Справа № 152/199/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

16 лютого 2015 року Шаргородський районний суд Вінницької області

в складі:

головуючого судді - Славінської Н.Л.,

з участю:

секретаря судового засідання - Бабиної І.Д.,

прокурора - Чада А.П.,

представника позивача - Шейгець Н.І.,

відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Шаргороді в залі суду цивільну справу за позовом прокурора Шаргородського району в інтересах держави в особі Шаргородської центральної районної лікарні Вінницької області до ОСОБА_2 про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого від злочину,

встановив:

05.02.2015 року прокурор Шаргородського району звернувся до суду з вказаним позовом до ОСОБА_2 в інтересах держави в особі Шаргородської ЦРЛ про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого від злочину.

Мотивуючи позовні вимоги, прокурор зазначив, що в провадженні Шаргородського районного суду знаходилася кримінальна справа по обвинуваченню відповідача ОСОБА_2 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, що мав місце 04.09.2014 року. Вироком Шаргородського районного суду від 02.12.2014 року ОСОБА_2 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України.

Потерпілий від злочину ОСОБА_4 в результаті злочину отримав тілесні ушкодження та перебував на стаціонарному лікуванні в Шаргородській ЦРЛ з 04.09.2014 року по 08.09.2014 року і на його лікування витрачено 1126,88 грн.

Вказана шкода відповідачем Шаргородській ЦРЛ не відшкодована.

Просить стягнути з відповідача на користь держави в особі Шаргородської ЦРЛ 1126,88 грн. в рахунок відшкодування витрат на лікування потерпілого ОСОБА_4 та судовий збір на користь держави.

В судовому засіданні прокурор прокуратури Шаргородського району Вінницької області - Чад А.П. та представник позивача Шаргородської ЦРЛ - Шейгець Н.І. підтримали позовні вимоги, посилаючись на ті самі обставини. Суду пояснили, що відповідач вчинив злочин, передбачений ч.2 ст.286 КК України, за що засуджений Шаргородським районним судом 02.12.2014 року. Проте, відповідачем не відшкодовано витрати, понесені державою, зокрема, закладом охорони здоров'я - Шаргородською ЦРЛ, на лікування потерпілого від злочину, вчиненого відповідачем, в сумі 1126,88 грн., у зв'язку із чим просять позов задовольнити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позов визнав. Не заперечує щодо стягнення з нього на користь позивача - Шаргородської ЦРЛ означеної суми в рахунок відшкодування витрат на лікування потерпілого ОСОБА_4 Суду пояснив, що не відшкодував витрати, понесені закладом охорони здоров'я на лікування потерпілого ОСОБА_4, оскільки не був повідомлений про необхідність відшкодування цих витрат. Відшкодує кошти в сумі 1126,88 грн. найближчим часом.

Вирішуючи спір, суд встановив факт понесення позивачем - Шаргородською центральною районною лікарнею витрат на лікування потерпілого від злочину ОСОБА_4 в сумі 1126,88 грн.

Означений факт підтверджений в судовому засіданні вироком Шаргородського районного суду від 04.12.2014 року у кримінальній справі за №152/2129/14-к, з якого вбачається, що відповідач ОСОБА_2 засуджений за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, а саме за те, що 04.09.2014 року приблизно о 18 годині, перебуваючи в стані алкогольного сп'яніння, керував автомобілем з державним номером НОМЕР_1, в салоні якого перевозив пасажира - ОСОБА_4 і, проїжджаючи по вул. Леніна в м. Шаргород Вінницької області, рухаючись із швидкістю приблизно 80 км/год., здійснюючи перестроювання з метою зміни напрямку руху, в порушення вимог п.п.10.1. та 12.1. ПДР України, не переконався, що зміна напрямку буде безпечною, не обрав безпечної швидкості, допустив боковий занос автомобіля та подальше зіткнення із залізобетонною електричною опорою, внаслідок чого пасажир автомобіля ОСОБА_4 отримав тілесні ушкодження у виді закритої черепно-мозкової травми: лінійного перелому потиличної кістки, забою головного мозку середнього ступеню важкості в правій лобно-скроневій ділянці, субарахноїдального посттравматичного крововиливу, підвивиху атланто-окципітальних суглобів, перелому лівої ключиці в середній третині зі зміщенням відламків, верхнього підвивиху головки лівої плечової кістки, множинних забоїв та саден обличчя, крововиливу в ділянці верхньої повіки правого ока, обмеженого крововиливу під білкову оболонку правого ока, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, які небезпечні для життя під час заподіяння. Між порушенням ОСОБА_2 пунктів 10.1., 12.1. ПДР України та отриманням потерпілим ОСОБА_4 тяжких тілесних ушкоджень є прямий причинний зв'язок (а.с.3-4).

З довідки Шаргородської ЦРЛ Вінницької області за №225 від 03.02.2015 року вбачається, що потерпілий ОСОБА_4 знаходився на стаціонарному лікуванні в відділенні анестезіології та інтенсивної терапії Шаргородської ЦРЛ з 04.09.2014 року по 08.09.2014 року з діагнозом: ЗЧМТ, забій головного мозку, тобто протягом 4 днів, після чого переведений для подальшого лікування в обласну лікарню. Вартість одного ліжкодня у відділенні анестезіології та інтенсивної терапії Шаргородської ЦРЛ становила 281,72 грн., вартість лікування потерпілого становить 1126,88 грн. (а.с.2).

Із матеріалів цивільної справи також вбачається, що на час розгляду справи в суді ОСОБА_2 не відшкодував витрат в сумі 1126,88 грн., понесених Шаргородською ЦРЛ на лікування потерпілого від злочину ОСОБА_4 (а.с.2), що також підтверджується поясненнями в судовому засіданні відповідача.

Вказані, встановлені в судовому засіданні факти, не спростовані та не заперечуються відповідачем.

Судом встановлено, що прокурор та позивач не пред'являли цивільний позов в кримінальній справі №152/2129/14-к, що не заперечується відповідачем, тому, в силу вимог ч.3 ст.128 КПК України, має право пред'явити його в порядку цивільного судочинства.

Встановленим судом фактам відповідають цивільні правовідносини, що виникають із відшкодування шкоди і регулюються Конституції України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, ЦК України.

Згідно з ст.55 Конституції України, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків... має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Статтею 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах (ч.2 ст.45 ЦПК України).

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Відповідно до ст.16 ЦК України встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів, в тому числі, шляхом звернення з позовом про відшкодування збитків та інші способи відшкодування шкоди.

За загальними правилами майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (ч.1 ст.1166 ЦК України).

Частиною 1 ст. 22 ЦК України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

При цьому, відповідно до п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 року за №6 (з наступними змінами та доповненнями) «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», шкода, заподіяна особі і майну громадянина, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок, та є вина зазначеної особи.

Таким чином, закон, у вказаних правовідносинах, ставить можливість покладання відповідальності за заподіяну шкоду в залежність від наявності вини заподіювача.

Особа, яка вчинила злочин, зобов'язана відшкодувати витрати закладові охорони здоров'я на лікування потерпілого від цього злочину, крім випадку завдання шкоди при перевищенні меж необхідної оборони або у стані сильного душевного хвилювання, що виникло раптово внаслідок насильства або тяжкої образи з боку потерпілого (ч.1 ст.1206 ЦК України).

Якщо лікування проводилося закладом охорони здоров'я, що є у державній власності, у власності Автономної Республіки Крим або територіальної громади, кошти на відшкодування витрат на лікування зараховуються до відповідного бюджету (ч.3 ст.1206 ЦК України).

Відповідно до вимог ч.ч.1, 3 ст.128 КПК України, особа, яка не пред'явила цивільного позову в кримінальній справі, має право пред'явити його в порядку цивільного судочинства… Цивільний позов в інтересах держави пред'являється прокурором…

Позивачем надано суду належні та допустимі докази про заподіяння шкоди Шаргородській ЦРЛ у виді понесення витрат на лікування потерпілого від вчиненого відповідачем ОСОБА_2 злочину ОСОБА_4, а відтак позов підлягає задоволенню.

При цьому, до вказаного висновку суд прийшов, виходячи не тільки із вимог національного законодавства України, а і з висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 року (остаточне - 17.06.2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18.01.1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства»). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)».

Відповідно до вимог ч.ч.1, 3 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Таким чином, підлягає стягненню з ОСОБА_2 судовий збір в дохід держави в сумі 243,60 грн.

Керуючись ст.ст.3, 6, 10, 11, 60, 88, 209, 212-215, 218, 223 ЦПК України і на підставі ст.55 Конституції України, ст.ст. 16, 1166, 1206 ЦК України, ст. 128 КПК України, суд

вирішив:

Позов прокурора Шаргородського району в інтересах держави в особі Шаргородської центральної районної лікарні Вінницької області до ОСОБА_2 про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого від злочину - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави в особі Шаргородської центральної районної лікарні Вінницької області (р/р №6816, МФО 802015, код 33868196) 1126 (одну тисячу сто двадцять шість) гривень 88 копійок в рахунок відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого від злочину.

Стягнути з ОСОБА_2 судовий збір в сумі 243 (двісті сорок три) гривні 60 копійок в дохід держави (рахунок №0687).

Рішення може бути оскаржене у апеляційному порядку до Апеляційного суду Вінницької області через Шаргородський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя