Провадження № 22-ц/773/260/15 Категорія: 48 Доповідач: Русинчук М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 лютого 2015 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Русинчука М.М.,

суддів - Мудренко Л.І., Осіпука В.В.,

при секретарі - Губарик К.А.,

з участю: позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

відповідача - ОСОБА_3,

представника третьої особи - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визначення місця проживання малолітньої дитини,

за апеляційною скаргою позивача на рішення Луцького міськрайонного суду від 24 грудня 2014 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 24.12.2014 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1, покликаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким її позов задовольнити.

Колегія суддів заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в справі, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, виходячи з такого.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції свої висновки обґрунтовував тим, що підстави для визначення місця проживання ОСОБА_5 із матір'ю ОСОБА_1 відсутні, оскільки вплив батька - відповідача ОСОБА_3, є позитивним як на виховання, так і на розвиток малолітнього сина, який сам висловив бажання проживати з батьком.

Висновки суду відповідають встановленим в справі обставинам та нормам матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у офіційно зареєстрованому шлюбі з 19.05.2001 року, який був розірваний рішенням Луцького міськрайонного суду від 09 грудня 2013 року (а.с.7).

Від даного шлюбу у сторін народилось двоє дітей - син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та син ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується відповідними свідоцтвами про народження (а.с.5-6). Малолітні діти після розірвання шлюбу залишились проживати з матір'ю - ОСОБА_1

В жовтні 2013 року за згодою обох батьків малолітній ОСОБА_5 почав проживати з батьком - відповідачем ОСОБА_3 Дану обставину позивач як в суді першої, так і в суді апеляційної інстанції, визнала та вказувала, що саме за її ініціативою ОСОБА_5 переїхав на проживання до відповідача, оскільки у дитині погіршилося навчання та поведінка в школі, а авторитет батька на нього має позитивний вплив.

Судом першої інстанції при розгляді справи було заслухано думку малолітнього ОСОБА_5, якому вже виповнилось десять років, і останній висловив думку про те, що бажає проживати з батьком.

Позивач ОСОБА_1 сама відмітила позитивний вплив батька на виховання та розвиток їх малолітнього сина, зокрема, в дитини покращились результати в навчанні, поведінці, заняттях спортом, він став більш дисциплінованим. Не заперечувала позивач, що батько належним чином піклується про сина.

Місцевим судом було заслухано думку спеціаліста - практичного психолога ОСОБА_8, за консультацією до якої звертались сторони. Остання пояснила, що при проведенні психологічної консультації нею було заслухано батьків і малолітню дитину, та зроблено висновок про доцільність на даний час проживання хлопчика з батьком.

Відповідно до висновку Служби у справах дітей Луцької міської ради, затвердженого рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради № 761-1 від 17.12.2014 року, Служба у справах дітей вважає за доцільне визначити постійне місце проживання малолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, за місцем проживання батька - ОСОБА_3 (а.с.52).

Статтею 3 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Згідно зі ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Відповідно до ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Відповідно до вимог ст. 160 Сімейного кодексу України, місце проживання дитини визначається за згодою батьків на засадах їхньої рівності.

Стаття 51 Конституції України закріплює рівність прав і обов'язків подружжя у шлюбі та сім'ї та однакову охорону державою як материнства, так і батьківства в цілях забезпечення охорони сім'ї та дитинства, що знайшло свій розвиток у ч. 2,3 ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком є забезпечення інтересів своєї дитини.

Як слідує з ч. 2 ст. 3 СК України дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.

Викладене в повній мірі узгоджується з ст. ст. 5, 18 Конвенції ООН про права дитини, яка набула чинності для України 27.09.1991 року, в яких передбачено права та обов'язки батьків відповідати за дитину, належним чином управляти і керувати дитиною щодо здійснення визнаних Конвенцією прав і робити це згідно зі здібностями дитини, що розвиваються. Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити виконання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання та розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Згідно зі ст. ст. 160, 161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Таким чином, згідно вимог закону, вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б насамперед інтересам неповнолітніх дітей. При цьому суд ураховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання.

Генеральною асамблеєю Організації об'єднаних націй 20 листопада 1959 року було проголошено Декларацію прав дитини, яку визнає держава Україна та дотримується її принципів. Відповідно до принципів Декларації прав дитини батьки неповнолітньої дитини зобов'язані забезпечувати їй спеціальний режим, освіту і піклування, необхідні з огляду на її особистий стан, дитина повинна зростати в атмосфері любові та матеріальної забезпеченості. 6-ий принцип Декларації передбачає, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Конвенція про права дитини у статті 12 зобов'язує держави-учасниці забезпечити дитині, здатній формулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються її, і цим поглядам має приділятись належна увага згідно з її віком та зрілістю.

Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей суд надає дитині можливість висловити свою думку і приділяє цій думці належну увагу.

Відповідно до ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім'ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім'ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном.

На підставі наведених правових норм, наявних у справі письмових доказів, з врахуванням думки малолітньої дитини, яка висловила бажання проживати з батьком та її прихильності до останнього, позитивного впливу авторитету батька на розвиток та навчання дитини, місцевий суд прийшов до правильного висновку, про недоцільність визначення постійного місця проживання малолітньої дитини за місцем проживання матері - позивача ОСОБА_1, а тому підставно відмовив їй у позові.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, позивач ОСОБА_1 свої доводи щодо скасування оскаржуваного рішення суду мотивувала тим, що відповідач ОСОБА_3 проживає у незареєстрованому шлюбі з іншою жінкою, яка негативно налаштована щодо неї; відповідач не має власного постійного місця проживання та останній не цікавиться вихованням та утриманням молодшого сина ОСОБА_7 і такими діями він роз'єднує рідних братів, що є негативним для повноцінного їх становлення та виховання.

Проте, такі доводи позивача є необґрунтованими, оскільки малолітня дитина прихильна до батька, останнім дитині створені всі належні умови для розвитку, навчання та відпочинку, що позитивно впливає на розвиток, поведінку і навчання дитини. Крім того, зазначеним вище висновком Служби у справах дітей Луцької міської ради зобов'язано відповідача не чинити позивачу перешкод у спілкуванні з дитиною та визначено дні та години для побачення та проведення часу з матір'ю і рідним братом, що виключає відсутність спілкування з останніми та інші негативні наслідки.

Позивач в суді апеляційної інстанції обґрунтовувала своє бажання повернути сина ОСОБА_5 негативним ставлення останнього до неї, яке, на її думку, сформоване під впливом відповідача, однак не довела наявність такого впливу з боку батька.

Таким чином, всі обставини справи вказують на те, що визначення місця проживання малолітнього сина сторін ОСОБА_5 з батьком відповідає інтересам дитини, а тому суд правильно відмовив в задоволенні вимог позивача про визначення місця проживання малолітнього сина з нею.

На підставі наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду від 24 грудня 2014 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: