Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Є.у № 219/6493/14
№ провадження
22-ц/778/3136/15 Головуючий у 1 інстанції: Тверський С.М.
Суддя-доповідач: ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Савченко О.В.,

суддів: Кочеткової І.В.,

ОСОБА_2,

при секретарі Бабенко Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Приватного акціонерного товариства «Український науково-дослідний інститут «Укркольорметобробка» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку та моральної шкоди

за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Український науково-дослідний інститут «Укркольорметобробка» на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 11 березня 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вказаним позовом, який в ході розгляду справи доповнював і уточнював. Зазначав, що працював на посаді завідуючого відділом теплогазоводопостачання ПрАТ «Український науково-дослідницький інститут «Укркольорметобробка» з 16 лютого 2007 року по 15 жовтня 2013 року. З квітня 2013 року товариство припинило виплату заробітної плати і не провело остаточного розрахунку в день звільнення. Посилаючись на ці обставини, просив суд, остаточно уточнивши позовні вимоги, стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітної платі в загальній сумі 6 579,40 грн., середній заробіток за час затримки по день звернення до суду, а саме з 15 жовтня 2013 року по 13 січня 2015 року та моральну шкоду у розмірі 5000,00 грн.

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 11 березня 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «Український науково-дослідницький інститут Укркольорметобробка» на користь ОСОБА_3 заборгованість по заробітної платі у розмірі 6579,40 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 6500,00 грн., моральну шкоду 500,00 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі про скасування судового рішення в частині стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні і моральної шкоди відповідач зазначає, що судом неповно зясовані фактичні обставини справи, порушені норми процесуального права при відкритті провадження у справі, не доведена вина відповідача у невиплаті заробітної плати звільненому працівникові, відсутні належні і допустимі докази завдання позивачеві моральної шкоди і її розміру.

В засідання апеляційного суду належним чином повідомлені про час і місце судового розгляду справи сторони не зявилися, причини неявки суду не повідомили, позивач просив розглянути справу за його відсутності, про що направив відповідну заяву. Колегія суддів визнала причини неявки представника апелянта в засідання суду неповажними і такими, що не перешкоджають розгляду справи по суті.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

У відповідності зі ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач з 16 лютого 2007 року по 15 жовтня 2015 року перебував в трудових відносинах з ПАТ «УНДІ «Укркольорметобробка», звідки звільнився за власним бажанням з 15 жовтня 2013 року (а.с.7,92).

Відповідно до довідок №204 від 12.12.2014 року і №02-12/4 від 02.02.2015р заборгованість ПАТ «УНДІ «Укркольорметобробка» по заробітній платі перед ОСОБА_3 становить 5 171,88 грн., в тому числі 1 228,09 грн. компенсації за невикористану відпустку, з компенсації витрат на відрядження 1407,52 грн., та середній заробіток за один календарний день становить 84,86 грн. (а.с.21,22,93).

Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України.

За правилами ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Нетривалий час роботи працівника на підприємстві чи незначна частка заборгованості підприємства перед працівником у виплаті заробітної плати також не є підставою для звільнення роботодавця від зазначеної відповідальності.

Зазначена правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України № 6-60цс 11 від 21 листопада 2011 року та № 6 - 64 цс 13 від 3 липня 2013 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Із табелів обліку робочого часу вбачається, що день звільнення 15 жовтня 2013 року був робочим днем позивача (а.с.46), а тому товариство відповідно до ст.116 КЗпП України зобовязано було сплатити працівникові при звільненні всі належні йому суми і видати трудову книжку.

За таких обставин доводи апеляційної скарги про неповне зясування обставин справи, а саме: чи був день звільнення позивача робочим днем, чи звертався позивач за розрахунком являються неспроможними.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок).

З урахуванням цих норм, зокрема абз. 3 п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Відповідно до п. 5 розд. ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абз. 3 п. 8 Порядку).

Із зібраних у справі письмових доказів (табелів обліку робочого часу, розрахунку середньоденного заробітку, складеного головним бухгалтером товариства ОСОБА_4, вбачається, що середньоденний заробіток позивача становить 84,86 грн., середньомісячне число робочих днів за останні два місяці згідно з графіком роботи товариства, що передували звільненню, становить 6 днів (а.с.21, 37-46).

Період затримки розрахунку при звільненні становить 1 рік і три місяці, отже розмір середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні становить 7 127 грн. ( 84,86 грн. х 6 днів х 15 міс. =7 637,40 грн., де 84,86 грн. середньоденний заробіток, 6 число робочих днів за місць, 15 місяців період затримки розрахунку).

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що оскільки відповідач не виплатив належні позивачу при звільненні суми у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, є підстави для стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку і для відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням трудових прав працівника. При цьому розмір зазначеного середнього заробітку суд зменшив до 5 000 грн., врахувавши при цьому суму заборгованості, на яку позивач мав право. При визначені розміру морального відшкодування суд врахував ступінь страждань позивача, принципи справедливості та співмірності.

Зважаючи на те, що в зазначеній частині позивач судове рішення не оскаржує, суд апеляційної інстанції в силу ст.303 ЦПК України не обговорює питання про правомірність зменшення судом першої інстанції розміру середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні.

Судом правильно застосовано норми матеріального права і при визначені розміру моральної шкоди, зокрема, статті 237-1 КЗпП України. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначено судом з урахуванням характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань позивача, інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування суд враховав вимоги розумності і справедливості.

Посилання апелянта на недоведеність моральної шкоди безпідставні. Відповідач порушив право на отримання позивачем законної винагороди за виконану роботу у вигляді заробітної плати , що в сенсі ст. 1 Протоколу №1 до Конвенції з прав людини є також порушенням право на мирне володіння майном. Внаслідок такого порушення позивач не мав можливості вести нормальний спосіб життя, змушений був докладати додаткових зусиль для матеріального забезпечення себе та своєї родини, що призвело до душевних страждань.

В рішенні суду першої інстанції повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Доводи апеляційної скарги про скрутне матеріальне становище відповідача, не виконання його бізнесовими партнерами своїх обовязків зі сплати дебіторської заборгованості, порушення банківською установою, яка обслуговує інститут, своїх зобовязань щодо обслуговування банківських рахунків інституту, не є підставою для звільнення відповідача від обовязку сплатити працівникові середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні. Відповідачем суду не надано належних доказів перерахування заробітної плати на рахунок банку та файл реєстру у відповідності з договором № 0811/01-06 від 11.08.2010 року, зокрема, для зарахування на картковий рахунок держателя позивача, а також не доведено відсутність можливості відкриття рахунків в іншій банківській установі та укладення договору про надання банківських послуг з метою як погашення заборгованості із заробітної плати, так і сплати єдиного соціального внеску тощо.

Обставини, на які посилається відповідач в обґрунтування причин заборгованості, мали місце у 2014 році, а позивач звільнений з роботи у жовтні 2013 року.

Постанова суду від 20 жовтня 2014 року про закриття провадження в адміністративній справі за ст.163-2 ч.1 КУАП у звязку з відсутністю складу правопорушення в діях головного бухгалтера інституту ОСОБА_5 за проступок, який мав місце у червні 2014 року (а.с.68-70), також не свідчить про відсутність вини товариства у невиплаті заробітної плати ОСОБА_3 за період з квітня по жовтень 2013 року.

Таким чином, висновок суду першої інстанції щодо недоведеності відсутності вини підприємства та щодо стягнення на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку відповідає обставинам справи та вимогам трудового законодавства.

Недотримання позивачем вимогам ст.119 ЦПК України при складанні позовної заяви і заяви про витребування у відповідача доказів відповідно до ч.2 ст.308 ЦПК України не є підставою для скасування судового рішення.

Посилання апелянта на неправильне визначення судом першої інстанції розміру судового збору не ґрунтується на вимогах Закону України 2Про судовий збір», згідно яким судовий збір за вимоги майнового характеру і за вимоги немайнового характеру стягується окремо, а мінімальний розмір судового збору не може бути меншим, аніж 243 грн. 60 коп.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Таким чином, колегія суддів, переглядаючи справу в межах апеляційного оскарження та заявлених позовних вимог, підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачає, у зв'язку з чим апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Керуючись ст.ст.307,308,313,317 ЦПК України, судова колегія

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Український науково-дослідний інститут «Укркольорметобробка» відхилити.

Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 11 березня 2015 року у цій справі залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: