Справа № 372/1514/15ц Головуючий у І інстанції Тиханський О.Б.
Провадження № 22-ц/780/3919/15 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 43 07.07.2015
УХВАЛА

Іменем України

07 липня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагєєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Токар Т.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 21 травня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та виселення,-

заслухавши доповідь судді апеляційного суду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

В квітні 2015 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та виселення. Заявлені вимоги мотивувала тим, що 16 жовтня 2007 року згідно з рішенням виконавчого комітету Обухівської міської ради їй та її малолітньому сину ОСОБА_4 була надана для проживання квартира № 112 в будинку № 1 мікрорайону Сосновий м. Обухів Київської області, 28 квітня 2010 року вони отримали свідоцтво про право власності на нерухоме майно. З липня 2003 року вона проживала однією сімєю з відповідачем, з грудня 2011 року вони спільно не проживають, відповідач постійно вчиняв сварки, здійснював щодо неї насилля і вона вимушена була переїхати для проживання до свого теперішнього чоловіка, з яким вони одружилися в червні 2013 року. Відповідач продовжує проживати в її квартирі в м. Обухів, платить за комунальні послуги тільки 1/3 частину коштів, а 2/3 вона вимушена сплачувати за себе і сина; змінив замки, не допускає її до квартири. Проживати з ним неможливо, він створює нестерпні умови для проживання її, чоловіка та неповнолітніх дітей, а тому вона як власник квартири та опікун малолітнього співвласника квартири має право на захист своїх прав шляхом виселення відповідача та зняття його з реєстрації, житлом відповідач забезпечений. Просила визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування квартирою № 112 будинку № 1 мікрорайону Сосновий м. Обухів Київської області, виселити відповідача з даної квартири.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 21 травня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Позивач, не погоджуючись із рішенням Обухівського районного суду Київської області від 21 травня 2015 року, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилалася на те, що судом були підтримані заперечення відповідача, який вказав, що робив ремонт у спірній квартирі, сам оплачує комунальні послуги, але останній не мав права проводити ремонт без дозволу власника; суд підтримав заперечення відповідача в тому, що він є батьком старшої дитини позивача і тому є його представником, хоча дитина перебуває на утриманні позивача, а відповідач в примусовому порядку сплачує аліменти на її утримання, тому не може бути представником дитини, опікуном якої є позивач; судом були грубо порушені права позивача, передбачені ст. 405 ЦК України, яка передбачає, що члени власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону, хоча відповідач з 2011 року не проживає разом з власником квартири, що підтвердив в своїх запереченнях, вказавши, що проживає окремо.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Відмовляючи ОСОБА_2 в задоволенні позову про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та виселення, суд першої інстанції виходив із того, що члена сімї власника квартири може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 ЖК України, але в судовому засіданні не встановлено доказів порушення відповідачем правил співжиття з іншими особами, які зареєстровані в даній квартирі, а відтак позов не підлягає до задоволення; підстави для визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, також відсутні.

Колегія суддів погоджується із вказаними висновками, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 кожен є власниками ? частини квартири № 112 в будинку № 1 мікрорайону Сосновий в м. Обухові Київської області на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 28 квітня 2010 року.

Сторони по справі ОСОБА_3 та ОСОБА_5 є батьками неповнолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 09 грудня 2013 року встановлено факт проживання однією сімєю ОСОБА_3 та ОСОБА_5 без реєстрації шлюбу з липня 2003 року по грудень 2011 року.

22 червня 2013 року ОСОБА_5 зареєструвала шлюб із ОСОБА_6, свідоцтво про шлюб І-ОК від 22 червня 2013 року.

Згідно довідки № 55 від 28 листопада 2014 року, виданої ОСББ «Каштанова 2007», в квартирі № 112 будинку № 1 мікрорайону Сосновий в м. Обухові Київської області зареєстровані та проживають пять осіб: ОСОБА_2 власник, ОСОБА_4 син, ОСОБА_7 донька, ОСОБА_8 донька, ОСОБА_3 батько сина.

Згідно довідки Красненської сільської ради № 287 від 10 листопада 2014 року ОСОБА_2 разом зі своїми дітьми ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_7 проживає в ІНФОРМАЦІЯ_2 з 2011 року по даний час.

Як вбачається із постанови про закриття кримінального провадження від 25 березня 2013 року, до Обухівського РВ надійшло повідомлення від ОСОБА_5 про те, що на протязі року колишній чоловік ОСОБА_3 по телефону періодично погрожує їй фізичною розправою, перешкоджає користуватися квартирою. В ході перевірки встановлено, що погрози ОСОБА_3 не містили в собі конкретних та реальних підстав побоюватися потерпілій можливості виконання погроз та доведення їх до кінця, таким чином даний спір вирішується в цивільному судочинстві.

Наведені обставини підтверджуються доказами, наявними в матеріалах справи.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Судом першої інстанції вірно не застосовано дану статтю, оскільки в судовому засіданні встановлено і сторонами не заперечується, що відповідач проживає саме в спірному житловому приміщенні, а тому не можна вважати, що він відсутній у ньому понад один рік, як вимагає ст. 405 ЦК України для визнання особи такою, що втратила право користування житлом. Спільне проживання власника квартири та члена його сімї при цьому не має правового значення.

Крім того, при подачі позову ОСОБА_2 не обґрунтовувала свої вимоги підставами, зазначеними в даній статті, і не посилалася на неї, тому колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги в цій частині.

Оцінюючи висновки суду в частині відмови в задоволенні вимог про виселення ОСОБА_3, колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до ст. ст. 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ст. 64 ЖК України до членів сімї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сімї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сімї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обовязки, як наймач та члени його сімї.

Відповідно до ст. ст. 9, 156, 157 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Члени сімї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сімї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сімї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Членів сімї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до ст. 116 ЖК України якщо наймач, члени його сімї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

У разі виникнення спору між власником і членами його сімї суд повинен враховувати, що право члена сімї власника на користування житлом є сервітутним правом, у звязку з чим припинення цього права повинно відбуватися відповідно до вимог статей 405, 406 ЦК України. Зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність без поважних причин члена сімї понад один рік у спірному житловому приміщенні, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Виходячи із аналізу вищенаведених вимог закону, факт припинення сімейних відносин із власником квартири не позбавляє колишніх членів його сімї користуватися займаним приміщенням і не є підставою для їх виселення з цього жилого приміщення. Право вимагати в судовому порядку виселення колишніх членів сімї власник квартири має відповідно до ст. 157 ЖК України, але за наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 116 цього кодексу. Передбачені статтями 9, 156, 157 ЖК України обмеження щодо виселення колишніх членів сімї власника не є порушенням права власності. Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, ст. 319, ч. ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві, однак у передбачених законом випадках обмеження права власності можуть бути місце. У цьому випадку обмеження права власника передбачені статтями 156, 157 ЖК України.

Разом із тим, позивачем під час розгляду справи по суті не було доведено, що відповідач систематично руйнує чи псує жиле приміщення, або використовує його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття робить неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі, або що до нього застосовувались заходи запобігання і громадського впливу, або що наявні інші обставини, які мають істотне значення.

Постанова від 25 березня 2013 року не є доказом систематичного порушення правил співжиття, оскільки нею кримінальне провадження за заявою ОСОБА_5 було закрито, а доказів притягнення відповідача до адміністративної відповідальності за вчинення насильства в сімї позивачем надано також не було.

Таким чином, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що підстави для виселення, передбачені ст. ст. 116, 157 ЖК України, відсутні і позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Судом першої інстанції також обґрунтовано зазначено, що із вимогами про усунення перешкод в користуванні належним їй майном ОСОБА_2 не зверталася, дані обставини не є предметом позову, відтак в межах заявлених позовних вимог її право захисту не підлягає.

Із даних підстав колегія суддів також відхиляє доводи апеляційної скарги, що відповідач самовільно проводить ремонт у її квартирі, змінив замки від вхідних дверей в спірній квартирі.

Заперечення апелянта щодо належності відповідача до представників неповнолітньої дитини колегія суддів відхиляє, оскільки представництво неповнолітніх визначено законом, дані доводи висновків суду першої інстанції будь-яким чином не спростовують.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування рішення суду.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 21 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Кашперська Т.Ц.

Судді : Фінагєєв В.О.

ОСОБА_9