наступне звільненні за 2 місяці, не запропонувала позивачу іншу роботу на підприємстві, оскільки такі були відсутні згідно з довідки ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» від 13.01.2015 № 15-151000/295, як на дату повідомлення про звільнення (11.02.2014) так і на дату звільнення (27.08.2014) /а.с.93/.

При цьому, суд вважає безпідставними доводи позивача на порушення відповідачем вимог ст.42 КЗпП України, якою переважне право працівника на залишення на роботі при скорочені чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, враховуючи, що позивачу при скороченні не пропонувалась інша робота за відповідною професією чи спеціальністю, адже такі були відсутні, а тому в сили ч.2 ст.49-2 КЗпП працівник на власний розсуд звертається за допомогою до держаної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Таким чином, скорочення дійсно мало місце, рішення про скорочення чисельності або штату працівників діюче законодавство відносить до компетенції адміністрації підприємства, яке вирішує внутрішні організаційні питання формування штату працівників та їх посад. Про майбутнє скорочення позивач був попереджений за 2 місяці, однак без запропонування іншої роботи, у зв'язку із відсутністю такої.

У зв'язку з цим, відповідач правомірно звільнено позивача з роботи з підстав п.1 ст.40 КЗпП України.

Судом не встановлено також порушення вимог ч.4 ст.40 КЗпП України, на яку покликається позивач та якою передбачено, що не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці.

Позивача звільнено з роботи 27.08.2014 р., останній день відпустки після закриття листка непрацездатності, що встановлено із матеріалів справи.

На підставі наведеного, вимога позивача про поновлення його роботі (посаді) є безпідставною та не підлягає до задоволення.

Що стосується позовних вимог про стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, то вони задоволенню не підлягають, оскільки суд не виявив жодних порушень з боку відповідача при звільненні позивача та правових підстав для поновлення останнього на роботі.

Порядок відшкодування моральної шкоди в сфері трудових відносин врегульовано ст.237-1 КЗпП України, згідно з якою відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Судом не встановлено порушення прав позивача при звільненні його з роботи, а відтак підстави для відшкодування моральної шкоди відсутні та в такій вимозі слід відмовити.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Враховуючи наведені вище обставини, суд приходить до переконання, що позивачем не доведено підстав для задоволення позовних вимог, а тому в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.

У зв'язку із відмовою у позовних вимогах, відповідно до ст.88 ЦПК України, судовий збір відшкодуванню не підлглягає.

На підставі викладеного, відповідно до ст. 43 Конституції України, ст. ст.40, 49-2, 237-1 КЗпП України, п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року та керуючись ст. ст. 10, 60, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в:

у позові ОСОБА_2 до публічного акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» від імені якого діє Західний регіональний департамент публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Львівської області через Сихівський районний суд м. Львова шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня проголошення рішення, а особами, які не були присутні в судовому засіданні під час проголошення рішення протягом 10 днів з часу отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо таку не було подано. У разі подання такої рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий С.В.Борейко