Номер провадження: 22-ц/785/1035/15
Головуючий у першій інстанції Журавель П. І.
Доповідач Панасенков В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.02.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - судді Панасенкова В.О.

суддів: Парапана В.Ф.,

Громіка Р.Д.,

при секретарі: Добряк Н.І.,

за участю: відповідачки ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 18 червня 2014 року ОСОБА_5 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_6, про визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним в частині покупця, визнання автомобіля спільним сумісним майном подружжя, переведення прав покупця та витребування автомобіля,

в с т а н о в и л а:

20 жовтня 2011 року ОСОБА_5 звернулась до суду з позовом про визнання автомобіля спільним сумісним майном подружжя, визнання права власності на автомобіль та зобов'язання його передати, а згодом, 19 листопада 2013 року, уточнила та доповнила предмет позову, обґрунтовуючи вимоги тим, що вона перебувала в шлюбі з ОСОБА_7 з 30 квітня 1982 року. Під час шлюбу вони за спільні сумісні кошти - 45000 доларів США, у ТОВ "Авторай" придбали автомобіль марки "TOYOTA AVALON", 2008 року випуску, шасі (кузов, рама) НОМЕР_3, реєстраційний № НОМЕР_1. Власником автомобіля у свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 значиться відповідачка ОСОБА_3, яка є дочкою ОСОБА_7 від першого шлюбу. На час придбання автомобіля відповідачка не працювала у зв'язку з народженням дитини, її сім'я мала незначні доходи та коштів, які б надавали можливість придбати такий автомобіль, не мала. Згідно декларації про доходи, їхня сім'я (ОСОБА_7) в 2008 році мала сукупний дохід у сумі 320670,03 грн., у 2009 році - 300296,27 грн. Окрім власних коштів, на придбання автомобіля 16 грудня 2008 року вони позичили у ОСОБА_8 15000 доларів США, який вони повернули в вересні 2009 року. Автомобіль був придбаний для потреб саме чоловіка, був повністю у його розпорядженні та користуванні щоденно й постійно знаходився на охоронюваній стоянці на прибудинковій території за місцем їх проживання - АДРЕСА_1. Свідоцтво про реєстрацію автомобіля, незважаючи на те, що воно було видане на ім'я відповідачки ОСОБА_3, постійно перебувало у ОСОБА_7 Про це свідчить наявність довіреності на право експлуатації даного автомобіля від 25 квітня 2009 року, посвідченої приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу Одеської області ОСОБА_22 та зареєстрованої в реєстрі за №1561, виданої від імені ОСОБА_7 на ім'я ОСОБА_3, в якій власником автомобіля вказано саме ОСОБА_7 та міститься посилання на вказане свідоцтво про реєстрацію, у нього знаходились також технічний паспорт на автомобіль, два комплекти ключів, сервісні книжки, талон на технічне обслуговування автомобіля, гарантійний талон на купівлю акумулятора до автомобіля, яке видане його на ім'я. Комплект ключів, сервісна книжна на автомобіль, талон проходження техогляду до 2012 року, наданий ОСОБА_7, та гарантійний талон на придбання акумулятора в даний час знаходяться у неї (ОСОБА_5).

ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_7 помер. Приблизно за три тижні до смерті на своєму автомобілі ОСОБА_7 їздив до м. Києва для проходження медогляду в лікувальному закладі. У зв'язку з поганим станом здоров'я за кермом автомобіля був його товариш ОСОБА_10 Після поїздки виникла необхідність заміни колеса, і, оскільки ОСОБА_7 не міг за станом здоров'я сам цим займатися, на його прохання питання заміни колеса вирішував ОСОБА_10, і в його розпорядженні залишився автомобіль, один комплект ключів та технічний паспорт, які знаходились у нього до смерті чоловіка. За домовленістю з нею на другий день після смерті ОСОБА_7 ОСОБА_10 залишив автомобіль на охоронюваній стоянці будинку АДРЕСА_1, а ключі та технічний паспорт були ним передані черговому охоронцю на посту охорони будинку. Через незначний час до охоронця з'явилась відповідачка, пред'явила йому свій паспорт та свідоцтво про народження, пояснила, що вона є дочкою ОСОБА_7 та саме вона повинна забрати автомобіль й заволоділа автомобілем, ключами та технічним паспортом, хоча до того ці речі в її розпорядженні ніколи не перебували.

Таким чином, фактичним власником автомобіля був і залишався до дня своєї смерті саме ОСОБА_7 Саме він сплачував кошти при покупці автомобіля, реєстрація автомобіля на відповідачку була вчинена не ОСОБА_3, а саме ОСОБА_7, і це було зроблено ним з особистих мотивів, які були пов'язані з його роботою, та не мали на меті передачу дочці права власності на автомобіль, після реєстрації автомобіля володів, користувався та розпоряджався автомобілем саме ОСОБА_7, займався утриманням та обслуговуванням автомобіля в процесі його експлуатації (ремонт, заміна мастила), що свідчить про наявність саме у нього права власності на даний автомобіль. Річне утримання та обслуговування автомобіля коштує значну суму, і таких доходів відповідачка не мала. Обставини проходження автомобіля через митний кордон України (в числі інших автомобілів), розмитнення, придбання перевірялись слідчим відділом СБУ України в Одеській області, в межах перевірки пояснення з цього приводу надавали представники фірми - продавця, ОСОБА_7 та інші особи, та встановлено, що саме ОСОБА_7 правомірно придбав указаний автомобіль та користувався ним у щоденному житті. Оскільки фактичним покупцем автомобіля був ОСОБА_7, тому договір купівлі - продажу автомобіля повинен бути визнаний недійсним в частині покупця. Дії ОСОБА_3 не відповідають вимогам даної статті, оскільки жодних указаних в даній статті дій, притаманних покупцю, відповідачка ОСОБА_3 не вчиняла. Натомість ОСОБА_7 оплатив спільними коштами подружжя придбання автомобіля, прийняв у продавця автомобіль та його приналежності та постійно користувався ним для власних потреб, у повній мірі реалізуючі права покупця та власника придбаного майна. Вона ставить питання про недійсність правочину лише в частині покупця, оскільки факт укладення договору купівлі-продажу, обставини, пов'язані зі сплатою його вартості, передачі автомобіля покупцю ОСОБА_7, подальшого користування чоловіком автомобілем в якості його покупця та фактичного власника є дійсними та нею не оспорюються. Діями як відповідача, так і ОСОБА_7 порушено її законі права як співвласника автомобіля, тобто власника його ? частини, оскільки для неї як для дружини фактичного покупця автомобіля договір купівлі-продажу спричинив юридичні наслідки. Тому автомобіль повинен бути витребуваний у відповідачки ОСОБА_3 та переданий їй як одному з подружжя, який пережив іншого з подружжя, який пережив іншого з подружжя - власника автомобіля.

Посилаючись на викладені обставини та на ст. ст. 203, 215, 317, 322, 392, 655 ЦК України, ст. ст. 60, 70 СК України, позивачка ОСОБА_5 просила суд визнати недійсним в частині покупця договір купівлі - продажу автомобіля марки "TOYOTA AVALON" 2008 року випуску, шасі (кузов, рама) НОМЕР_3, реєстраційний НОМЕР_5, свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_4, вчинений на початку січня 2009 року між ТОВ "Авторай" та відповідачкою ОСОБА_3,

визнати вказаний автомобіль спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_7 в рівних частинах,

перевести права покупця ? частини вказаного автомобіля на неї, ОСОБА_5,

витребувати у відповідачки ОСОБА_3 шляхом зобов'язання передати їй ОСОБА_5, вказаний автомобіль, свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_4, комплект ключів та технічний паспорт на автомобіль та

стягнути з ОСОБА_3 понесені нею судові витрати по справі (т. 1, а.с. 4-8, т. 3 а.с. 9-12).

Відповідачка ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_4 проти позову заперечували й в своїх усних і письмових поясненнях зазначали, що спірний автомобіль придбаний саме за кошти ОСОБА_3 На час придбання автомобіля у її сім'ї було 15 тис. доларів, а 250 000 грн. вона взяла в борг у знайомих, в ОСОБА_12 в розмірі 200 000 грн., у ОСОБА_11 - 50 000 грн. на строк в 7 років. Дані кошти вона передала своєму батькові - ОСОБА_7 і він сам домовлявся за автомобіль, купував, реєстрував сам, вона не була присутня на цих діях. Ні ремонтом автомобіля, ні його утриманням вона не займалася, все це робив батько за свої кошти. Дійсно в неї автомобіль не знаходився, так як його не було де зберігати, батько запропонував, щоб він стояв біля його будинку в м. Одесі, так як територія охоронялася і він буде користуватися ним. Вона погодилася віддати автомобіль на тимчасове користування батьку, та після оформлення автомобіля надала йому довіреність на користування даним транспортом. Після смерті батька вона дійсно приїхала до будинку батька, представила охоронцю свої паспорт та свідоцтво про народження, що підтвердило родинні відносини з ОСОБА_7, і забрала зі своїм чоловіком автомобіль, так як вважає себе законною власницею спірного автомобіля. Тому у задоволенні позову слід відмовити (т. 1, а.с. 53-54).

Третя особа ОСОБА_6, є чоловіком відповідачки (т. 1, а.с. 247), проти позову заперечував та пояснив, що спірний автомобіль вони придбали за допомогою ОСОБА_7 разом з дружиною за власні кошти та кошти, які вони позичали у своїх друзів, при цьому вартість автомобіля йому не відома, оскільки бухгалтерією займається дружина. Весь час автомобіль знаходився в користуванні ОСОБА_7, в даному автомобілі їздили в його присутності, фактично автомобілем ні він, ні його дружина не користувались.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Іллічівського міського суду від 20.08.2012 року позов ОСОБА_5 був задоволений в повному обсязі (т. 1, а.с. 265-271).

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 24.10.2012 року рішення Іллічівського міського суду від 20.08.2012 року скасовано, у задоволені позову ОСОБА_5 відмовлено (т. 2, а.с. 50-53).

Ухвалою Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06.02.2013 року рішення апеляційного суду Одеської області від 24.10.2012 року скасовано, справу направлено на новий апеляційний розгляд (т. 2, а.с.71-73).

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 15.05.2013 року рішення Іллічівського міського суду від 20.08.2012 року залишено без змін (т. 2, а.с. 93-97).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11.09.2013 року рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 20.08.2012 року та ухвала апеляційного суду Одеської області від 15.05.2013 року скасовані, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції (т.2 а.с.195-197).

Останнім рішенням суду першої інстанції позов ОСОБА_5 задоволено. Суд визнав недійсним в частині покупця договір купівлі-продажу автомобіля марки "TOYOTA AVALON" 2008 року випуску, шасі (кузов, рама) НОМЕР_3, реєстраційний № НОМЕР_1, свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_4, вчинений на початку січня 2009 року між ТОВ "Авторай" та відповідачкою ОСОБА_3,

визнав вказаний автомобіль спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_7 в рівних частинах,

перевів права покупця ? частини вказаного автомобіля на позивачку ОСОБА_5,

витребував у відповідачки ОСОБА_3 шляхом зобов'язання передати ОСОБА_5 вказаний автомобіль, свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_4, комплект ключів та технічний паспорт на автомобіль,

стягнув з відповідачки ОСОБА_3 на користь позивачки судові витрати по справі (т. 3, а.с. 101-111).

Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 25 листопада 2014 року за заявою позивачки ОСОБА_5 виправлена описка в рішення суду першої інстанції. Суд змінив місяць виплати боргу в мотивувальній частині рішення на 2 аркуші в абзаці, який починається словами "Насправді вказаний автомобіль було придбано її позивачки, чоловіком …" у фразі "вказаний борг нею та чоловіком було виплачено в квітні 2009 року" на вірне "в вересні 2009 року" (т. 3, а.с. 162-163).

Додатковим рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 25 листопада 2014 року задоволена заява позивачки ОСОБА_5 Суд стягнув з відповідачки ОСОБА_3 на користь позивачки судовий збір в сумі 1247 грн. та у дохід держави судовий збір в сумі 2315 грн. (т. 3, а.с. 165-166).

Не погоджуючись з ухваленим рішенням суду, відповідачка ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, мотивуючи тим, що судом порушені норми матеріального та процесуального права (т. 3, а.с. 114-118).

В запереченні на апеляційну скарги позивачка ОСОБА_5 просить скаргу відхилити у зв'язку з безпідставністю її доводів (т. 3, а.с. 134-143).

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги відповідачки ОСОБА_3, пояснення на апеляцію відповідачки ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідачки задоволенню не підлягає, оскільки рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм процесуального та матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно з ч. 1 ст. 316 та ч. 1 ст. 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

У статті 328 ЦК України зазначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_7 та позивачка ОСОБА_5 перебули у шлюбі з 30 квітня 1982 року (т.1, а.с.14), від шлюбу мають двох дітей: сина ОСОБА_14, ІНФОРМАЦІЯ_1, та дочку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Під час шлюбу у січні 2009 року був придбаний автомобіль "TOYOTA AVALON", 2008 року випуску, шасі (кузов, рама) НОМЕР_3, реєстраційний № НОМЕР_1, свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_4, за 192580 грн., що підтверджується довідкою - рахунком від 12 лютого 2009 року серії ДДР №716200 (т. 1, а.с. 141, 162), результатами перевірок звірення по базах на АТМ (т.1 а.с.161), деклараціями продавця ТОВ "Авторай" (т. 1, а.с. 163-164) та висновком №7210 від 12 лютого 2009 року автотоварознавчої експертизи ринкової вартості транспортного засобу та висновком спеціаліста № 1015 від 12 лютого 2009 року комплексного дослідження транспортних засобів (т.1 а.с.165-166).

Згідно із свідоцтвом про реєстрацію ТЗ серія НОМЕР_4 автомобіль марки "TOYOTA AVALON", 2008 року випуску, зареєстрований на ім'я відповідачки ОСОБА_3, яка є дочкою ОСОБА_7 від першого шлюбу (т. 1, а.с. 23).

Висновком № 2509 судової автотоварознавчої експертизи по визначенню ринкової вартості КТЗ від 06 червня 2012 року встановлено, що середня ринкова вартість спірного автомобіля станом на 06 червня 2012 року становить 251 204 грн. (т. 1, а.с. 222-223).

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини … самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1 ст. 70 СК України).

За таких обставин, суд першої інстанції правильно виходив з того, що спірний автомобіль був придбаний ОСОБА_7 під час шлюбу з позивачкою ОСОБА_5 на спільні кошти подружжя, тому автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_7 та ОСОБА_5 та належить кожному з них в рівних частках.

ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_7 помер (т. 1 а.с.15).

Встановлено, що стороною в договорі купівлі - продажу автомобіля був саме ОСОБА_7, а не відповідачка ОСОБА_3, що підтверджується поясненнями самої відповідачки, яка визнала, що всі дії по придбанню автомобіля та сплаті коштів за нього, а також подальшу експлуатацію автомобіля здійснював ОСОБА_7, вона при купівлі автомобіля не була присутня та ним не користувалась до смерті батька, довіреністю на автомобіль від 25.04.2009 р., наданої від імені ОСОБА_7 на ім'я ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 21, 82-86), гарантійним талоном на купівлю акумулятора до автомобіля, який виданий на ім'я ОСОБА_7 (т.1 а.с.24), розпискою про позику грошових коштів в сумі 15000 дол. США від 16 грудня 2008 року у ОСОБА_8 для придбання автомобіля (т.1 а.с.25), тим, що документи: посвідчення про реєстрацію автомобіля, гарантійний талон на купівлю акумулятора, сервісна книжка на автомобіль, талон проходження техогляду до 2012 р. з моменту придбання автомобіля перебували в розпорядженні ОСОБА_7 та надані суду саме позивачкою ОСОБА_5, довідкою - рахунком №716200 від 12 лютого 2009 року, яку підписував ОСОБА_7, що не заперечується відповідачкою (т.1 а.с. 141, 162), деклараціями про доходи позивача за 2008 та 2009 роки ( т.1 а.с. 19-20, 94-97), з яких вбачається, що спільний дохід подружжя ОСОБА_7 дозволяв придбання спірного автомобіля, наявністю договорів банківського вкладу (депозиту), які свідчать про заможність ОСОБА_7 й можливість придбання автомобіля (т.1, а.с. 123-133, 175-182) та свідченнями свідків ОСОБА_17, ОСОБА_3, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_14, ОСОБА_8, ОСОБА_20

Після його смерті спірний автомобіль був залишений на зберігання на охоронюваній стоянці будинку АДРЕСА_1, де проживали подружжя ОСОБА_7, а ключі та технічний паспорт були ним передані черговому охоронцю на посту охорони будинку. Через деякий час до охоронця звернулась відповідачка, яка пред'явила йому свій паспорт та свідоцтво про народження й пояснила, що вона є дочкою ОСОБА_7, і саме вона повинна забрати автомобіль, та заволоділа автомобілем, ключами та технічним паспортом.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно із частинами 1,5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У пункті 2 постанови № 9 Пленуму "Про судову практику розгляду цивільних справ при визнання правочинів недійсними" від 06 листопада 2009 року, Верховний Суд України роз'яснив, що судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України).

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

У пункті 9 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України зазначено, що згідно зі статтею 217 ЦК правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. У цьому разі відповідно до статті 217 ЦК суд може визнати недійсною частину правочину, з'ясувавши думку сторін правочину. Якщо у недійсній частині правочин був виконаний однією зі сторін, суд визначає наслідки його недійсності залежно від підстав, з яких він визнаний недійсним.

Аналізуючи викладені норми закону, роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, перевіряючи вказані обставини та надані сторонами у справі докази, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції з достовірністю встановлено, що чоловік позивачки ОСОБА_5 - ОСОБА_7, повністю виконав зобов'язання покупця за договором купівлі-продажу спірного автомобіля - прийняв автомобіль та сплатив за нього певну грошову суму - 192580 грн., тому оспорюваний правочин договору купівлі-продажу спірного автомобіля в частині покупця укладений з порушенням чч. 1,5 ст. 203, ч. 1 ст. 215, ст. 655 ЦК України, що є підставою для визнання його частково недійсним з застосуванням наслідків недійсності правочину - повернення автомобіля на користь позивачки ОСОБА_5

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 3 ЦПК України).

За таких обставин, вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що в судовому засіданні доведено, що відповідачка ОСОБА_3 порушує права позивачки ОСОБА_5 на спірний автомобіль, тому у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України її право підлягає судовому захисту шляхом визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним в частині покупця, визнання автомобіля спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_5 та переведення прав покупця ? частини автомобіля на ОСОБА_5, витребування автомобіля у відповідачки ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5

Таким чином, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції виконав всі вимоги цивільного судочинства і вирішив справу згідно із законом.

Посилання відповідачки ОСОБА_3 в апеляційній скарзі на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним, оскільки судом не надано правильної оцінки наданим сторонами у справі доказам та не враховано, що в судовому засіданні не доведено, що спірний автомобіль придбаний за спільні кошти подружжя ОСОБА_5, не приймаються до уваги за таких підстав.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частинами 3, 4 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Статтею 179 ЦПК України встановлено, що предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Статтями 58, 59 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу відповідачка ОСОБА_3 була зобов'язана довести в судовому засіданні ті обставини, на які посилалася як на заперечення проти позову, а саме, те, що спірний автомобіль був придбаний нею та її чоловіком ОСОБА_6 за спільні кошти та позичені грошові кошти.

Однак відповідачкою не надано жодних слушних та переконливих доказів ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції у підтвердженні заперечень проти позову.

Навпаки, надані позивачкою ОСОБА_5 вищеприведені докази у підтвердженні її вимог повністю спростовують докази, надані відповідачкою, у тому числі свідчення свідків ОСОБА_11, ОСОБА_12 щодо позичання відповідачці грошових коштів в загальному розмірі 250000 грн.

Виходячи зі змісту статті 59 ЦПК та з урахуванням положень частини першої статті 218 ЦК, не може стверджуватися показаннями свідків наявність правовідносин, що виникають з правочинів, для яких законом установлено письмову форму (п. 27 постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України "Про застосування норм процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" від 12 червня 2009 року).

Згідно із п. 3 ч.1 ст. 208 ЦК України у даному випадку правочин позики грошових коштів відповідно у сумі 50000 грн. та 250000 грн. має бути вчинений у письмовій формі, тому не дотримання форми правочину перешкоджає відповідачці посилатися на свідчення свідків при підтвердженні факту отримання грошових коштів у позику.

Колегія суддів вважає, що само по собі оформлення спірного автомобіля на відповідачку ОСОБА_3 не може служити підставою для відмови у позові.

У пунктах 23, 24 постанови № 11 Пленуму від 21 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" Верховний Суд України роз'яснив, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.

Аналізуючи положення ст. ст. 57, 60, 61 СК України, ч. 3 ст. 368, ст. 369 ЦК України та роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, колегія суддів вважає, що у вітчизняному законодавстві діє принцип спільної сумісної власності щодо майна, придбаного у шлюбі, якщо не буде доведено інше.

Таким чином, суд першої інстанції з'ясував обставини, які мають значення для справи, в повному обсязі, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості та дав їм правильну оцінку та правильно вирішив спір.

Не приймається до уваги й посилання відповідачки ОСОБА_3 в апеляційній скарзі на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним, оскільки судом не враховано, що позивачка ОСОБА_5 не є стороною у оспорюваному правочину купівлі-продажу автомобіля, тому не може вимагати визнання його недійсним.

У пунктах 5, 26 постанови № 9 Пленуму "Про судову практику розгляду цивільних справ при визнання правочинній недійсними" від 06 листопада 2009 року Верховний Суд України зазначив, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину".

Особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину.

Якщо предметом правочину є майно, яке належить особам на праві спільної сумісної власності, інші співвласники відповідно до частини другої статті 369 ЦК до участі у справі не залучаються, оскільки правочин щодо розпорядження спільним майном вважається вчиненим за згодою всіх співвласників. За відсутності такої згоди інші співвласники відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК можуть пред'явити позов про визнання такого правочину недійсним.

За змістом частин 1, 3 ст. 215 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так й іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Таким чином, суд першої інстанції правильно виходив з того, що оспорюваним правочином безпосередньо порушені право спільної сумісної власності позивачки ОСОБА_5 на спірний автомобіль, тому вона вправі була звернутись до суду з вказаними вимогами.

Аналогічний правовий висновок висловлений Верховним Судом України у постанові від 06 червня 2012 року у справі №6-64цс12, якій у відповідності до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК Украйни під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Отже, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову немає.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 18 червня 2014 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою.

Судді апеляційного суду Одеської області: В.О. Панасенков

В.Ф. Парапан

Р.Д. Громік