УХВАЛА

іменем україни

27 травня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: приватні нотаріуси Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_7 та ОСОБА_8, про визнання договорів дарування земельної ділянки недійсними, витребування майна від добросовісного набувача та поділ майна подружжя за касаційною скаргою ОСОБА_6, поданою представником - ОСОБА_9, на рішення апеляційного суду Одеської області від 21 січня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2010 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя.

У травні 2010 року ОСОБА_3 звернулась до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що з 8 червня 2001 року вона перебувала з ОСОБА_10 у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 16 квітня 2010 року розірвано. За час перебування у шлюбі ними було набуто майно: автомобіль марки LEXUS GX 300, 2002 року випуску, д/н НОМЕР_1, земельна ділянка, розташована за адресою: АДРЕСА_1; металевий контейнер, розташований на торговому місці № НОМЕР_4 по вул. Бежевій на другому контейнерному майданчику ТОВ «Промтоварний ринок». Крім того, ними було набуто автомобіль марки LEXUS GX 470, державний номер НОМЕР_2, 2006 року випуску, та автомобіль марки TOYOTA, державний номер 10000811, 2001 року випуску, які були ОСОБА_4 зняті з обліку для продажу без її згоди та відома.

Оскільки вони не дійшли згоди щодо поділу вказаного майна, позивачка просила, виділити їй та визнати за нею право власності на: автомобіль марки LEXUS GX 300, 2002 року випуску, державний номер НОМЕР_1; земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1; виділити ОСОБА_4 та визнати за ним право власності на: автомобіль марки LEXUS GX 470, державний номер НОМЕР_2, 2006 року випуску; автомобіль марки TOYOTA, державний номер 10000811; металевий контейнер, розташований на торговому місці № НОМЕР_4 по вул. Бежевій на другому контейнерному майданчику ТОВ «Промтоварний ринок».

У подальшому ОСОБА_3 доповнила свої позовні вимоги та просила визнати недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,2117 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, укладеного між ОСОБА_4 та своєю матір'ю - ОСОБА_11, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_8 17 червня 2009 року за № 4328; визнати недійсним договір дарування зазначеної земельної ділянки, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_7 20 листопада 2009 року за № 13556; витребувати спірну земельну ділянку від ОСОБА_6, оскільки воно вибуло з її володіння не з її волі.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 23 березня 2011 року позовну заяву ОСОБА_4 залишено без розгляду.

Справа судами розглядалася неодноразово.

Останнім рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 8 липня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково. У порядку розподілу спільного сумісного майна подружжя виділено ОСОБА_3 та визнано за нею право власності на автомобіль марки LEXUS GX 300, 2002 року випуску, державний номер НОМЕР_3. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 21 січня 2015 року рішення районного суду скасовано в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо визнання правочинів недійсними та витребування майна від добросовісного набувача, поділ спільного майна подружжя. Позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано договір дарування земельної ділянки, площею 0,2117 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, укладений 17 червня 2009 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, частково недійсним у частині дарування 1/2 частини вказаної земельної ділянки. Витребувано 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,2117 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 від добросовісного набувача - ОСОБА_6 У порядку розподілу спільного сумісного майна подружжя, виділено ОСОБА_3 та визнано за нею право власності на 1/2 частину вказаної земельної ділянки. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У решті рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 в особі представника - ОСОБА_9, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Отже, рішення апеляційного суду оскаржується лише в частині визнання договорів дарування спірної земельної ділянки недійсним, її витребування від добросовісного набувача та визнання права власності на 1/2 частину земельної ділянки, тому в іншій частині не переглядається (ч. 2 ст. 335 ЦПК України).

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про визнання договорів дарування спірної земельної ділянки недійсними, її витребування та визнання права власності, суд першої інстанції виходив із того, що позивачкою було надано ОСОБА_4 генеральну довіреність на вчинення від її імені та на його розсуд будь-яких договорів цивільно-правового характеру, тому сторони за договором спірної земельної ділянки мали всі необхідні повноваження на укладення таких договорів та діяли відповідно до норм чинного законодавства. Отже, майно не вибувало поза волею ОСОБА_3

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, відповідають матеріалам справи й вимогам закону.

