У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Закропивного О.В.,

Лесько А.О., Хопти С.Ф.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Регіонального відділення Фонду державного майна, Головного управління Державної казначейської служби України у Чернігівській області, управління Державної казначейської служби України в м. Чернігові Чернігівської області про стягнення коштів, за касаційними скаргами Головного управління Державної казначейської служби України у Чернігівській області та першого заступника прокурора Чернігівської області, який діє в інтересах регіонального відділення Фонду Державного майна України по Чернігівській області, на рішення апеляційного суду Чернігівської області від 07 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 28 січня 2000 року між ним та Регіональним відділення Фонду державного майна України по Чернігівській області був укладений договір купівлі-продажу державного майна, згідно з умовами якого він придбав об'єкт незавершеного будівництва - плавальний басейн, розташований за адресою: АДРЕСА_1, за ціною 20 тис. грн. За рішенням суду від 14 червня 2005 року, яке набрало законної сили, даний договір було розірвано та зобов'язано покупця повернути об'єкт до державної власності. Державною програмою приватизації на 2000-2002 роки був встановлений спеціальний порядок для повернення грошових коштів за розірваним договором купівлі-продажу, а саме за рахунок коштів, отриманих від повторного продажу об'єкта приватизації. 18 лютого 2012 року у зв'язку з набранням чинності Законом України «Про Державну програму приватизації» втратила чинність Державна програма приватизації на 2000-2002 року, тобто на даний час відсутні будь-які обмеження щодо повернення грошових коштів за розірваними договорами купівлі-продажу.

Позивач, уточнивши позовні вимоги, просив суд стягнути з Регіонального відділення фонду державного майна України по Чернігівській області на свою користь 20 тис. грн. безпідставно збережених грошових коштів, 2 016 грн. 55 коп. у відшкодування втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляції, 1 398 грн. 90 коп. - 3% річних, нарахованих на суму заборгованості.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 25 вересня 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 07 листопада 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову. Стягнуто з державного бюджету України через Головне Управління Державної казначейської служби України в Чернігівській області на користь ОСОБА_3 20 тис. грн., сплачених за договором купівлі-продажу від 28 січня 2000 року. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі Головне управління Державної казначейської служби України у Чернігівській області, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення апеляційного суду скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

У касаційній скарзі перший заступник прокурора Чернігівської області, який діє в інтересах регіонального відділення Фонду Державного майна України по Чернігівській області, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення апеляційного суду скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, виходив із того, що позивачем пропущено строк позовної.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову, суд апеляційної інстанції, виходив із того, що згідно з умовами чинного на час законодавства, що діяло на момент розірвання договору купівлі-продажу, кошти, сплачені при купівлі об'єкту приватизації підлягали поверненню покупцю лише у разі повторного продажу цього об'єкта, яке відбулося 24 вересня 2013 року, тому ці кошти підлягають стягненню з державного бюджету України через Головне Управління Державної казначейської служби України в Чернігівській області.

З такими висновками судів погодитись не можна, оскільки вони не ґрунтуються на матеріалах справи та суперечать нормам матеріального та процесуального права.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судом установлено, що 28 січня 2000 року між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Чернігівській області та ОСОБА_3 укладено договір, згідно якого відділення зобов'язується передати у власність останнього державне майно - об'єкт незавершеного будівництва - плавальний басейн, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, на земельній ділянці площею 0,136 га, а ОСОБА_3 зобов'язується прийняти дане майно і сплатити ціну відповідно до умов цього договору (а. с. 11-13).

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 14 червня 2005 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 02 вересня 2005 року та ухвалою Верховного Сулу України від 02 жовтня 2006 року, зазначений договору було розірвано та повернуто об'єкт договору до державної власності (а. с. 18-19).

Відповідно до ч. 3 ст. 133 Закону України «Про Державну програму приватизації на 2000-2002 роки» (чинного на час виникнення спірний правовідносин) у разі розірвання договорів купівлі-продажу об'єктів приватизації у зв'язку з невиконанням їх умов або визнання їх недійсними в судовому порядку повернення покупцям коштів, сплачених за об'єкт приватизації, провадиться на підставі рішення суду з коштів позабюджетного Державного фонду приватизації або фонду приватизації АРК, отриманих від повторного продажу цих об'єктів у порядку, встановленому Фондом.

Положення даного Закону втратили чинність 18 лютого 2012 року, з набранням чинності Закону України «Про Державну програму приватизації на 2012-2014 роки».

Як вбачається з матеріалів справи, 24 вересня 2013 року спірний об'єкт незавершеного будівництва - плавальний басейн разом із земельною ділянкою, був придбаний ДП «УкрСіверБуд» на аукціоні за ціною 990 609 грн. 878 коп. (а. с. 121-124).

17 квітня 2014 року ОСОБА_3 подав до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Чернігівській області заяву про повернення сплачених ним за об'єкт 20 тис. грн. (а. с. 21).

Листом від 29 квітня 2014 року за № 18-03-01446 Регіональне відділення Фонду державного майна України по Чернігівській області повідомило ОСОБА_3 про неможливість повернути кошти через відсутність законодавчо закріпленої процедури повернення покупцям коштів, сплачених за об'єкт приватизації у разі розірвання договору купівлі-продажу (а. с. 22).

Апеляційний суд, посилаючись на вказані норми матеріального права та обставини справи вірно виходив із того, що позивачем строк позовної давності не прощено, оскільки у ОСОБА_3 право на отримання коштів виникло лише після повторного продажу спірного майна.

При цьому, апеляційний суд не звернув уваги, що кошти внаслідок повторного продажу об'єкта незавершеного будівництва - плавального басейну було зараховано до державного бюджету України.

Відповідно до ч. 2 ст. 45 Бюджетного кодексу України центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, веде бухгалтерський облік усіх надходжень Державного бюджету України та за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, здійснює повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до бюджету.

Згідно з п. 1 Положення «Про Державну казначейську службу України» Державна казначейська служба України (Казначейство України) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України.

Тобто, стягуючи кошти з державного бюджету України через Головне Управління Державної казначейської служби України в Чернігівській області на користь позивача, суди не вказали у рішенні норми матеріального права на підставі яких кошти підлягають стягненню саме з вказаного управління, не звернули належної уваги на вищезазначені норми матеріального права та не обговорили питання про залучення до участі у справі належного відповідача - Державну казначейську службу України.

Таким чином судами у порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України не враховані норми матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини, не встановлені та не перевірені обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, тому відповідно до ст. 338 ЦПК України ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційні скарги Головного управління Державної казначейської служби України у Чернігівській області та першого заступника прокурора Чернігівської області, який діє в інтересах регіонального відділення Фонду Державного майна України по Чернігівській області, задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 25 вересня 2014 року та рішення апеляційного суду Чернігівської області від 07 листопада 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

О.В. Закропивний

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта