Ухвала ІМЕНЕМ УКРАЇНИ20 травня 2015 рокум. КиївКолегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючогоГорелкіної Н.А.,суддів: Євграфової Є.П., Завгородньої І.М.,Іваненко Ю.Г., Ситнік О.М., розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_5 до Верховинської центральної районної лікарні, третя особа - виконуючий обов'язки головного лікаря Верховинської центральної районної лікарні Ілюк М.Д., про скасування наказів, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 26 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 13 січня 2015 року, в с т а н о в и л а: У серпні 2014 року позивач звернувся до суду з даним позовом, зазначивши на його обгрунтування, що наказом від 01 лютого 1995 року № 17 він призначений на посаду водія Верховинської центральної районної лікарні (далі - Верховинська ЦРЛ), а наказом від 18 жовтня 1999 року № 168 - завідуючого господарством. Наказом від 29 липня 2014 року № 86 йому оголошено догану за нестачу матеріалів на суму 1 476 гривень 50 копійок, виявлену в результаті проведеної інвентаризації основних засобів по Верховинській ЦРЛ за період червня-липня 2014 року. Наказом від 01 серпня 2014 року № 92 в. о. головного лікаря Верховинської ЦРЛ його звільнено з роботи на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України за систематичне, неналежне виконання службових обов'язків. Підставою для звільнення стала відсутність на робочому місці протягом трьох годин 29 липня 2014 року. Вважає накази незаконними, оскільки жодних порушень трудової дисципліни він не допускав, притягнення до дисциплінарної відповідальності відбулось всупереч положенням ч. 2 ст. 252 КЗпП України без згоди профспілкового комітету, наказ про звільнення довели до його відома 04 серпня 2014 року, у зв'язку із чим просив скасувати накази про притягнення до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани та звільнення, поновити його на посаді завідуючого господарством, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 01 серпня 2014 року по дату ухвалення рішення з розрахунку 78 гривень 10 копійок заробітної плати за робочий день та відшкодувати моральну шкоду у розмірі 15 000 гривень. Рішенням Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 26 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 13 січня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено. У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що позивач, будучи матеріально-відповідальною особою, допустив неналежне зберігання майна, що призвело до нестачі основних засобів Верховинської ЦРЛ, у зв'язку із чим був притягнутий до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани, після оголошення якої допустив порушення трудової дисципліни, яке полягало у відсутності без поважних причин на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня.Встановивши систематичне невиконання позивачем трудових обов'язків, покладених на нього трудовим договором та правилами внутрішнього трудового розпорядку, протягом червня-липня 2014 року, а також дотримання відповідачем положень трудового законодавства щодо порядку застосування до позивача дисциплінарних стягнень, суди дійшли висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. Проте з такими висновками судів погодитись не можна. За вимогами статей 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України. Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини. Указаних вимог судами не дотримано. Як вбачається з матеріалів справи, наказом від 01 лютого 1995 року № 17 позивач призначений на посаду водія Верховинської ЦРЛ, а наказом від 18 жовтня 1999 року № 168 - завідуючого господарством. Згідно з договором про матеріальну відповідальність (без номера і дати), укладеним між Верховинською ЦРЛ та ОСОБА_5, останній прийняв на себе повну матеріальну відповідальність за весь переданий йому інвентар. 24 липня 2014 року наказом Верховинської ЦРЛ № 84 створено та затверджено інвентаризаційну комісію для проведення позачергової інвентаризації матеріальних цінностей, закріплених за завідувачем господарства ОСОБА_5 За результатами перевірки виявлено нестачу матеріалів на суму 1 476 гривень 50 копійок, неналежне зберігання майна та недбале ставлення до матеріальних цінностей лікарні та встановлено, що стан приміщень не відповідає жодним нормам для зберігання матеріальних цінностей, у зв'язку із чим наказом від 29 липня 2014 року № 86 йому оголошено догану та доручено головному бухгалтеру провести утримання коштів із заробітної плати матеріально-відповідальної особи відповідно до чинного законодавства.