АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1589/15 Справа № 183/3995/14 Головуючий у 1 й інстанції - Березюк В. В. Доповідач - Городнича В.С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.,

при секретарі - Назаренко А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 листопада 2014 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання правочину дарування 1/2 частини квартири недійсним, -

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2014 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, посилаючись на те, що 14 червня 1996 року він та його дружина ОСОБА_4, перебуваючи у шлюбі придбали за спільні кошти двокімнатну квартиру. У ОСОБА_4 є син від першого шлюбу - ОСОБА_3, який запропонував позивачеві та своїй матері укласти з ними договір довічного утримання, по якому подружжя передає ОСОБА_3 у власність 1/2 частини вищевказаної квартири, взамін чого відповідач зобов'язувався забезпечувати подружжя утриманням та доглядом довічно. 05 листопада 2003 року позивач та його дружина ОСОБА_4 передали ОСОБА_3 у власність 1/2 частини двокімнатної квартири, шляхом укладення договору дарування. Однак, відповідач своє зобов'язання по утриманню та догляду довічно ОСОБА_2 та його дружини не виконує, виїхавши на постійне проживання до Росії в місто Москву, забравши з собою і свою матір ОСОБА_4 Позивач посилається на вчинення правочину під впливом помилки та обману.

Таким чином, позивач просив суд визнати недійсним вищевказаний договір дарування 1/2 частини квартири.

Заочним рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 листопада 2014 року у задоволенні позовних вимог позивача відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін, з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про укладення шлюбу ОСОБА_2 30.12.1981 року уклав шлюб з ОСОБА_4

05 листопада 2003 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір дарування 1/2 частини квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, який посвідчено приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_5 за реєстровим № 2-4560.

1/2 частина квартири, розташованої за вказаною адресою, належала дарувальнику на підставах договору купівлі-продажу, укладеного 14.06.1996 року між ОСОБА_2 з однієї сторони та ОСОБА_4 - з іншою.

В договорі дарування зазначено, що договір підписаний сторонами в присутності нотаріуса, особи сторін, які підписали договір, встановлено їх дієздатність, а також належність ОСОБА_2 1/2 частин відчужуваної квартири перевірено. Сторони уклали договір дарування добровільно і перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам'яті, попередньо ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений ними правочин (зокрема з вимогами щодо недійсності правочину).

У зв'язку з вищевикладеним, суд прийшов до вірного висновку, що ОСОБА_2 у відповідності до вимог ст.319 ЦК України як власник розпорядився своїм майном на власний розсуд та відсутні будь-які порушення прав позивача при вчиненні спірного договору.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що доводи позивача є надуманими, безпідставними та такими, що не знайшли свого повного підтвердження в ході судового розгляду, так як жодного цьому доказу ні позивачем, ні представником позивача суду не надано.

З'ясувавши в достатньо повному обсязі права та обов'язки сторін, обставини по справі, перевіривши доводи сторін та давши їм правову оцінку, суд постановив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що договір дарування, на підставі ст. 210, ч. 3 ст. 215, ч. 3 ст. 640 ЦК України, підлягає державній реєстрації. Однак, зазначена процедура не була виконана, а тому є підстава вважати такий договір недійсним.

Однак, не можна погодитися з такими доводами апелянта, з наступних підстав.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України та відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України п. 7 постанови № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009р. правочин може бути визнаний недійсним лише на підставах, визначених законом, та з застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Підставами недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовленні ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Крім того, як роз'яснено у п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Будь-яких доказів того, що при укладенні договору дарування мали місце зазначені підстави для визнання правочину недійсним, позивачем не було надано. Навпаки, судом першої інстанції було встановлено, що була присутня воля дарувальника ОСОБА_2 при складанні договору дарування від 23 лютого 2009 року, оскільки присутній особистий підпис дарувальника в договорі, і матеріали цивільної справи свідчать про його правильне орієнтування в оточенні і особах, певній послідовності та цілеспрямованості дій, відсутність розладів свідомості чи інших порушень психічної діяльності, коли він міг розуміти значення своїх дій і керувати ними.

Посилання позивача на те, що він з дружиною не мали наміру безоплатно передавати відповідачу квартиру не може бути прийнято до уваги, оскільки дане твердження не знайшло свого підтвердження належними та допустимими доказами під час розгляду справи.

Таким чином, підстави для визнання спірного договору недійсним відсутні.

Інші доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими. Крім того, зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які могли б призвести до скасування рішення суду судом апеляційної інстанції не встановлено.

Вирішуючи спір між сторонами, суд першої інстанції в достатньо повному об'ємі з'ясував права та обов'язки учасників спору, обставини справи, перевірив доводи сторін та давши їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Заочне рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 листопада 2014 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

О.В. Лаченкова