Ухвала

іменем україни

28 січня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Амеліна В.І., Гончара В.П., Остапчука Д.О., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 грудня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2013 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань за договором від 11 жовтня 2007 року про надання кредиту в розмірі 35 326 грн 40 коп. строком до 10 жовтня 2014 року, унаслідок чого виникла заборгованість в сумі 43 145 грн 39 коп., яка підлягає стягненню на користь банку.

Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 серпня 2013 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 грудня 2013 року, зазначене рішення районного суду скасовано й позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 43 145 грн 39 коп., з яких 17 238 грн 41 коп. заборгованість за кредитом, 10 099 грн 09 коп. заборгованість за процентами, 4 521 грн 92 коп. заборгованість за комісією та 11 285 грн 97 коп. - пеня.

Вирішено питання про судові витрати.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 червня 2014 року рішення апеляційного суду залишено без змін.

Постановою Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 19 листопада 2014 року вказану ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ скасовано, справу передано на новий розгляд до суду касаційної інстанції.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення апеляційного суду скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції, що було помилково скасовано, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судом норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Однак зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов, суд апеляційної інстанції виходив з того, що з вини відповідача, який з 2009 року припинив здійснювати погашення кредиту, утворилася заборгованість за кредитним договором, яка підлягає стягненню на користь банку у повному обсязі.

Проте погодитися з такими висновками суду не можна.

Судом установлено, що 11 жовтня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав відповідачу кредит в розмірі 35 326 грн 40 коп. на строк до 10 жовтня 2014 року, а ОСОБА_1 у свою чергу зобов'язався у строк і на умовах, визначених цим договором повернути кредит й сплатити відсотки.

Погашення заборгованості згідно з умовами цього договору здійснюється сплатою щомісячних платежів, що складаються з заборгованості за кредитом, процентами і винагородою, щомісячно в період з «11» до «15» числа.

ОСОБА_1 у період 2007-2008 років належним чином виконував умови кредитного договору та сплатив за вказаний період 16 690 грн, у подальшому припинив оплату чергових платежів.

Через неналежне виконання відповідачем взятих на себе за вказаним договором зобов'язань, а саме несплатою кредиту та процентів за ним щомісячними платежами в порядку та у строки, передбачені договором, станом на 19 лютого 2013 року виникла заборгованість в розмірі 43 145 грн 39 коп., яка складається з 17 238 грн 41 коп. заборгованості за кредитом, 10 099 грн 09 коп. заборгованості за процентами, 4 521 грн 92 коп. заборгованості за комісією та 11 285 грн 97 коп. - пені.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором 15 березня 2013 року.

Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

При цьому початок перебігу строку позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи.

За змістом цієї норми (ст. 261 ЦК України) початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Як установлено судом, згідно з умовами кредитного договору позичальник зобов'язаний здійснювати погашення заборгованості частинами (щомісячними платежами, що складаються із заборгованості за кредитом, процентів за користування кредитом та винагороди у період з 11 до 15 числа кожного місяця.

Оскільки умовами договору встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Разом з тим, відповідно до положень частин 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_1 та його представник, заперечуючи проти позову крім іншого зазначали про пропуск позивачем строку позовної давності при зверненні до суду з даним позовом.

У порушення вимог ст. ст. 214, 215, 316 ЦПК України суд апеляційної інстанції на зазначені положення закону уваги не звернув, доводи та заперечення сторін належним чином не перевірив; не дослідив графіку погашення кредиту й відповідно не визначився з обґрунтованістю розрахунку загальної суми боргу та з урахуванням доводів відповідача не перевірив дотримання позивачем строку звернення до суду, який має обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Крім того, на порушення вимог ст. 258 ЦК України, якою до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) встановлено строк позовної давності в один рік, визначаючи розміри неустойки суд апеляційної інстанції не навів належних розрахунків такого розміру, з урахуванням специфіки розрахунку пені; не з'ясував період, за який відбулося її нарахування й відповідно належним чином не перевірив дотримання позивачем строку позовної давності для пред'явлення вимог про стягнення пені, не встановив й не зазначив у рішенні дійсного розміру кредитної заборгованості у межах встановленого строку позовної давності та з яких виплат вона складається.

Оскільки строк виникнення прострочення за кредитом не встановлений, період нарахування штрафних санкцій також підлягає перевірці судом відповідно до вимог ст. ст. 60, 214 ЦПК України.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, повністю не встановлені, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 грудня 2013 року скасувати.

Справу передати на новий апеляційний розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: В.І. Амелін

В.П. Гончар

Д.О. Остапчук

В.О. Савченко