Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Справа №22-ц/778/654/15Головуючий у 1-й інстанції Парій О.В.
Суддя-доповідач Гончар М.С.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Савченко О.В.

суддів Стрелець Л.Г., Гончар М.С.

при секретарі Мосіній О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 12 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства "Приазовкурорт" (надалі - ПрАТ "Приазовкурорт") про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, третя особа: директор філії Приватного акціонерного товариства "Приазовкурорт" "Клінічний санаторій "Бердянськ" Крючіна Віра Дмитрівна

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, який у подальшому уточнив (а.с.100-103) та в якому просив визнати наказ відповідача № 138-к від 27.06.2014 року про його звільнення з 30.06.2014 року за п. 2 ст. 36 КЗпП України незаконним; поновити його на посаді реєстратора медичного приймального відділення Філії ПрАТ "Приазовкурорт "Клінічний санаторій "Бердянськ"; стягнути з відповідача заробітну плату за час вимушеного прогулу, починаючи з 01 липня 2014 року по дату поновлення на роботі.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду від 12 листопада 2014 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ПрАТ "Приазовкурорт" про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, третя особа: директор філії ПрАТ "Приазовкурорт" "Клінічний санаторій "Бердянськ" Крючіна В.Д. відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у цій справі, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга відповідача ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

В силу вимог ст. 303 ч. 1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді в першій інстанції.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_2, керувався ст.ст. 3-6, 11, 57-62, 64, 88, 212-215, 294 ЦПК України, ст.ст. 21, 23, 24, 36, 39-1 КЗпП України, п. 5 Списку сезонних робіт і сезонних галузей, затвердженим постановою КМУ від 28.03.97 року № 278 та виходив із того, що звільнення позивача проведене відповідачем з дотриманням вимог законодавства про працю.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки основані на доказах, поданих сторонами, та оцінені судом у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, до встановлених правовідносин вірно застосовані норми матеріального права, відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що ОСОБА_2 був прийнятий на роботу до відповідача на посаду реєстратора медичного приймального відділення Філії ПрАТ "Приазовкурорт" "Клінічний санаторій "Бердянськ" за строковим трудовим договором з 20 січня 2014 року по 20 лютого 2014 року на підставі поданої заяви ним від 17 січня 2014 року (а.с.82) та згідно із наказом № 10-к від 20 січня 2014 року (а.с.83).

У подальшому дія строкового трудового договору була продовжена за погодженням сторін декілька разів:

- з 21 лютого 2014 року по 31 березня 2014 року на підставі наказу Філії від 21 лютого 2014 року № 47-к (а.с.87) згідно із заявою позивача від 20 лютого 2014 року (а.с.86);

- з 01 квітня 2014 року по 30 квітня 2014 року на підставі наказу Філії від 31 березня 2014 року № 79-к (а.с.89) згідно із заявою позивача від 01 квітня 2014 року (а.с.88);

- з 01 травня 2014 року по 31 травня 2014 року на підставі наказу Філії від 30 квітня 2014 року № 96-к (а.с.91) згідно із заявою позивача від 28 квітня 2014 року (а.с.90);

- з 01 червня 2014 року по 30 червня 2014 року на підставі наказу Філії від 02 червня 2014 року № 115-к (а.с.93) згідно із заявою позивача від 01 червня 2014 року (а.с.92).

Згідно із наказом директора Філії ПрАТ "Приазовкурорт" "Клінічний санаторій "Бердянськ" від 27 червня 2014 року № 138-к (а.с.94) ОСОБА_2 звільнено з посади реєстратора медичного приймального відділення 30 червня 2014 року у зв'язку із закінченням терміну дії строкового трудового договору за п. 2 ст. 36 КЗпП України.

З даним наказом позивач ознайомлений (а.с.94) та в день звільнення отримав трудову книжку (а.с.95-96) та кінцевий розрахунок (а.с.115-117).

Зазначене підтверджується заявами ОСОБА_2 про прийняття на роботу та про продовження терміну дії строкового трудового договору, наказами про прийняття на роботу, про продовження строку дії трудового договору та про звільнення з роботи, записами в трудовій книжці позивача (а.с.6, 215), особовою карткою працівника (а.с.85), платіжним дорученням (а.с.116), відомістю зарахування заробітної плати за червень 2014 року (а.с.115) та розрахунковим листком (а.с.117).

Враховуючи викладене, суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що ОСОБА_2 добровільно за власної ініціативи уклав строковий трудовий договір із уповноваженим органом відповідача, оскільки власноруч писав заяви про прийом на роботу та про продовження строкового трудового договору. Доказів про примушення ОСОБА_2 до цих дій суду першої інстанції позивачем не було надано, заяв про складнощі в отриманні доказів та про витребування доказів судом в порядку ст. 137 ЦПК України позивачем ОСОБА_2 у суді першої інстанції у цій справі не заявлялось. Відповідні накази відповідача (про прийняття на роботу за строковим трудовим договором, продовження дії строкового договору тощо) позивачем не оскаржувались.

Згідно із п. 5 Списку сезонних робіт і сезонних галузей, затвердженого постановою КМУ від 28 березня 1997 року № 278, роботи, пов'язані з санаторно-курортним обслуговуванням хворих і відпочиваючих в санаторно-курортних закладах і закладах відпочинку віднесені до сезонних робіт.

Відповідно до Положення про Філію Приватного акціонерного товариства "Приазовкурорт" "Клінічний санаторій "Бердянськ" філія створена з метою здійснення підприємницької діяльності для організації і надання громадянам комплексного санаторно-курортного відновлювального, спеціалізованого, реабілітаційного лікування, відпочинку та інших послуг на основі ефективного використання наявної матеріальної бази, родовищ природних лікувальних ресурсів (п.2.1 а.с.24).

Предметом діяльності філії є, зокрема, медична практика із застосуванням методів санаторно-курортного лікування, реабілітації й оздоровлення, організація ефективного спеціалізованого, відновлювального і реабілітаційного лікування і відпочинку громадян України та інших держав (п.п. 2.3.1 а.с.25).

Згідно із довідкою АБ № 369543 з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України (ЄДРПОУ) одним з видів діяльності Філії Приватного акціонерного товариства "Приазовкурорт" "Клінічний санаторій "Бердянськ" зазначено: "85.11.3 Діяльність санаторно-курортних закладів" (а.с.79).

В силу вимог ст. 23 ч. 2 КЗпП України строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

У ПрАТ "Приазовкурорт" з 15.02.2005 року затверджені зміни та доповнення до штатних нормативів медичного персоналу згідно із рішенням ЗАТ "Укрпрофоздоровниця" (правонаступником якої є відповідач) від 19.11.1998 року № ПЗ-21 "Про штатні нормативи медичного персоналу санаторіїв для дорослих та санаторіїв для дітей" та у відповідності до заповнення ліжкового фонду (а.с.207-209), які враховують вимоги стандартів санаторно-курортного лікування, затверджені Міністерством охорони здоров'я України.

Так, реєстратор медичний (приймального відділення): на 500 ліжок - 2 (дві) посади, понад 500 ліжок - додатково ще 1 (одна) посада.

На посаду реєстратора медичного (приймального відділення) після звільнення ОСОБА_2 з 30.06.2014 року відповідачем нікого прийнято не було.

Наявність у відповідача після звільнення ОСОБА_2 у червні 2014 року 1 (однієї) посади реєстратора медичного (приймального відділення), яку продовжувала обіймати до грудня 2014 року ОСОБА_5, яка була у подальшому також звільнена на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України (а.с.212-214), не суперечить вищезазначеним штатним нормативам медичного персоналу відповідача.

Оскільки, у період з 15 травня по 15 вересня 2014 року заповнення ліжкового фонду у приймальному відділенні складало менше 500 (а.с.194) через відмову хворих їхати до відповідача у м. Бердянськ через складну політичну ситуацію, проведення антитерористичної операції. Путівки, направлені Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, Міністерству соціальної політики України, районним управлінням праці та соціального захисту населення поверталися на адресу відповідача як з супровідними листами, так і просто за накладними (а.с.158-172).

Отже, з урахуванням характеру роботи трудові відносини з ОСОБА_2 не могли бути встановлені на невизначений строк.

Про це було відоме ОСОБА_2, оскільки він вже працював раніше з 2008 року у відповідача на іншій посаді також за строковим трудовим договором та був звільнений у 2011 році також на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України (а.с. 215).

Таким чином, відповідачем з позивачем правомірно укладено строковий договір, що відповідає вимогам п. 2 ч. 1 ст. 23 КЗпП України.

При вищевикладених обставинах, зазначений трудовий договір не можна вважати продовженим на невизначений строк, оскільки на нього розповсюджується застереження, зазначене у ч. 2 ст. 39-1 КЗпП України.

Трудові відносини з ОСОБА_2 припинені 30 червня 2014 року (останній день дії строкового трудового договору) в зв'язку із закінченням строку, так як роботодавець поставив вимогу про їх припинення, що не суперечить вимогам законодавства.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а лише відображають позицію позивача, висловлену останнім у позові у цій справі та яку він вважає такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань (ст. 308 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 309 ч. 3 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, лише якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення, передбачені ст. 309 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Суд першої інстанції розглядав дану справу з додержанням вимог ст. ст. 10-11, 60-61 ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 10 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення позивача ОСОБА_2 від доказування, передбачені ст. 61 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Вищезазначені вимоги ОСОБА_2 про визнання незаконним наказу про звільнення є первісними по відношенню до решти позовних вимог позивача у цій справі (похідних), у тому числі щодо поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а тому у разі відмови судом першої інстанції у цій справі у задоволенні первісних позовних вимог позивача, останні (похідні) вимоги позивача у цій справі також не підлягають задоволенню.

ОСОБА_2 не надав суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування своїх позовних вимог у цій справі, а тому суд першої інстанції правильно не знайшов правових підстав у цій справі для їх задоволення.

При вищевикладених обставинах, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалено з додержанням вимог ст. ст. 213-214 ЦПК України.

Суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами по справі, дав їм належну правову оцінку, а також дослідив надані сторонами докази і відповідно їх оцінив. Суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального та процесуального права та прийняв рішення, яким спір знайшов своє належне вирішення.

За таких обставин, судова колегія не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції або ж його зміни.

Керуючись ст.ст. 303, 307-308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 12 листопада 2014 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Савченко О.В.Стрелець Л.Г.Гончар М.С.