Провадження № 22-ц/780/735/15 Доповідач у 2 інстанції Ігнатченко
Категорія 26 17.02.2015
УХВАЛА

Іменем України

17 лютого 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого судді : Ігнатченко Н.В.,

суддів : Поліщука М.А., Суханової Є.М.,

при секретарі : Лопатюк В.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 листопада 2014 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом та просив стягнути з ОСОБА_1 на корить ПАТ КБ «Приват Банк» заборгованість за кредитним договором б/н від 5 жовтня 2005 року в розмірі 17 232,83 грн. та понесені витрати по сплаті судового збору.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 листопада 2014 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, 3 грудня 2014 року позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги представник банку зазначає, що суд помилково застосував трирічний строк позовної давності, оскільки відповідачу була видана нова картка зі строком дії до кінця жовтня 2012 року, тобто перебіг строку позовної давності починається саме після закінчення строку дії картки, а тому на момент звернення з позовом у 2013 році цей строк не пропущено.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права рішення суду без змін.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до. ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

З матеріалів справи убачається, що 5 жовтня 2005 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір без номера, за умовами якого останній було надано кредит у розмірі 4 800 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 48,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

У заяві на видачу кредиту позичальник підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява разом з Умовами надання банківських послуг і Правил користування платіжною карткою складає між нею та банком кредитний договір.

У зв'язку з невиконанням взятих на себе зобов'язань, станом на 30 вересня 2013 року ОСОБА_1 має заборгованість в розмірі 17 232,83 грн., яка складається з заборгованості за кредитом в сумі 3 540,40 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 12 395,63 грн., штрафу (фіксованої частини) в сумі 500 грн. та штрафу (процентна складова) в сумі 796, 80 грн.

Наполягаючи на своїх вимогах позивач надав виписку з особового рахунку позивача, де зазначається про розмір її заборгованості станом на 30 вересня 2014 року становить 18 513,44 грн.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що сплив строк позовної давності звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, а відповідачем подано відповідну заяву згідно вимог ст. 267 ЦК України, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові ( ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності : загальну і спеціальну.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Для окремих видів вимог законодавства встановлена спеціальна позовна давність. Так, відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України, позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила ( ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст. 252 - 255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не скільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно п. 6.5. Умов надання банківських послуг, позичальник зобов'язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, та перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором.

Згідно п. 6.6. вказаних Умов, у разі невиконання зобов'язання за договором, клієнт на вимогу банку повинен виконати зобов'язання з повернення кредиту (у тому числі простроченого кредиту та овердрафту), оплатити винагороди банку.

Заперечуючи проти позовних вимог, ОСОБА_1 порушила питання про застосування строку позовної давності до спірних правовідносин, що є самостійною підставою для відмови в задоволені позову. Також пояснила, що не була ознайомлена з Умовами надання банківських послуг, банківської картки не отримувала, платежів щодо погашення заборгованості не здійснювала.

Як убачається із заяви позичальника від 5 жовтня 2005 року, кредит видавався на строк, який збігається з терміном дії кредитної картки, тобто до червня 2008 року.

Як встановлено з розрахунку заборгованості за кредитним договором б/н від 5 жовтня 2005 року та не заперечувалося сторонами, відповідач припинила сплачувати відсотки за користування кредитом у листопаді 2005 року, що слугувало підставою позивачу звернутися до суду за захистом свого порушеного права.

З цієї дати прострочена заборгованість стала стабільною із тенденцією до її зростання.

Таким чином суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що позивачу достовірно було відомо про порушення його прав починаючи з вищевказаної дати, тому, звернувшись до суду за захистом своїх прав у листопаді 2013 року, банк втратив право вимоги до відповідача з кінцевого терміну виконання кредитного зобов'язання, який передбачений умовами договору.

Обґрунтовуючи вимоги позовної заяви збільшенням строку позовної давності за домовленістю сторін, ПАТ КБ «Приватбанк» не надав суду доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 була ознайомлена з Умовами надання банківських послуг, за якими строк позовної давності автоматично лонгується, якщо протягом 12 місяців жодна із сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору.

Відсутність підпису відповідача на самих умовах фактично надає можливість банку надавати умови в будь-якій редакції, з будь-яким строком позовної давності та стверджувати, що зазначені умови погоджені з відповідачем.

За таких обставин зазначення в заяві на видачу кредиту про ознайомлення відповідача з умовами надання кредиту, без ідентифікації самих умов, як таких, що погоджені підписом відповідача, не може бути належним доказом ознайомлення та погодження відповідача саме з тією редакцією умов на якій наполягає банк.

Поруч з цим, посилання апеляційної скарги на те, що відповідачу була видана нова картка зі строком дії до кінця жовтня 2012 року, тобто перебіг строку позовної давності починається саме після закінчення строку дії картки не приймаються до уваги колегії суддів як не підтвердженні жодними доказами у справі.

Так, в апеляційній скарзі представник банку зазначає про недослідження судом першої інстанції доказів, які сам представник і не надав, зокрема чи була видана відповідачу нова кредитна картка зі новим строком дії та чи не змінили сторони момент, з якого позивач втрачає право вимоги на стягнення заборгованості.

Відповідно до ст.ст. 60, 212 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу, а суд лише оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Отже докази та обставини, на які посилається апелянт в апеляційній скарзі були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 303, 307-308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді: