АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/27/15Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 19, 27 Михальченко Ю. В.
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2015 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоБородійчука В. Г.
суддівПодороги В. М. , Василенко Л. І.
при секретаріАнкудінові О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу представника Черкаської міської ради - Луговського Олега Сергійовича на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 18 червня 2014 року по справі за позовом Черкаської міської ради до ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за угодою та за зустрічним позовом ОСОБА_7 до Черкаської міської ради про визнання недійсною угоди про відшкодування збитків від 11 вересня 2006 року № 259 та змін до угоди про відшкодування збитків від 08 лютого 2011 року.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши сторони, колегія суддів,-

в с т а н о в и л а :

30 жовтня 2013 року Черкаська міська рада звернулась до суду з позовом до ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за угодою.

В обгрунтування позовних вимог, позивач вказував, що 11 вересня 2006 року між Черкаською міською радою та ОСОБА_7 укладено угоду про відшкодування власнику землі заподіяних збитків, зареєстровану в управлінні земельних ресурсів та землеустрою виконавчого комітету Черкаської міської ради 11 вересня 2006 року за № 259.

Предметом цієї угоди є грошове зобов'язання по оплаті за фактичне користування земельною ділянкою площею 2 044,92 кв.м. в тому числі 317,41 кв.м. спільного користування, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Земельна ділянка є комунальною власністю позивача і використовується відповідачем під частиною комплексу будівель, які перейшли до нього у власність згідно з договором купівлі-продажу від 30 грудня 1999 року.

Враховуючи фактичне використання ОСОБА_7 земельної ділянки та відсутність у нього правовстановлюючих документів на земельну ділянку сторони вирішили укласти вищевказану тимчасову угоду з терміном дії до моменту державної реєстрації землекористувачем правовстановлюючого документа на земельну ділянку.

Відповідно до пункту 2 угоди ОСОБА_7 зобов'язався сплачувати Черкаській міській раді щомісячний платіж за фактичне використання ним земельної ділянки починаючи з 01 вересня 2006 року в розмірі 140 грн. 75 коп..

Щорічно плата за використання земельної ділянки у зв'язку із щорічною індексацією грошової оцінки землі уточнювалася на коефіцієнт індексу інфляції (за 2008 рік коефіцієнт індексації становив 1,028; за 2009 рік - 1,152; за 2010 рік - 1,059).

З 01 січня 2010 року розмір щомісячного платежу становить 76,52 грн..

За період з 01 січня 2011 року по 31 серпня 2013 року відповідачу нараховано 6 455,09 грн..

Проте, ОСОБА_7 в порушення взятих на себе договірних зобов'язань не в повному обсязі розраховується з Черкаською міською радою за вказаною угодою. Так, за вищевказаний період він сплатив позивачу лише 951,45 грн., внаслідок чого сума заборгованості становить 5 503,64 грн., а тому Черкаська міська рада звернулась до суду з даним позовом та просить стягнути з відповідача заборгованість за угодою та понесені судові витрати.

23 грудня 2013 року ОСОБА_7 звернувся до суду з зустрічною позовною заявою до Черкаської міської ради про визнання недійсною угоди про відшкодування збитків від 11 вересня 2006 року № 259 та змін до угоди про відшкодування збитків від 08 лютого 2011 року.

В обгрунтування зустрічних позовних вимог ОСОБА_7 вказував, що правочини мають бути визнані судом недійсними, оскільки вони є такими, що не відповідають вимогам закону, нормам ЗК України, ЗУ «Про оренду землі» та ЗУ «Про плату за землю», а саме:

Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Ця норма ст. 125 ЗК діяла і станом на дату укладення угоди про відшкодування збитків власнику землі, що була укладена Черкаською міською радою 11 вересня 2006 року і приватним підприємцем ОСОБА_7.

Проте, згідно відповіді Головного управління Держземагенства у Черкаській області від 13 грудня 2013 року № 9916/04-10 в Головному управлінні відсутня інформація щодо реєстрації угоди про відшкодування збитків від 11 вересня 2006 року № 259, укладеної між приватним підприємцем ОСОБА_8 та Черкаською міською радою, зміни до угоди про відшкодування збитків від 08 лютого 2011 року.

Із ОСОБА_7 договір оренди земельної ділянки не укладався.

Позивач за зустрічним позовом вказував, що як доказ Черкаська міська рада надала розрахунок орендної плати за використання земельної ділянки від 10 липня 2006 року № 1349-25-2. В даному розрахунку мова йде про орендну плату за землю.

Відповідно до ст. 21 ЗУ «Про оренду землі» передбачено, що розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди землі. Суб'єктом плати за землю (платником) є власник земельної ділянки, земельної частки (паю) і землекористувач, у тому числі орендар.

Істотні умови договору оренди передбачені ст. 15 ЗУ «Про оренду землі». Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6,11, 17,19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону.

Вважає, що угода про відшкодування збитків від 11 вересня 2006 року № 259, укладена між приватним підприємцем ОСОБА_8 та Черкаською міською радою та зміни до угоди про відшкодування збитків від 08 лютого 2011 року є нікчемними та не породжують жодних наслідків.

Також зазначає, що ніякої угоди про зміну землекористувача від 08 лютого 2011 року з ПП Макеєв на громадянин ОСОБА_7 зустрічний позивач не укладав.

Зазначений правочин є нікчемним також з огляду на наступне:

За змістом правочину, нікчемний правочин є змінами до угоди про відшкодування власнику заподіяних збитків. Стороною первісного правочину є фізична-особа підприємець, тобто мова йде про господарський двір, у відповідності до норм Господарського кодексу України. Громадянин України має іншу правоздатність щодо укладання договорів, та не може бути стороною правочину, який укладала ФОП. Тим більше, що зазначена угода датована датою у той час, коли ФОП був правоздатний. Зазначає, що підпис, який здійснено «За сторону правочину ОСОБА_7» зробила інша особа.

Угода про відшкодування збитків від 11 вересня 2006 року № 259, укладена між приватним підприємцем ОСОБА_7 та Черкаською міською радою та зміни до угоди про відшкодування збитків від 08 лютого 2011 року є такими, що не відповідають вимогам закону, а саме: нормам ЦК України, ЗК України, ЗУ «Про оренду землі» та ЗУ «Про плату за землю».

А тому, просив визнати недійсними угоду про відшкодування збитків від 11 вересня 2006 року № 259, укладену між приватним підприємцем ОСОБА_8 та Черкаською міською радою, та зміни до угоди про відшкодування збитків від 08 лютого 2011 року. Стягнути з Черкаської міської ради судовий збір в сумі 229,40 грн. та судові витрати по справі.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 18 червня 2014 року в задоволенні позову Черкаської міської ради відмовлено.

Цим же рішенням зустрічний позов ОСОБА_7 задоволено частково.

Визнано недійсними зміни від 08 лютого 2011 року до угоди про відшкодування збитків власнику землі заподіяних збитків від 11 вересня 2006 року № 259. В решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, Черкаська міська рада в особі свого представника Луговського О.С. оскаржила вказане рішення в апеляційному порядку до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі представник Черкаської міської ради - Луговський О.С. просить скасувати рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 18 червня 2014 року як незаконне та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги Черкаської міської ради до ОСОБА_7 задовольнити, а у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_7 до Черкаської міської ради відмовити.

Перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до відхилення з слідуючих підстав.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Ст. 213 ЦПК України вказує, що рішення суду повинно бути законним та обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 30 грудня 2009 року між ТОВ «МАРТ», яка діяла від імені та в інтересах ліквідаційної комісії ВАТ будівель бази ВАТ «Черкасиплодоовоч» та ПП ОСОБА_8 було укладено договір купівлі-продажу частини комплексу будівель бази ВАТ «Черкасиплодоовоч» за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 67-69).

Сторони не заперечували тієї обставини, що вищевказаний об'єкт розташований га земельній ділянці Черкаської міської ради.

14 липня 2006 року представником ПП ОСОБА_7 за довіреністю ОСОБА_9 було подано виконавчому комітету Черкаської міської ради заяву на видачу проекту про плату за фактичне користування землею для підписання. 30 серпня 2006 року цим же представником було подано заяву до управління земельних ресурсів та землеустрою виконавчого комітету Черкаської міської ради про згоду вносити плату за фактичне користування зазначеною земельною ділянкою за три попередні роки відповідно до ст. 257 ЦПК України.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме угоди про відшкодування власнику землі заподіяних збитків від 11 вересня 2006 року (а.с. 64), яка була укладена між Черкаською міською радою та ОСОБА_8, предметом даної угоди є грошове зобов'язання по оплаті за фактичне користування земельною ділянкою площею 2 044,92 кв.м., в т.ч. 317,41 кв.м. спільного користування, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Земельна ділянка є комунальною власністю позивача і використовується відповідачем під частиною комплексу будівель, які перейшли до нього у власність згідно з договором купівлі-продажу від 30 грудня 1999 року.

Оскільки, ОСОБА_7 використовував земельну ділянку без фактичної наявності правовстановлюючих документів на неї, тому сторони дійшли згоди про укладення тимчасової угоди з терміном дії до моменту державної реєстрації землекористувачем правовстановлюючого документа на земельну ділянку (п.4 угоди) (а.с. 64).

Відповідно до п. 2 угоди ОСОБА_7 зобов'язався сплачувати Черкаській міській раді щомісячний платіж за фактичне використання ним земельної ділянки починаючи з 01 вересня 2006 року в розмірі 140 грн. 75 коп..

ОСОБА_7 під час розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанції не заперечив тієї обставини, що з часу підписання угоди використовував вищезазначену земельну ділянку та сплачував кошти відповідно до угоди, тобто фактично прийняв умови угоди про відшкодування збитків власнику землі.

Ухвалюючи рішення суду про відмову в задоволенні первісного позову та зустрічного позову в частині визнання недійсною угоди про відшкодування збитків від 11 вересня 2006 року № 259, суд першої інстанції виходив з тих обставин, що сторони не довели обґрунтованості своїх вимог, не надали суду належних доказів, які б давали змогу задовольнити такі вимоги.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_7 в частині визнання недійсними змін від 08 лютого 2011 року до угоди про відшкодування збитків власнику землі заподіяних збитків від 11 вересня 2006 року № 259, суд першої інстанції мотивував свої висновки тим, що представником Черкаської міської ради не доведено тієї обставини, що ОСОБА_7 підписував вищезазначену угоду, крім того, сам відповідач категорично заперечував проти того, що він ставив свій підпис під даною угодою, а тому враховуючи, що при укладенні змін до угоди був присутній дефект волі та волевиявлення ОСОБА_7, його зустрічні позовні вимоги в цій частині були задоволені.

Колегія суддів погоджується з таким висновком районного суду і вважає, що він є обгрунтованим і підтверджується наявними матеріалами справи.

Так, сторони в суді апеляційної інстанції ствердили, що угода про відшкодування власнику землі заподіяних збитків від 11 вересня 2006 року № 259 була підписана сторонами і ОСОБА_7 погодився з умовами договору.

Згідно надано розрахунку, ОСОБА_7 сплачував щомісячний платіж за фактичне використання ним земельної ділянки відповідно до п. 2 угоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Згідно зі ст. 13 ЗУ від 06 жовтня 1998 р. № 161-ХІV «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

З тексту укладеної між сторонами угоди вбачається, що по своїй суті дана угода є договором оренди землі.

Діючим законодавством визначено, що відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про оренду землі», тощо.

Так, відповідно до положень ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Ч.1 ст. 638 ЦК України вказує, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Правочин - це правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб'єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту.

Презумпція правомірності правочину закріплена ст. 204 ЦК України та може бути спростована насамперед нормою закону, яка містить відповідну заборону.

У правочині зовнішнє волевиявлення особи має відповідати його внутрішній волі. Вона має бути спрямована на досягнення відповідного юридичного наслідку.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину, серед іншого, є недодержання в момент його вчинення стороною чи сторонами вимог, які встановлені зокрема ч. 1 ст. 203 ЦК України, згідно з якого зміст правочину не може суперечити ЦК України та іншим актам цивільного законодавства.

На думку колегії суддів, судом першої інстанції було вірно встановлено, що при укладенні угоди про відшкодування збитків від 11 вересня 2006 року сторонами було дотримано усі вимоги ст. 203 ЦК України, додержання яких для чинності правочину, так як угода не суперечить актам цивільного законодавства, сторони договору мали необхідний об'єм цивільної дієздатності, волевиявлення сторін за договором було вільним, договір укладено у формі встановленій законодавством, правочин був направлений на реальне настання правових наслідків, що ним обумовлені, тому підстав визнавати недійсним такий договір у суду першої інстанції не було.

Також, колегія суддів вважає, що районний суд правильно визначив, що відповідно до умов ст. 3 ЦПК України та ст. 15 ЦК України в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, тому враховуючи відповідні положення законодавство правильно було встановлено, що дійсно права сторін укладенням угоди від 11 вересня 2006 року № 259 порушено не було.

Крім того, ВСУ з даного приводу зробив правовий висновок під час розгляду справи № 6-94 цс 13 від 25 грудня 2013 року, відповідно до якого однією з обов'язкових умов визнання договору недійсним є порушення у зв'язку з його укладенням прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, а позивач посилається на формальне порушення закону у суду немає правових підстав для задоволення позову.

В судовому засіданні встановлено, що 08 лютого 2011 року було підписано між сторонами по справі зміни до угоди про відшкодування збитків від 11 вересня 2006 року № 259. Підставою внесення змін стало подання від імені ОСОБА_7 заяви від 26 січня 2011 року про переоформлення угоди в зв'язку з припиненням підприємницької діяльності ПП ОСОБА_7.

Визнаючи дану угоду недійсною, суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_7 заперечував проти підписання даної угоди, підписи, що були взяті для порівняння в паспорті ОСОБА_7 та в угоді суттєво різняться, представник ОСОБА_7 - ОСОБА_9 підписати угоду не мала юридичного права по причині закінчення дії доручення, а представник позивача не зміг надати суду докази та пояснити хто поставив підписи на угоді.

Крім того, в суді апеляційної інстанції знайшло своє підтвердження і те, що на момент підписання змін до угоди ПП ОСОБА_7 як фізична особа підприємець був правоздатним, оскільки з наданого в суді апеляційної інстанції та приєднаного до матеріалів справи витягу з електронного Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців ПП ОСОБА_7 лише 19 травня 2011 року припинив свою діяльність та був знятий з обліку.

Оскільки, судом визнано недійсними зміни до угоди про відшкодування збитків власнику землі, тому висновок про відмову в задоволенні позову про відшкодування збитків власнику землі є також правильним, так як борг ОСОБА_7 виник в період з лютого 2011 року, тобто з часу підписання недійсних змін до угоди.

Колегія суддів вважає, що позивач по первісному позову не навів в обгрунтування своїх позовних вимог належних доказів, тому районним судом первісний позов був законно залишений без задоволення, а відповідач по первісному позову та позивач за зустрічним ОСОБА_7 частково надав вмотивовані обгрунтування позову в частині визнання недійсним угоди про внесення змін до угоди про відшкодування власнику землі заподіяних збитків, тому правомірно районним судом було задоволено зустрічний позов частково.

Крім того, предметом дослідження колегії суддів були і доводи апеляційної скарги, поданої представником апелянта щодо незаконності рішення суду, однак обгрунтованих мотивів, які б давали змогу для зміни чи скасування рішення суду приведено в апеляційній скарзі не було, тому колегія суддів вважає можливим залишити рішення суду в силі та визнати його законним і таким, що ґрунтується на нормах чинного законодавства.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315, 317, 319 ЦПК України колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника Черкаської міської ради - Луговського Олега Сергійовича відхилити.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 18 червня 2014 року по справі за позовом Черкаської міської ради до ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за угодою та за зустрічним позовом ОСОБА_7 до Черкаської міської ради про визнання недійсною угоди про відшкодування збитків від 11 вересня 2006 року № 259 та змін до угоди про відшкодування збитків від 08 лютого 2011 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий :

Судді :