У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 липня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області в складі суддів: Малько О.С., Бондаренко Н.В., Шимківа С.С.,

секретар судового засідання: Пиляй І.С.,

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Рівненського районного суду від 09 червня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1, яка також діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Квасилівська селищна рада Рівненського району Рівненської області до ОСОБА_5 про виселення без надання іншого жилого приміщення.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які з'явилися у судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги,колегія суддів,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Рівненського районного суду від 9 червня 2015 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 про виселення ОСОБА_5 без надання іншого жилого приміщення.

Попереджено ОСОБА_5 про його можливе виселення із квартири № 405 будинку №28 в смт. Квасилів Рівненського району без надання іншого жилого приміщення у випадку систематичного руйнування чи псування жилого приміщення або використання його не за призначенням або систематичного порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання з ним в одній квартирі.

В апеляційній скарзі на це рішення представник ОСОБА_1 вказує на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та неправильне застосування судом норм матеріального права.

Судом порушено вимоги ст. 116 Житлового кодексу України, відповідно до якої виселення особи без надання іншого жилого приміщення проводиться у разі систематичного порушення правил співжиття такою особою, а застосовані заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними.

Висновки суду про те, що надані позивачкою в якості письмових доказів постанови суду про притягнення відповідача до адміністративної відповідальності та постанови про відмову у порушенні кримінальної справи, не можуть слугувати належними доказом застосування до відповідача заходів запобігання та громадського впливу, - є неправильними.

Зазначає, що судом не надано належної правової оцінки проведеному обстеженню житлово-побутових умов проживання сторін, за наслідками якого складено акт від 24 грудня 2014 року, згідно якого виселення ОСОБА_5 є доцільним для захисту інтересів неповнолітніх дітей.

Вказує, що суду надані докази систематичного використання жилого приміщення не за призначенням та інші обставини, які відповідно до чинного житлового законодавства є підставами для виселення наймача.

Відповідач здійснив переобладнання жилого приміщення без згоди інших користувачів, які проживають разом з ним, а також без дозволу виконавчого комітету селищної ради.

Просить скасувати рішення Рівненського районного суду від 09 червня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В запереченнях на апеляційну скаргу представник відповідача покликається на її безпідставність, зазначаючи, що суд вірно розцінив постанови про притягнення відповідача до адміністративної відповідальності в 2012 році як неналежні докази того, що до нього здійснювались заходи попередження та громадського впливу

У відповідності до роз'яснень , які містяться в п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" №2 від 12 квітня 1985 року одні лише факти звернення у відповідні органи зі скаргами на порушення правил суспільного співжиття без застосування до винного заходів впливу цими органами не є підставою для виселення.

Працівники міліції жодного разу не винесли попередження щодо дотримання правил спільного проживання та недопущення вчинення насильства в сім'ї.

Зазначає, що в 2014 році відповідач за погодженням з позивачкою розпочав ремонтні роботи в кухні, а тому покликання на те, що він самовільно переобладнав кухню під житлове приміщення, чим створив неможливі умови проживання,- є безпідставними.

Вказує, що саме з вини ОСОБА_1 виникали конфлікти, оскільки з моменту розлучення вона будь-яким способом намагається виселити відповідача із квартири.

В акті обстеження житлово-побутових умов від 12 грудня 2014 року вказано, що діти живуть у задовільних умовах.

Просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення Рівненського районного суду від 09 червня 2012 року залишити без змін.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Із матеріалів справи вбачається, що 17 січня 2002 року Квасилівською селищною радою Рівненського району було зареєстровано шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_1, який розірвано згідно рішення Рівненського районного суду від 05 червня 2012 року.

Сторони по справі та їхні діти від шлюбу: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проживають разом в ІНФОРМАЦІЯ_1 згідно довідки виконавчого комітету Квасилівської селищної ради № 2262 від 11серпня 2014 року.

Заочним рішенням Рівненського районного суду від 06 червня 2014 року зобов'язано ОСОБА_5 не чинити перешкод ОСОБА_1 та неповнолітнім дітям в користуванні житлом - квартирою №405 в буд. №28 по вул. Молодіжній, що в смт. Квасилів Рівненського району та вселити їх у вказану квартиру.

Згідно ст.64 ЖК УРСР якщо особи, зазначені в ч.2 цієї статтті (дружина наймача, їх діти і батьки) перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї.

Статтею 116 ЖК УРСР визначено підстави виселення членів сім'ї без надання іншого жилого приміщення, зокрема: якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними.

Згідно роз'яснень, викладених в п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" №2 від 12 квітня 1985 року заходи попередження застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Надані позивачкою копії постанов про відмову в порушенні кримінальної справи у зв'язку з відсутністю в діях складу злочину та постанов про притягнення ОСОБА_5 до адміністративної відповідальності були винесені протягом 2012 року і не містять відомостей, що до відповідача застосовувалися будь-які заходи запобігання чи громадського впливу.

Судом першої інстанції вірно встановлено відсутність сукупності умов для застосування положень ст. 116 Житлового кодексу для виселення відповідача без надання іншого жилого приміщення.

Рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеірального та процесуального права та узгоджується із роз'ясненнями постанови Пленуму Верховного Суду України "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", а доводи апеляційної скарги не спростовують викладених в ньому висновків.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 313-315, 317, 319, 323-325 Цивільного процесуального кодексу України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Рівненського районного суду від 09 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку сторонами та особами, які беруть участь у справі, протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: Малько О.С. Бондаренко Н.В. Шимків С.С.