Скасовуючи рішення суду в цій частині та задовольняючи позов, апеляційний суд виходив із того, що спірна земельна ділянка набута подружжям, ОСОБА_3 та ОСОБА_10, за час шлюбу, проте, ОСОБА_10 без належної згоди дружини подарував її своїй матері, ОСОБА_5, не звернувши уваги на те, що в дорученні від імені ОСОБА_3 не було вказано імені обдарованого, а була згода на продаж земельної ділянки. Оскільки 1/2 частина земельної ділянки вибула з володіння її співвласника поза волею ОСОБА_3, то у силу ст. ст. 387, 388 ЦК України вона має право на її витребування, у тому числі і від добросовісного набувача.

Проте погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом встановлено, що з 8 червня 2001 року ОСОБА_3 та ОСОБА_10 перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 16 квітня 2010 року розірвано. За час перебування у шлюбі ОСОБА_4 набув право власності на земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого 17 вересня 2004 року на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 7 травня 2003 року, що набрало законної сили.

Апеляційний суд, правильно застосувавши положення ст. 60 СК України вірно виходив із того, що спірна земельна ділянка набута за час шлюбу та є спільним майном подружжя.

У подальшому, 6 лютого 2008 року ОСОБА_3 генеральною довіреністю уповноважила ОСОБА_4 розпоряджатись на умовах і за його розсудом усім її майном і тим, що буде придбано у майбутньому, з чого б воно не складалось і де б воно не знаходилось, укладати та розривати усі дозволені законом договори цивільно-правового характеру та подавати від її імені різні заяви.

На підставі указаної довіреності 17 червня 2009 року ОСОБА_4 від імені дружини ОСОБА_3 було подано нотаріально посвідчену заяву щодо надання згоди на здійснення дарування спірної земельної ділянки та цього ж дня між ОСОБА_4, який діяв від свого імені, та ОСОБА_5 було укладено договір дарування цієї земельної ділянки. У подальшому ОСОБА_5, отримавши державний акт на право власності на земельну ділянку, 20 листопада 2009 року подарувала її ОСОБА_6 Цей договір дарування рішенням Київського районного суду м. Одеси від 21 лютого 2013 року, що набрало законної сили, визнано удаваним правочином, оскільки приховував договір купівлі-продажу (т. 3 а. с. 127), що в силу ч. 3 ст. 61 ЦПК України є преюдиційною обставиною, тобто ОСОБА_6 є добросовісним набувачем земельної ділянки.

Згідно з ч. 4 ст. 338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

При попередньому скасуванні судових рішень суд касаційної інстанції в ухвалі ОСОБА_3 від 11 грудня 2013 року указав на необхідність дослідити довіреність ОСОБА_3 та перевірити, на які дії вона уповноважила свого чоловіка, ОСОБА_4

Апеляційний суд зазначених вимог суду касаційної інстанції належним чином не виконав.

Суд першої інстанції досліджуючи генеральну довіреність, видану ОСОБА_3 ОСОБА_4 6 лютого 2008 року, правильно виходив із того, що ОСОБА_3 уповноважила ОСОБА_4 не лише продати земельну ділянку, а й за його розсудом і від її імені укладати будь-які договори цивільно-правового характеру, у тому числі і подарувати (т. 1 а. с. 172-173).

При цьому, згідно з умовами договору ОСОБА_4, даруючи спірну земельну ділянку укладав договір від свого імені, використовуючи нотаріальну посвідчену згоду дружини. У зв'язку з цим, посилання апеляційного суду на ч. 4 ст. 720 ЦК України є безпідставним, оскільки договір дарування укладався від імені ОСОБА_4, а не від імені ОСОБА_3, яка надала лише згоду на укладення договору дарування.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що земельна ділянка вибула з володіння ОСОБА_3 не поза її волею, а навпаки, за її волею, на підставі довіреності, у зв'язку з чим застосовувати положення п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України в апеляційного суду підстав не було.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що підстав для визнання недійсним договору дарування земельної ділянки між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та витребування земельної ділянки у добросовісного набувача ОСОБА_6, немає.

Зазначене не позбавляє ОСОБА_3 у разі доведення нею порушення її чоловіком ОСОБА_4 її прав, захищати свої права у спорі з ним у спосіб, передбачений законом.

Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові № 6-7 цс 15 від 8 квітня 2015 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Відповідно до ст. 339 ЦПК України, установивши, що апеляційним судом було скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6, подану представником - ОСОБА_9 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 21 січня 2015 року скасувати, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 8 липня 2014 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик