справа № 208/6164/14-ц
№ провадження 2/208/313/15
РІШЕННЯ

Іменем України

13 лютого 2015 р. м. Дніпродзержинськ

Заводський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі:

головуючого, судді Нельге Д.В.,

при секретарі Севастьяновій Л.М.,

за участю представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи підприємця ОСОБА_3 «Про захист честі, гідності та ділової репутації; спростування відомостей, що не відповідають дійсності; стягнення моральної шкоди», -

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду із вищезазначеним позовом, у якому просить суд:

- Визнати недостовірною інформацію, поширену в газеті «Подія» НОМЕР_1 від ІНФОРМАЦІЯ_1 та на веб-сайті мережі Інтернет «Подія» ресурс - sobitie.com.ua від 04.07.2014р. під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_2», де автор зазначає «..Участники акции, организованной рядом общественных организаций, требовали люстрации и отставки руководящих работников Госавтоинспекции. Особенно недобро поминали командира взвода ОСОБА_2, обвиняя его в поборах и пьяном дебоше…»;

- зобов'язати суб'єкта підприємницької діяльності - фізичну особу підприємця ОСОБА_3, як видавника та тимчасового користувача правами видавництва газети «Подія», від імені власника згідно договору, навести спростування недостовірної інформації виданої на шпальтах газети «Подія» НОМЕР_1 від ІНФОРМАЦІЯ_1 та веб-сайті мережі Інтернет «Подія» ресурс - sobitie.com.ua від 04.07.2014р. із використанням прізвища ОСОБА_2 з посиланням на його посаду в органах МВС України шляхом опублікування інформації спростовного змісту в тих самих інформаційних ресурсах та принести публічні вибачення;

- стягнути з відповідача - суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи підприємця ОСОБА_3 на користь позивача як компенсацію моральної шкоди 5 000 грн.

- стягнути з відповідача - суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи підприємця ОСОБА_3 на користь позивача понесені останнім судові витрати.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позов свого довірителя підтримала у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві.

В судове засідання представник відповідача ОСОБА_4 не з'явився, надав суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності, а також заперечення на позов, у якому позов не визнав, посилаючись на те, що, його довіритель - відповідач ОСОБА_3 не є належним відповідачем, який повинен відповідати за порушені права позивача, оскільки на час друкування газети «Подія» НОМЕР_1 від ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідач не мала договірних відносин із засновником газети «Подія» - ОСОБА_5 При цьому, відповідач ОСОБА_3 також не є власником веб-сайту sobitie.com.ua.

Вислухавши представника позивача, вивчивши матеріали справи та дослідивши наявні у справі докази, суд дійшов наступного висновку.

Згідно ст.4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

При цьому, згідно роз'яснень, наданих у п.11 Постанови Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» N 14 від 18.12.2009р., оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Водночас, згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

Як встановлено судом в ході розгляду справи, ІНФОРМАЦІЯ_1 в газеті «Событие» НОМЕР_1 в статті «ІНФОРМАЦІЯ_3» надруковано наступну інформацію: «Участники акции, организованной рядом общественных организаций, требовали люстрации и отставки руководящих работников Госавтоинспекции. Особенно недобро поминали командира взвода ОСОБА_2, обвиняя его в поборах и пьяном дебоше…».

Вищевказану інформацію позивач вважає такою, що принижує його честь, гідність та ділову репутацію, а також такою, що не відповідає дійсності, на підставі чого просить суд зобов'язати відповідача її спростувати, та стягнути водночас з відповідача завдану позивачу моральну шкоду.

Згідно ст.277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.

Згідно роз'яснень, наданих у п.9 Постанови Верховного суду України N 1 від 27.02.2009р. «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. Якщо позов пред'явлено про спростування інформації, опублікованої в засобах масової інформації, то належними відповідачами є автор і редакція відповідного засобу масової інформації чи інша установа, що виконує її функції, оскільки згідно зі статтею 21 Закону про пресу редакція або інша установа, яка виконує її функції, здійснює підготовку та випуск у світ друкованого засобу масової інформації. У разі, коли редакція друкованого засобу масової інформації не має статусу юридичної особи, належним відповідачем є юридична особа, структурним підрозділом якої є редакція. Якщо редакція не є структурним підрозділом юридичної особи, то належним відповідачем виступає засновник друкованого засобу масової інформації. У випадку, коли інформація була поширена у засобі масової інформації з посиланням на особу, яка є джерелом цієї інформації, ця особа також є належним відповідачем. При опублікуванні чи іншому поширенні оспорюваної інформації без зазначення автора (наприклад, у редакційній статті) відповідачем у справі має бути орган, що здійснив випуск засобу масової інформації.

Як вбачається з матеріалів справи, матеріали справи не містять належного та допустимого доказу, який би міг засвідчити факт, що, саме відповідач ОСОБА_3 є автором інформації, яку позивач просить визнати недостовірною, або особою, яка здійснювала підготовку та випуск у світ ІНФОРМАЦІЯ_1 газети «Событие» НОМЕР_1.

Крім того, матеріали справи не містять доказу, підтверджуючого факт причетності відповідача ОСОБА_3 до веб-сайту мережі Інтернет «Подія» ресурс - sobitie.com.ua.

Водночас, право висловлювати судження, оцінки, думки гарантовано ст. 34 Конституції України. Це право закріплено також у ст. 10 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є складовою частиною національного законодавства.

Відповідно до роз'яснень наданих у постанові Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" (п.п. 18, 19, 21) позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Таким чином, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суд повинен визначити характер такої інформації та з'ясувати, чи є вона фактичним твердженням, або оціночним судженням.

Згідно ч.2 ст. ст.30 ЗУ «Про інформацію» N 2657-XII від 02.10.1992р., оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов'язок відшкодувати завдану моральну шкоду.

При цьому, згідно ч.1 ст.30 ЗУ «Про інформацію» N 2657-XII від 02.10.1992р., ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лінгенс проти Австрії" суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є основною складовою права, захищеного ст. 10 Конвенції. Свобода вираження стосується не лише тієї інформації чи тих ідей, які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Свобода преси дає громадськості одну з найкращих можливостей дізнатися про ідеї та позиції політичних лідерів, публічних осіб і сформувати свій погляд на них. Відповідно межі допустимої критики є ширшими, коли вона стосується власне політика, публічної особи, а не приватної особи. На відміну від останньої публічній особі неминуче і свідомо відкривається для прискіпливого аналізу кожного свого слова і вчинку з боку громадського загалу і, як наслідок, повинен виявляти до цього більше терпимості.

Отже, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що вищезгадані висловлювання, висловлені автором в газеті «Событие» НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 є саме судженнями автора, а не його твердженнями.

Таким чином, дослідивши у сукупності наявні у справі докази, та, враховуючи, що, при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації суди повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку, суд, встановивши, що, в ході розгляду справи в діях відповідача не було встановлено складу правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, а саме сукупність таких обставин, як: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право - дійшов висновку, що позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають, так як обставини, на які позивач посилається, як на підставу задоволення своїх позовних вимог, не містять складу правопорушення у діях відповідача, наявність якого може бути підставою для задоволення даного позову.

Враховуючи, також, що, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог позивача, суд, з урахуванням положення ст.88 ЦПК України, вважає також за необхідне відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача понесених позивачем судових витрат.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 5, 10, 60, 212, 215 ЦПК України, ст.ст. 277 ЦК України, суд, -

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи підприємця ОСОБА_3 «Про захист честі, гідності та ділової репутації; спростування відомостей, що не відповідають дійсності; стягнення моральної шкоди» - відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Заводський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня його проголошення.

Суддя Нельга Д. В.