Статтею 148 КЗпП України передбачено, що дисциплінарне стягнення застосовується безпосередньо за виявлення проступку. Виявлення проступку означає не лише виявлення факту (події), а й визначення працівника, що порушив трудові обов'язки, характеру порушення, шкідливих наслідків, причинного зв'язку між правопорушенням і шкідливими наслідками, вини працівника. Дійшовши висновку про неналежне зберігання майна, суд першої інстанції не з'ясував обставин написання доповідної на ім'я головного лікаря Верховинської ЦРЛ від 10 грудня 2013 року про факт викрадення лікарняного інструмента (а. с. 11), про що було повідомлено правоохоронні органи (а. с. 160), чи пов'язаний цей факт з нестачею матеріальних цінностей, виявлених у липні 2014 року, а також наявність вини позивача у такій нестачі, а лише констатував правомірність застосування такого стягнення, що є порушенням вимог ст. 212 ЦПК України. З урахуванням наявної догани наказом від 01 серпня 2014 року № 92 за погодженням з профспілковим комітетом ОСОБА_5 звільнено з посади завідуючого господарством Верховинської ЦРЛ відповідно до п. 3 ст. 40 КЗпП України за систематичне, неналежне виконання службових обов'язків. Відповідно до ч. 1 п. 3 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. Виходячи зі змісту даної норми для звільнення працівника за систематичне порушення трудової дисципліни необхідно, щоб він вчинив конкретний дисциплінарний проступок, тобто допустив невиконання або неналежне виконання трудових обов'язків, щоб це невиконання або неналежне виконання трудових обов'язків було протиправним та винним і носило систематичний характер, а за попередні порушення трудової дисципліни (одне чи декілька) до працівника застосовувались заходи дисциплінарного чи громадського стягнення з додержанням порядку їх застосування, але вони не дали позитивних наслідків і працівник знову вчинив дисциплінарний проступок. Систематичним порушенням трудової дисципліни вважається порушення, вчинене працівником, який і раніше порушував трудову дисципліну, за що притягувався по дисциплінарної відповідальності та порушив її знову. Як роз'яснено у п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (із змінами), у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40 п. 1 ст. 41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. Отже, виходячи зі змісту заявлених позовних вимог та вимог ч. 1 п. 3 ст. 40 КЗпП України, юридичні факти, які підлягали встановленню судом відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України при вирішенні даного спору, є: чи мав місце дисциплінарний проступок (вина, протиправна поведінка), який став безпосередньо підставою для звільнення працівника; чи передувала його звільненню система порушень, за які до нього з додержанням вимог ст. ст. 147-149 КЗпП України були застосовані дисциплінарні стягнення. Судами встановлено, що підставою для звільнення стала відсутність позивача на робочому місці 29 липня 2014 року протягом трьох годин під час робочого дня. Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції вважав доведеним факт відсутності позивача на робочому місці протягом трьох годин 29 липня 2014 року під час робочого дня. Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, зокрема, у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з'ясувати поважність причини такої відсутності. Поважними причинами визнаються такі причини, що виключають вину працівника. Факт відсутності працівника на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня (прогул) має бути належним чином зафіксований власником або уповноваженим ним органом задля того, аби унеможливити порушення трудових прав працівника та його безпідставне притягнення до дисциплінарної відповідальності. Законодавством не визначено перелік обставин, за яких прогул вважається вчиненим з поважних причин, а тому, вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати докази, передбачені ст. 57 ЦПК України. Вирішуючи спір, суд першої інстанції не з'ясував причини відсутності позивача на робочому місці, чи є вони поважними, не перевірив доводів про перебування позивача у Верховинському РУГУ з приводу крадіжки, яка мала місце 10 грудня 2013 року, та чи пов'язано це з його відсутністю на робочому місці більше трьох годин 29 липня 2014 року, у зв'язку із чим дійшов передчасного висновку про відмову у задоволенні позову. Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд на вказані порушення уваги не звернув, не надав належної оцінки доводам апеляційної скарги та помилково залишив рішення суду першої інстанції без змін. За таких обставин рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду підлягають скасуванню з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України, з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції. Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справу х в а л и л а: Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково. Рішення Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 26 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 13 січня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.Ухвала оскарженню не підлягає. Головуючий Н.А. ГорелкінаСудді: Є.П. Євграфова І.М. Завгородня Ю.Г. Іваненко О.М. Ситнік