Справа № 352/2217/14-ц
Провадження № 22-ц/779/219/2015
Головуючий у 1 інстанції Дузінкевич І.М.
Суддя-доповідач Девляшевський В.А.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Девляшевського В.А.,

суддів: Васильковського В.М., Малєєва А.Ю.,

секретаря Яковин М.Я.,

з участю: представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Тисменицького районного суду від 11 грудня 2014 року,-

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2014 року ОСОБА_2 пред'явив до ОСОБА_4 позов про стягнення боргу за договором позики. Позовні вимоги мотивував тим, що відповідач, позичив у нього грошові кошти у розмірі 5000 доларів США, що підтверджується борговою розпискою від 20 грудня 2010 року і зобов'язувався повернути їх до 20 лютого 2011 року. Посилаючись на те, що відповідач в установлені строки кошти не повернув, просив стягнути з нього 64700 грн, що еквівалентно 5000 доларів США та судові витрати по справі.

Рішенням Тисменицького районного суду від 11 грудня 2014 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено у зв'язку із пропуском строку позовної давності.

Не погоджуючись із даним рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у якій посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи. Апелянт вважає необґрунтованим та помилковим висновок суду про визнання неповажними причин пропуску ним строку позовної давності. Зауважує, що причиною пропуску ним строку позовної давності є не лише його перебування в слідчому ізоляторі, а й те що у нього не було можливості передати представнику оригінали розписок для звернення до суду. Окрім того, оригінали розписок він передавав представнику лише по тих боржниках, які звертались у міліцію, а оскільки відповідач обіцяв повернути кошти добровільно до 01.10.2014 року, він відповідно і не поспішав подавати позов до суду. Посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

В судовому засіданні представником ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримано з мотивів, наведених у ній. Крім того, представник апелянта, зазначив, що відповідач, який є сином кума ОСОБА_2, не значився, на відміну від інших, в числі проблемних боржників. Тому ОСОБА_2 в даному випадку не форсував пред'явлення позову, очікуючи виконання обіцянки ОСОБА_4 щодо добровільного повернення боргу до початку жовтня 2014 року.

Представник ОСОБА_4 доводи апеляційної скарги заперечив, вважаючи, що у ОСОБА_2 не було об'єктивних, непереборних перешкод для своєчасної подачі позову про стягнення боргу. Вважаючи рішення суду першої інстанції законним, просить залишити його без змін.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Згідно із ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1)чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, 3) які правовідносини випливають із встановлених обставин, 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення в даній справі не відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_2, суд першої інстанції прийшов до висновку, що останній пропустив строк позовної давності, а його перебування у слідчому ізоляторі не є поважною причиною для поновлення такого строку, оскільки він мав можливість пред'явити позов до ОСОБА_4 з допомогою свого представника. Однак, колегія суддів вважає, що з таким висновком погодитись не можна з наступних підстав.

В ч.1 ст.38 ЦПК України вказано, що сторона, третя особа, особа, яка відповідно до закону захищає права, свободи чи інтереси інших осіб, а також заявники та інші заінтересовані особи в справах окремого провадження можуть брати участь у цивільній справі особисто або через представника. Отже, вибір того чи пред'являти позов особисто або з допомогою представника є правом позивача. Тому посилання відповідача і його представника на те, що ОСОБА_2 під час перебування у слідчому ізоляторі слід було захищати своє порушене право з допомогою представника, не ґрунтується на нормах чинного законодавства України. Тим більше, встановлено, що пред'явлення належним чином оформленого позову в такий спосіб під час перебування ОСОБА_2 в слідчому ізоляторі унеможливлювалось у зв'язку із відсутністю у нього на той час оригіналу боргової розписки відповідача.

На думку колегії суддів, невидача ОСОБА_2 правоохоронним органам боргової розписки ОСОБА_4, не становить складу протиправного проступку, оскільки ОСОБА_4 не являвся потерпілим по кримінальній справі, і ця розписка не мала відношення до епізодів його обвинувачення.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 було звільнено із слідчого ізолятора 27.06.2014 року, тобто через чотири місяці після закінчення трьохрічного строку позовної давності для пред'явлення позову про повернення боргу. Також в справі містяться копії документів, які підтверджують встановлення ОСОБА_2 групи інвалідності у лютому 2014 року, тобто під час перебування у слідчому ізоляторі, та перебування його на лікуванні у липні-вересні 2014 року після звільнення із слідчого ізолятора (а.с.37-38).

Колегія суддів також зауважує, що ОСОБА_4 не підтвердив ніякими об'єктивними та належними доказами посилання на повернення ним повністю або частково боргу, і нічим не спростував посилання ОСОБА_2 про те, що він обіцяв добровільно погасити борг до 01.10.2014 року.

Приймаючи до уваги наведені вище обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції безпідставно вважав, що ОСОБА_2 пропустив строк позовної давності без поважних причин.

У зв'язку із викладеним рішення суду першої інстанції не являється законним і обґрунтованим. Тому оскаржене рішення не може бути залишене в силі. По даній справі є підстави для ухвалення нового рішення.

Керуючись ст. ст. 218, 307, 309, 313, 314, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити. Рішення Тисменицького районного суду від 11 грудня 2014 року в даній справі скасувати. Ухвалити нове рішення.

Поновити ОСОБА_2 пропущений строк позовної давності звернення до суду.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики задовольнити. Стягнути із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 64700 (шістдесят чотири тисячі сімсот) грн заборгованості за договором позики та 647 (шістсот сорок сім) грн сплаченого судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий В.А. Девляшевський

Судді: В.М. Васильковський

А.Ю. Малєєв