Номер провадження: 22-ц/785/443/15
Головуючий у першій інстанції Шепітко І. Г.
Доповідач Артеменко І. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.02.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Артеменка І.А.,

суддів Сватаненка В.І.,

Суворова В.О.,

при секретарі Фабіжевській Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 16 жовтня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,-

встановила:

У серпні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з зазначеним позовом, в якому просив визнати незаконним та скасувати наказ № 90-16-к від 15.07.2014 року про звільнення його з 16.07.2014 року з роботи, поновити на посаді головного юрисконсульта відділу судового та виконавчого провадження управління пізнього збору заборгованості роздрібних клієнтів Одеської обласної дирекції департаменту проблемної заборгованості роздрібних клієнтів ПАТ "Райффайзен Банк Аваль", а також стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 17.07.2014 року та 6000 гривень моральної шкоди. ОСОБА_3 обґрунтовує свої вимоги тим, що з відповідачем по справі перебував у трудових відносинах та був звільнений згідно п.1 ст.40 КЗпП України, звільнення вважає незаконним, оскільки про скорочення штату був ознайомлений 19.02.2014 року, однак в порушення вимог ч.ч.2, 3 ст. 49-2 КЗпП України йому було запропоновано вакансії, що не відповідають кваліфікаційним вимогам його спеціальності, а ті вакансії, що відповідають його кваліфікаційним вимогам, надано та запропоновано не було, тому він вимушений звернутися до суду.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 16 жовтня 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, ОСОБА_3 подав до суду апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити по справі нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм права.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, який доповів зміст рішення, яке оскаржено, доводи апеляційної скарги, межі, в яких повинні здійснюватись перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, вислухавши думку учасників процесу, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу відхилити, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу та залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті та справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача у зв'язку зі скороченням чисельності штату працівників відбулося без порушень законодавства зі сторони роботодавця, а тому відсутні підстави для задоволення його позовних вимог.

Вирішуючи спір по суті, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює.

Так, апеляційним судом встановлено, підтверджено матеріалами справи та не спростовується сторонами, що з ОСОБА_3 з 21.12.2009 року працював на посаді головного юрисконсульта відділу судового та виконавчого провадження управління пізнього збору заборгованості роздрібних клієнтів Одеської обласної дирекції департаменту проблемної заборгованості роздрібних клієнтів ПАТ "Райффайзен Банк Аваль", що підтверджується наказом про прийняття на роботу № 1049-к від21.12.2009 року.

Постановою Правління АТ "Райффайзен Банк Аваль" № П-15/4 від 24.01.2014 рокубули внесені зміни в організаційну структуру департаменту проблемної заборгованості роздрібних клієнтів, які передбачали скорочення чисельності та штату працівників, що підтверджується додатками №№ 1, 2, 3.

Відповідно до наказу АТ "Райффайзен Банк Аваль" за № 619к від 17.02.2014 року, позивача булопопереджено про наступне звільнення за скороченням чисельності та штату працівників (а.с.91). З зазначеним наказом ОСОБА_3 був ознайомлений 19.02.2014 року (а.с.93).

До вищевказаного наказу був наданий додаток вакантних посад станом на 17.02.2014 року, з яким позивач також був ознайомлений (а.с.94-95), але заяви про бажання працювати на одній із запропонованих посад позивач не подавав.

Згідно з витягу з протоколу № 6 від 15.04.2014 року засідання профспілки Банку, остання надала згоду на звільнення працівників управління пізнього збору заборгованості роздрібних клієнтів Одеської обласної дирекції департаменту проблемної заборгованості роздрібних клієнтів ПАТ "Райффайзен Банк Аваль", в числі яких був позивач.

З 18.04.2014 року по 15.07.2014 року позивач перебував у щорічній відпустці, крім того, з 24.04.2014 року по 06.05.2014 року ОСОБА_3 знаходився на лікарняному, що підтверджується листком непрацездатності (а.с.55).

Наказом ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" за № 90-16-к від 15.07.2014 року зі згоди профспілки підприємства ОСОБА_3 був звільнений із займаноїпосади згідно п.1 ст.40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням чисельності та штату працівників (а.с.7).

У відповідності до п.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно з п. 19 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" № 9 від 06.11.1992 року, розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне звільнення.

Наказ про попередження про наступне звільнення за скороченням чисельності та штату працівників був виданий 17.02.2014 року. Ознайомлення ОСОБА_3 із наказом здійснено 19.02.2014 року. Звільнення позивача відбулося 16.07.2014 року, тобто Банком було дотримано вимоги щодо двомісячного строку.

Відповідно до ч.1 ст.49-2 КЗпП України одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Як вже зазначалося вище, додатком до наказу про попередження про наступне звільнення є перелік вакантних посад станом на 17.02.2014 року, з яким ОСОБА_3 був ознайомлений, що підтверджується його підписом, але жодної заяви про бажання обіймати одну з запропонованих посад не надав.

Що стосується посилання апелянта на те, що надані вакансії не відповідають кваліфікаційним вимогам, то колегія суддів зазначає наступне.

У зв'язку з реорганізацією може змінюватися не тільки назва посади, але і зміст трудової функції. Працівник у такому випадку підлягає звільненню за п.1 ст. 40 КЗпП України, а в порядку працевлаштування у зв'язку із звільненням йому не обов'язково повинні запропонувати саме цю посаду, до якої відноситься основне коло раніше виконуваних працівником обов'язків.

Працівникові повинні запропонувати роботу за відповідним фахом (спеціальністю) і лише, якщо такої роботи нема, - іншу роботу. Тобто працівнику необхідно пропонувати не тільки роботу за його спеціальністю, але й іншу вакантну посаду, нижчу рангом, або нижче оплачувану роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду роботи й стану здоров'я. У зв'язку з відсутністю на той момент роботи за відповідним фахом ОСОБА_3 була запропонована інша робота, що також здійснено із дотриманням діючого законодавства.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що Банком в повному обсязі дотримані вимоги діючого законодавства щодо процедури звільнення за скороченням чисельності та штату працівників.

З матеріалів справи вбачається, що 13.03.2014 року додатково Банк надавав перелік вакантних посад. Позивач заву про зарахуванню на будь-яку посаду, із запропонованих, надав лише 15.04.2014 року. Тією ж датою на поштову скриньку позивача була надана відповідь із проханням уточнення посади, яку він бажає займати. В електронному вигляді позивач перелічив ряд посад , які він бажає обіймати. На вимогу Банку, щодо надання заяв на обрану посаду для можливості її розгляду, відповідь надана не була.

24.04.2014 року ОСОБА_3 звернувся із заявою про надання однієї з вільних посад (а.с.25). Банком знову було наголошено про необхідність подання заяви із зазначенням конкретної обраної посади для можливості її розгляду. Позивачем заява надана не була.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 двічі з 17.04.2014 року було запрошено для проведення співбесіди на заміщення вакантної посади - менеджера судового провадження, але позивач на співбесіду не з'явився, що підтверджується актом про відмову від зустрічі від 06.05.2014 року (а.с.80).

16.07.2014 року було проведено засідання профспілки і була надана згода на скорочення позивача.

Станом на 16.07.2014 року в Одеській ОД АТ "Райффайзен Банк Аваль" були відсутні вакантні посади, тому ОСОБА_3 було запропоновано посади в інших регіонах, від яких він відмовився.

Аналізуючи зазначене, колегія суддів дійшла висновку, що Банком були дотриманні усі вимоги діючого законодавства та Колективного договору під час звільнення позивача.

Що стосується помилки у даті видачі наказу, а саме 15.07.2014 року, замість 16.07.2014 року, то колегія суддів погоджується з поясненнями відповідача та вважає це арифметичною помилкою, оскільки сам наказ містить посилання на рішення колегіального органу - профспілки підприємства, що ухвалювалося 16.07.2014 року, та зазначене не може бути підставою для визнання наказу про звільнення незаконним.

Що стосується вимог про відшкодування моральної шкоди, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими, позивач не надав жодного належного та допустимого доказу, який б підтверджував спричинення відповідачем моральної шкоди. Не зазначив у чому саме полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Крім того, вимоги про відшкодування моральної шкоди є похідними від вимог про визнання незаконним та скасування наказу № 90-16-к від 15.07.2014 року про звільнення з роботи, та поновлення на роботі, а тому, в разі відмови у їх задоволенні, вони також не підлягають задоволенню.

Частиною 1 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Викладені в апеляційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи по суті.

Відповідно до ч. 1. ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

При таких обставинах, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені фактичні обставини по справі, рішення суду відповідає вимогам ст. ст. 213, 215 ЦПК України, а тому не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 16 жовтня 2014 року залишити без змін.

Ухвала колегії суддів набирає законної сили з моменту проголошення.

Ухвала колегії суддів може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня проголошення до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської області

І.А. Артеменко

В.І. Сватаненко

В.О. Суворов