16.02.2015 Справа № 696/61/15-ц
№ 2/696/101/15
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
16 лютого 2015 року Кам'янський районний суд Черкаської області
головуючого судді: Коваленка В.І.
при секретарі: Степановій Н.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кам'янка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "АвтоФінанс" м. Київ про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів,-
ОСОБА_1 звернувся до Кам'янського районного Черкаської області з позов до ТОВ "Лізингова компанія "АвтоФінанс" про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів.
Тому позивач змушений звернутися з позовом до суду про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів.
Позивач в судове засідання не з'явився, однак подав суду заяву про слухання справи в його відсутності та зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти винесення заочного рішення.
Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, заяви про слухання справи за його відсутності та заперечень щодо позову суду не надавав.
Зі згоди представника позивача суд ухвалив рішення про заочний розгляд справи та вирішення справи на підставі наявних у ній даних та доказів, що відповідає положенням ст.ст. 224, 225 ЦПК України.
Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
В судовому засіданні встановлено, що 16.09.2014 року між сторонами було укладено договір фінансового лізингу №011122 на придбання трактору "МТЗ 892" (а.с.9-15).
Однак, після сплати вказаного платежу предмет лізингу (трактор) так і не був переданий протягом обіцяних декількох днів.
Відповідно до п.10.11 вказаного договору, у випадках розірвання договору Лізингоодержувачем до сплати останнім на рахунок Лізингодавця авансового платежу. Лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 30% від сплаченої суми авансового платежу. В такому випадку комісія за організацію даного договору Лізингоодержувачу не повертається, так як вказана умова договору надає можливість відповідачу не повертати кошти на оплату, здійснену позивачем у разі відмови позивача укласти або виконати договір.
У відповідності до ст.16 Закону України "Про фінансовий лізинг", лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж, як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.
Як вбачається із змісту договору лізингу, укладеного між сторонами, комісія за організацію розуміє під собою одноразову плату лізингоодержувача лізингодавцю при укладанні договору.
На думку суду, вказаний пункт договору порушує принцип добросовісності, оскільки відповідач не обґрунтував співмірність розміру платежу за організацію даного договору виконаній послузі, яка згідно ст.16 Закону України "Про фінансовий лізинг", не є лізинговим платежем, а фактично полягала у виготовленні стандартної форми договору.
Враховуючи вищевказане, суд вважає, що такий платіж не є витратами лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу, а як зазначено в квитанції є авансовим платежем, оскільки п.8.2.1. договору визначає склад першого лізингового платежу, однак лізингоодержувач не позбавлений права самостійно визначати черговість оплати передбачених в Додатку №1 платежів.
Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.
Тобто, для визначення умов договору несправедливими, необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін і завдають шкоди споживачеві.
Відповідно до ст. 1 Закону України "Про фінансовий лізинг", фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначенний строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).
Згідно до ст. 2 Закону України "Про фінансовий лізинг", відносини, що виникають за договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.
У відповідності до ч.1 та ч.2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3 та ч.6 ст. 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним не вимагається.
Відповідно до ч. 2 ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.
У відповідності до п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.
Згідно з положеннями ч. 1, п.п. 2, 4, 7, ч. 3, ч. 5 та ч. 6 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів", нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Забороняється як такі, що вводять в оману, зокрема: з метою спонукання споживачів до прийняття швидкого рішення та позбавлення їх достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення. Правочини, здійсненні з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.
На підставі ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів", встановлено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності,
наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є. зокрема, умови договору про надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати його без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.
Таким чином, Законом України "Про захист прав споживачів", встановлено недійсність правочинів, здійснених з використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема у введені в оману споживачів, шляхом пропонування з метою реалізації однієї продукції до реалізації іншої, позбавлення споживачів достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення.
Згідно ст. 21 Закону України "Про захист прав споживачів", крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені, виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів, права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо: порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом), обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію.
Крім цього позивач при подачі позову до суду, був звільнений від сплати судового збору на підставі п.7 ст.5 Закону України "Про судовий збір", як споживач за позовом, що пов'язаний з захистом прав споживачів. А тому у відповідності до положень ч.3 ст. 88 ЦПК України, з відповідача необхідно стягнути в дохід держави судовий збір в сумі 251 гривня 25 копійок.
На підставі наведеного, ст.ст. 215, 216 ЦК України, Закону України "Про захист прав споживачів", Закону України "Про фінансовий лізинг", Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", керуючись ст.ст.10, 11, 60, 88, 209, 213-215 ЦПК України, -
Позов ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "АвтоФінанс" м. Київ про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів - задовольнити.
Визнати недійсним договір №011122 фінансового лізингу від 16 вересня 2014 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "АвтоФінанс" та ОСОБА_1.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "АвтоФінанс" в дохід держави судовий збір в сумі 251 (двісті п'ятдесят одна) гривня 25 копійок.
Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Черкаської області через Кам"янський районний суд шляхом подачі в 10-ти денний строк з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача поданою протягом 10 днів з дня одержання копії.

Суддя: