Справа № 457/947/14-ц
провадження №2/457/37/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2015 року м. Трускавець

Трускавецький міський суд Львівської області

в складі головуючої -судді Василюк Т.В.

з участю секретаря Луцької І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Трускавці цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Діагностичний лікувально-реабілітаційний курортний комплекс «Ріксос-Прикарпаття» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про захист ділової репутації юридичної особи, -

в с т а н о в и в:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Діагностичний лікувально-реабілітаційний курортний комплекс «Ріксос-Прикарпаття» звернулося в Трускавецький міський суд Львівської області з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про захист ділової репутації юридичної особи. Свої позовні вимоги мотивувало тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 на сайті АДРЕСА_1 було розміщено статтю під назвою: «ІНФОРМАЦІЯ_2». Стаття була розміщена журналістом ОСОБА_2, який і підписався під нею. Крім того, даним журналістом до статті було долучено ряд сканованих копій документів - скарг на діяльність готельного комплексу «Ріксос-Прикарпаття» - направлених ОСОБА_3 контролюючим органам, засобам масової інформації та депутатам рад різного рівня. У вказаній статті та розміщених документах міститься критика підприємства, звинувачення у порушенні вимог законодавчих актів, інформація про приховування доходів, незаконну виплату заробітної платні, психологічний та моральний тиск на працівників, а також інша інформація, що підриває ділову репутацію готельного комплексу, яку ОСОБА_3 в скаргах подає як встановлені факти, а автор статті здійснює її поширення. У вказаній статті автор, ОСОБА_2, зазначає, наче б то, про факти залякування працівників ТзОВ "Ріксос-Прикарпаття", бунту частини колективу та незадоволення їх ОСОБА_4, як директором. Такі дані розміщені на першій сторінці статті. Дані факти не відповідають дійсності, оскільки, особи, які вказані як скаржники, не є працівниками ТзОВ "Ріксорс-Прикарпаття", тому не зрозуміло, як вони можуть бунтувати проти адміністрації підприємства, на якому не працюють. Таку інформацію журналіст зобов'язаний був перевірити перед тим як здійснювати її поширення. В подальшому на тридцяти чотирьох сторінках ОСОБА_2 розміщує надані ОСОБА_5 скановані копії скарг, в яких йдеться зокрема про наступне. Першою знаходиться скарга подана ОСОБА_5 прокурору м. Трускавця, в якій її автор наводить неправдиві дані про погрози йому та його сім'ї: "В той же день, ІНФОРМАЦІЯ_3, на мене, а також членів моєї сім'ї: дружину - ОСОБА_6 (покоївка ТзОВ "Ріксос-Прикарпаття"), сина - ОСОБА_5 (фахівець зі спец обслуговування СОРК ТзОВ "Ріксос-Прикарпаття ") почався моральний тиск". В скарзі прокурору Львівської області Костик І.М. знову ж таки вказує на тиск та залякування працівників комплексу, зокрема членів профспілки та його рідних, які теж працюють в ньому. Крім того, наводиться недостовірна інформація про порушення ТзОВ «Діагностичний лікувально-реабілітаційний курортний комплекс «Ріксос-Прикарпаття»законодавства України. В зверненні головному редактору газети "Експрес" ОСОБА_3 наводить неприпустимі, ганебні, наклепницькі дані, які не те що підривають ділову репутацію комплексу, але й спотворюють загалом імідж компанії в регіоні, що завдає значних збитків та негативно відображається на фінансових показниках діяльності підприємства. Схожа неправдива інформація, містились і в зверненні до депутатів Трускавецької міської ради та депутатів Львівської обласної ради. З наведеної статті (звернення), ТзОВ «Діагностичний лікувально-реабілітаційний курортний комплекс «Ріксос-Прикарпаття»постає в ролі доведеного до банкрутства, не здатного до ведення бізнесу підприємства, причиною чого є некомпетентність та не фаховість менеджменту, усього управлінського персоналу загалом. Поширення такої інформації відбувається ще й особою яка позиціонує себе працівником закладу (хоча таким не являється), тобто обізнаною в діяльності підприємства особою. Крім того, як у зверненнях до редактора газети та депутатів рад різного рівня, так і у скаргах в правоохоронні органи, ОСОБА_3 пише від імені працівників. Така обставина збільшує довіру читачів та вірогідність того, що ця інформація може зашкодити. Спростовуючи той факт, що працівники підприємства звертались разом з ОСОБА_3 зі скаргами, є колективний лист працівників підприємства, яких теж обурила поява в мережі Інтернет даної статті. Крім того, в силу політичної ситуації, що склалась, надзвичайно негативно відображаються дані про активну участь підприємства у так званому "Антимайдані", діяльність якого правоохоронні органі сьогодні прирівнюють до терористичної діяльності. Всім відомі факти масових підпалів та безпорядків, що відбувались у нашому регіоні по відношенню до провладних представників, які тим чи іншим способом могли підтримувати "Антимайдан". Тому, стверджуючи про таку участь підприємства, ОСОБА_3 наражає його працівників на небезпеку.

