Номер провадження 2/754/402/15
РІШЕННЯ

Іменем України

10.02.2015 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Клочко І.В.

за участю секретарів Ліщитович К.О., Щедріковій В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання довіреності нікчемною та застосування наслідків недійсності правочину, -

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання нікчемною довіреності та застосування наслідків недійсності правочину, посилаючись на те, що останній є власником ? частини кооперативної квартири АДРЕСА_1, а ОСОБА_2 була власником іншої ? частини вищевказаної квартири. 08 квітня 2006 року ОСОБА_2 видала довіреність, якою уповноважила ОСОБА_3 на вчинення будь-яких дій зі спільною квартирою. Позивач вважає, що оскільки він не давав нотаріального посвідченого письмового дозволу відповідачці на вчинення будь-яких дій зі спільною квартирою, тому відповідачка не мала права видавати довіреність без отримання з боку позивача згоди на видачу спірної довіреності. А тому позивач просить визнати нікчемною довіреність від 08 квітня 2006 року посвідчену приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу ОСОБА_4 за реєстром №626 та застосувати наслідки недійсності правочину по Договору ВСР №935228 Дарування від 11.04.2006р., із-за порушень законодавства України, відповідачкою ОСОБА_2, яка порушила права, співвласника і власника ОСОБА_1, при здійсненні нікчемного, недійсного правочину.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримав позовні вимоги за викладеними в позові обставинами та просив задовольнити їх в повному обсязі.

Представник відповідача - ОСОБА_6 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, підтримала надані заперечення (а.с.42-43) та наполягала на застосуванні строку позовної давності.

Вислухавши пояснення позивача, представника відповідача та дослідивши наявні в матеріалах справи докази, судом встановлено наступне.

Відповідно до копії реєстраційного посвідчення від 01 грудня 1995 року, ОСОБА_2 є власником ? частини квартири АДРЕСА_1.

Відповідно до рішення Ватутінського районного суду м. Києва від 13 грудня 1994 року, за ОСОБА_1 визнано право власності на ? частину кооперативної квартири АДРЕСА_1.

Відповідно до копії свідоцтва про одруження, ОСОБА_2 після одруження 30 червня 2000р. змінила прізвище на ОСОБА_2.

08 квітня 2006 року ОСОБА_2 видала довіреність, якою уповноважила ОСОБА_3 продати або подарувати у рівних частинах ОСОБА_6 або ОСОБА_8 належну їй частину квартири АДРЕСА_1 за ціну та на умовах за його розсудом.

Відповідно до договору дарування ? частини квартири від 11 квітня 2006 року, ОСОБА_3, який діяв від імені ОСОБА_2 подарував ОСОБА_6 та ОСОБА_8 в рівних частках кожному ? частини квартири АДРЕСА_1.

Позивач вважає, що відповідач ОСОБА_2 перед тим, як видати довіреність ОСОБА_3, повинна була отримати від позивача письмовий нотаріально засвідчений дозвіл ні відчудження її частини квартири. При цьому позивач посилається на ст.ст.362, 369 ЦК України та ст. 65 СК України.

Відповідно до ч.3 ст. 65 СК України, для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Як зазначено вище, станом на день видачі довіреності ОСОБА_2 була розлучена з ОСОБА_1 та перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_9

Слід зазначити, що позивачем ОСОБА_1 в судовому засіданні було наголошено на тому, що квартира АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю його та ОСОБА_2

Однак в обґрунтуванні правових підстав для визнання довіреності нікчемною, позивач посилався на ст. 362 та ст. 369 ЦК України.

Відповідно до ч.2 ст. 369 ЦК України, розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Суд не може погодитись з думкою позивача проте, що квартира АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю, оскільки відповідно до рішення Ватутінського районного суду м. Києві від 13.12.1994 року, визначено частку права власності ОСОБА_1, а тому суд вважає, що вищевказана квартира є спільною частковою власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Відповідно до ч.1 ст.362 ЦК України, у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів.

Відповідно до ч.2 ст.362 ЦК України, продавець частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний письмово повідомити інших співвласників про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких він її продає. Якщо інші співвласники відмовилися від здійснення переважного права купівлі чи не здійснять цього права щодо нерухомого майна протягом одного місяця, а щодо рухомого майна - протягом десяти днів від дня отримання ними повідомлення, продавець має право продати свою частку іншій особі.

Відповідно до ст. 361 ЦК України, співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Відповідно до ч.1 ст. 237 ЦК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Отже, відповідач ОСОБА_2, відповідно до ст. 361 ЦК України, мала всі підстави для видачі довіреності на ім'я ОСОБА_3 та надання йому права укладати як договір дарування так і договір купівлі-продажу ? частини квартири.

Відповідно до ч.1 ст. 219 ЦК України, у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним.

Вищевказана довіреність нотаріально посвідчена та відповідає встановленій частиною 1 ст. 245 ЦК України формі.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позовна заява ОСОБА_1 є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст.10, 15, 60, 88, 212-215 ЦПК України, ст.ст. 215, 216, 219, 237, 245, 361, 362, 368, 369 ЦК України, ст. 65 СК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06 листопада 2009 року, суд -

вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання довіреності нікчемною та застосування наслідків недійсності правочину - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду міста Києва через Деснянський районний суд міста Києва протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Головуючий