12 лютого 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
Горелкіної Н.А., Євтушенко О.І., Іваненко Ю.Г.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення боргу,
за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 29 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 12 грудня 2014 року,
в с т а н о в и л а:
У вересні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення боргу.
На обґрунтування позовних вимог зазначав, що 2 березня 2008 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договір процентної позики, згідно якого останній отримав в позику грошові кошти в розмірі 8 750 євро під 18 % річних від суми позики, з кінцевим терміном повернення до
31 грудня 2011 року, який було пролонговано до 15 липня 2013 року.
Цього ж дня зазначена сума грошових коштів була передана готівкою, що додатково підтверджується змістом додатку № 1 до вищезазначеного договору, скріпленого підписами сторін у справі.
1 серпня 2014 року між позивачем та ОСОБА_6 укладено договір поруки, згідно умов якого, останній поручився перед кредитором за виконання ОСОБА_5 частини грошового зобовʼязання, загальний розмір якого становить 50 євро, що станом на 12 вересня 2014 року еквівалентно 838 грн 87 коп.
Однак взяті на себе зобовʼязання за договором процентної позики ОСОБА_5 не виконав, внаслідок чого утворилась заборгованість в розмірі 8 750 євро, що станом на 12 вересня 2014 року еквівалентно 146 802 грн
92 коп. Тому позивач просив стягнути з ОСОБА_5 заборгованість за договором процентної позики в розмірі 145 964 грн 05 коп. та стягнути солідарно з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 заборгованість за договором поруки в розмірі 837 грн 87 коп.
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 29 жовтня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення боргу задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором процентної позики в розмірі 145 964 грн 05 коп. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором поруки в розмірі 838 грн 87 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 12 грудня 2014 року рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 29 жовтня

2014 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині стягнення з ОСОБА_5 заборгованості за договором процентної позики, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні цих позовних вимог, мотивуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши в межах касаційної скарги правильність застосування судом апеляційної інстанції норм процесуального та матеріального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Згідно ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження судового рішення може бути неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції під час розгляду справи в касаційному порядку перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Така ж позиція викладена в постанові Верховного суду України від

18 вересня 2013 року за наслідками розгляду цивільної справи № 6-63цс13.

Таким чином, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, задовольняючи частково позовні вимоги та стягуючи заборгованість за договором процентової позики, встановивши фактичні обставини справи, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_5 отримав суму коштів зазначених в договорі процентової позики, які в подальшому зобовʼязався повернути.

Перевіривши доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції дійшов до висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 29 жовтня

2014 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 12 грудня

2014 року, тому що судові рішення законні та обґрунтовані.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 29 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 12 грудня

2014 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення боргу залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:Н.А. Горелкіна О.І. Євтушенко Ю.Г. Іваненко