Такі дані не витримують жодної критики ще й тому, що підприємство не те що не перешкоджала працівникам брати активну участь в мітингах, але ще й надавало всіляку допомогу. Для прикладу, Медичний Центр ТзОВ "Ріксос-Прикарпаття" здійснював медичну реабілітацію одного з поранених в м. Києві хлопців, мешканця м. Дрогобича ОСОБА_9. Усі дані, що наведені в звернені, є недостовірними та неправдивими. Підприємство не є банкрутом, здійснює свою діяльність у повній відповідності до вимог законодавчих актів, підтвердженням чого є звіти про фінансові результати та балансу за 2013 рік, а також звіти про нарахування єдиного внеску. На підприємстві не допускаються жодні порушення прав працівників, вчасно виплачується заробітна платня та інші обов'язкові платежі (підтвердженням є Довідка про відсутність порушень складена Дрогобицькою ОДПІ ГУ Міндоходів у Львівській області за результатами перевірки з 01.04.2014р. по 31.03.2014р.). Не ведеться жодна подвійна бухгалтерія, готельний комплекс є п'ятизірковою здравницею, аналогів якої немає в Україні. Крім того, комплекс має бездоганну репутацію як серед клієнтів так і серед партнерів. Розміщення інформації про подвійну бухгалтерію, шахрайство та зловживання створило образ ненадійного партнера і, призвело як наслідок, до погіршення ділових відносин з контрагентами. Таким чином, неправомірні дії відповідачів спричинили зниження престижу та підрив довіри до діяльності підприємства, завдавши

шкоди, яку позивач оцінює в сумі 50000,00 грн. В результаті дій відповідачів, завантаженість комплексу на травневі свята в 2014 році зменшилася аж на 16,84% в порівнянні з травневими святами 2013 року, відтак підприємство недоотримало дохід в розмірі 57892,00 грн.

Враховуючи викладене просить зобов'язати журналіста ОСОБА_2 та ОСОБА_3, розмістити в мережі Інтернет на веб-сторінці видання "Трускавецький вісник" спростування відомостей, поширених у статті "ІНФОРМАЦІЯ_2", розміщеному ІНФОРМАЦІЯ_4. на веб-сторінці АДРЕСА_1 в розділі "Публікації"; стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3, моральну шкоду в розмірі 50000,00 грн. солідарно; стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3, збитки в розмірі 57892,00 грн. солідарно.

Відповідач ОСОБА_2 подав суду письмове заперечення, в якому просив в задоволенні позову відмовити, оскільки позивач подав неналежні докази у справі, позаяк немає факту існування та розміщення в інтернеті статті «ІНФОРМАЦІЯ_2», жодна з трьох обраних ним пошукових систем в мережі Інтернет не знаходить цієї статті, позивач окрім скріншоту не надав суду жодного доказу реального існування цієї публікації. Наданий позивачем скріншот публікації не є нотаріально завіреним документом, а тому не може бути основою для висунутих звинувачень. Позивач стверджує, що стаття була розміщена журналістом ОСОБА_2, не надаючи жодного доказу цього, та не вжив жодних заходів для визначення особи, яка, за його визначенням, створила та розмістила «публікацію» в мережі Інтернет. Позивач у своїй позовній заяві посилається на ряд сканованих копій документів, долучених до статті - скарг на діяльність готельного комплексу «Ріксос-Прикарпаття», направлених контролюючим органам, засобам масової інформації та депутатам рад різного рівня. Авторство цих скарг нібито належить ОСОБА_3, що суперечить наданому позивачем «доказу», а саме скріншоту публікації, однак там зазначено, що ці скарги є колективними.

Відповідач ОСОБА_3 подав суду письмове заперечення, в якому просив в задоволенні позову відмовити, оскільки позивач зазначає, що статтю під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_2» було розміщено на сайті АДРЕСА_1 та стверджує, що він є джерелом інформації, тобто є належним відповідачем. Проте, у доданому до позовної заяви нібито скріншоті з інтернет сайту АДРЕСА_1 посилання на нього як на джерело інформації відсутні. Викликає сумнів і сам факт розміщення вищезазначеної статті у мережі Інтернет, адже у мережі Інтернет сайт відсутній, а єдиним доказом розміщення статті є так званий скріншот з сайту, який не є допустимим доказом в розумінні ст.ст. 58-59 ЦПК України. Скарги він ОСОБА_2 не надавав, оскільки з в ОСОБА_2 не знайомий і ніколи з ним не зустрічався. Щодо авторства скарг, то він був автором лише однієї скарги від 18.03.2014 року, яка була адресована прокурору м. Трускавець, а всі інші скарги були колективними. Розрахунок завданих збитків, які нібито були завдані ТзОВ «Діагностичний лікувально-реабілітаційний курортний комплекс «Ріксос-Прикарпаття», ґрунтується на припущенні; позивачем не подано жодного доказу, який би підтверджував, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав з підстав викладених у позовній заяві, суду пояснив, що скріншот зображення, отриманого за допомогою комп'ютера (а саме статті під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_2» на веб-сторінці АДРЕСА_1/було зроблено ІНФОРМАЦІЯ_1 попереднім представником позивача ОСОБА_7 Вважав позов підставним та просив його задовольнити.

Відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3 та представник ОСОБА_2 - ОСОБА_8 проти задоволення позову заперечили, суду пояснили, що ОСОБА_2 не є автором статті «ІНФОРМАЦІЯ_2». На сьогоднішній день жодної статті за вказаним в позові веб-посиланням не існує. Жодних інших доказів, крім скріншотів наданих позивачем, які б підтверджували існування вищевказаної статті, немає. ОСОБА_3 не є джерелом інформації статті «ІНФОРМАЦІЯ_2», яка нібито була розміщена на сайті інтернет видання «Трускавецький вісник». Сайт «Трускавецький вісник» є відкритим суспільним сайтом інформацію на якому може розміщувати фактично будь-яка особа, зокрема і ТзОВ «Діагностичний лікувально-реабілітаційний курортний комплекс «Ріксос-Прикарпаття».Встановити, хто є власником сайту чи власником доменного імені на даний час, неможливо.

Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд проходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Згідно ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того, згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень.

Згідно із ст.32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і право вимагати будь-якої інформації, а також право вимагати відшкодування матеріального і морального збитку, заподіяного використовуванням і розповсюдженням такої недостовірної інформації.

Відповідно до ч. 3 ст. 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Зі змісту даної норми вбачається, що на позивача покладається обов'язок довести факт поширення інформації, а доведення достовірності такої інформації є обов'язком відповідача, який, під час розгляду справи, не надав суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження достовірності поширеної ним інформації відносно позивача.

Слід зазначити, що чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту.

Під діловою репутацією юридичної особи розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.

Згідно зі ст. 94 ЦК України, юридична особа має право на недоторканість її ділової репутації, на таємницю кореспонденції, на інформацію та інші особисті немайнові права, які можуть їй належати. Особисті немайнові права юридичної особи захищаються відповідно до глави 3 ЦК України.

Відповідно до статей 94, 277 ЦК України фізична чи юридична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Згідно із роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про захист гідності та чести фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" від 27 лютого 2009 року, викладеними у п. 15 постанови № 1, при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи. Проте судам необхідно враховувати, що повідомлення оспорюваної інформації лише особі, якої вона стосується, не може визнаватись її поширенням, якщо особа, яка повідомила таку інформацію, вжила достатніх заходів конфіденційності для того, щоб ця інформація не стала доступною третім особам. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Згідно із роз'ясненнями вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України, викладеними у п. 16, відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації.

У випадку звернення особи із заявою до правоохоронних органів судам слід враховувати висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року № 8-рп/2003 (справа про поширення відомостей).

Разом з тим наявність у такому зверненні завідомо неправдивих відомостей, а також у разі встановлення, що для звернення особи до вказаних органів не було жодних підстав і було викликано не наміром виконати свій громадський обов'язок або захистити свої права, свободи чи законні інтереси, тягне відповідальність, передбачену законодавством України.

Конституційний Суд України в рішенні від 10 квітня 2003 року по справі № 1-9/2003 № 8-рп/2003 за конституційним зверненням про офіційне тлумачення положення частини першої статті 7 ЦК УРСР (справа про поширення відомостей) зазначив, що положення частини першої статті 7 Цивільного Кодексу Української ССР "поширив такі відомості" в аспекті конституційного звернення треба розуміти так, що викладення у листах, заявах скаргах до правоохоронного органу відомостей особою, на думку, якої посадовими чи службовими особами цього органу при виконанні функціональних обов'язків порушено її право, не може вважатися поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди інтересам цих осіб. Викладення у листах, заявах, скаргах до правоохоронного органу завідомо неправдивих відомостей тягне за собою відповідальність, передбачену чинним законодавством.

Відтак заяви ОСОБА_3 до правоохоронних органів не можуть бути визнанні допустимими доказами в розумінні ст. 60 ЦПК України, оскільки перевірка викладених у його зверненнях відомостей не належить до предмету розгляду даної справи.

Окрім того, відповідно до відповіді СВ Трускавецького МВ ГУМВС України у Львівській області у них в провадженні перебуває кримінальне провадження за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст. 172 КК України про те, що посадові особи ТзОВ «Ріксос-Прикарпаття» та ТзОВ «Волинь» грубо порушують законодавство України про працю. На даний час досудове розслідування триває.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законами України.

Таким чином, захист цивільних справ - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 47 Закону України «Про інформацію» відповідальність за порушення законодавства про інформацію несуть особи, винні у вчиненні такого порушення, як поширення відомостей, що не відповідають дійсності, ганьблять честь і гідність особи.

Відповідно до ст. 1 Закону України від 18 листопада 2003 року «Про телекомунікації» Інтернет - всесвітня інформаційна система загального доступу, яка логічно зв'язана глобальним адресним простором та базується на Інтернет-протоколі, визначеному міжнародними стандартами.

Згідно зі статтею 56 Закону України «Про телекомунікації» з метою створення умов для використання адресного простору українського сегмента мережі Інтернет на принципах рівного доступу, оптимального використання, захисту прав споживачів послуг Інтернет та вільної конкуренції здійснюється його адміністрування.

Згідно п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації у мережі «Інтернет» є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві (пункт 2 частини другої статті 119 ЦПК України).

Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації.

Як встановлено судом в судовому засіданні Трускавецький вісник є відкритим суспільним сайтом доступ до якого має широке коло осіб. Крім того, обов'язок довести факт поширення відповідачем інформації у відповідності до п. 18 Постанови покладено на позивача. Проте, останній не надав суду доказів, що саме вищевказана стаття була розміщена відповідачем ОСОБА_2 за сприяння відповідача ОСОБА_3

В матеріалах справи містяться відповіді ТОВ «Хостмайстер», відповідно до якої домен protruskavets.org.ua є доменним іменем третього рівня в публічносму домені org.ua, адміністрування якого не здійснює ТОВ «Хостмайстер». ТОВ «Хостмайстер» не має змоги надати інформацію щодо власника доменного імені protruskavets.org.ua, та ПП «Фріхост», відповідно до якої ПП «Фріхост» надавало послуги по реєстрації домену гуртовому покупцеві доменних імен, і не розміщує вказаний сайт на своїх потужностях. Відтак кінцевий володілець доменного імені protruskavets.org.ua їм не відомий. В профілі користувача ре селера вказані наступні персональні дані: ПІБ ОСОБА_10, тел.. НОМЕР_1, e-mail - АДРЕСА_2, адреса: 04210, Київ.

Якщо особа, яка поширила недостовірну інформацію, невідома, фізична особа, право якої порушено, може звернутися до суду із заявою про встановлення факту недостовірності цієї інформації та її спростування.(ч. 4 ст. 277 ЦК України).

Також на скріншотах статті "ІНФОРМАЦІЯ_2" автором вказаний ОСОБА_2, однак відповідачем Товариство з обмеженою відповідальністю «Діагностичний лікувально-реабілітаційний курортний комплекс «Ріксос-Прикарпаття» вказує ОСОБА_2, але ні матеріали позовної заяви, ні матеріали справи не вказують на тотожність вищезазначених осіб.

Таким чином, не пред'явлення вимог до безпосереднього поширювача інформації унеможливлює можливість надання оцінки діям відповідачів у взаємозв'язку із матеріалами позовної заяви, а пояснення сторін та матеріали справи не дають підстав для задоволення вимог позивача в межах заявлених вимог, тому у задоволенні позову слід відмовити.

Вимоги про відшкодування моральної шкоди та збитків є похідними від встановлення фактів поширення недостовірної інформації, і оскільки у задоволенні таких вимог відмовлено, то не підлягають задоволенню вимоги про відшкодування моральної шкоди та збитків.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд звертає увагу на те, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Діагностичний лікувально-реабілітаційний курортний комплекс «Ріксос-Прикарпаття» не позбавлений права звернення із позовом до належного відповідача.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 10, 60, 209, 212-215, 218 ЦПК України, с у д,-

в и р і ш и в:

В задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Діагностичний лікувально-реабілітаційний курортний комплекс «Ріксос-Прикарпаття» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про захист ділової репутації юридичної особи - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Трускавецький міський суд Львівської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: Т. В. Василюк