Апеляційний суд Житомирської області
Справа №272/286/14-ц Головуючий у 1-й інст. Карповець В. В.
Категорія 39 Доповідач Миніч Т. І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2015 року Апеляційний суд Житомирської області у складі:

головуючого - судді Миніч Т.І.

суддів: Трояновської Г.С.,

Павицької Т.М.

при секретарі

судового засідання ОСОБА_2

з участю представників сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Андрушівського районного суду Житомирської області від 23 грудня 2014 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, Міньковецької сільської ради, ОСОБА_5 про визнання недійсним свідоцтва про право власності, недійсним договору дарування, частково недійсним свідоцтва про право на спадщину, визнання права власності на частину житлового будинку,-

встановив:

У лютому 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом. Просила визнати недійсним свідоцтво про право власності, видане 08 серпня 1997 року виконкомом Міньковецької сільської ради ОСОБА_6 на житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами, який розташований в АДРЕСА_1; визнати недійсним договір дарування вказаного житлового будинку з господарськими будівлями, посвідчений державним нотаріусом Андрушівської державної нотаріальної контори 17.03.1999 року за реєстраційним номером 265, укладений ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7; визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом на нерухоме майно, а саме, на ? частини спірного житлового будинку, визнати за нею право власності на 3/4 частини цього будинку. В обґрунтування позовних вимог зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла її мати ОСОБА_8, яка проживала разом з її батьком ОСОБА_6 без реєстрації шлюбу по АДРЕСА_1. Їх господарство мало статус майна колгоспного двору. Проте після смерті матері свідоцтво про право власності на спірний будинок в цілому 08.08.1997 року було видано виконкомом Міньковецької сільської ради ОСОБА_6 В подальшому це право зареєстроване в Бердичівському МБТІ. На підставі вказаного свідоцтва ОСОБА_6 подарував житловий будинок своєму синові, а її брату ОСОБА_7. ІНФОРМАЦІЯ_2 року батько помер. Позивачка вважає незаконною видачу свідоцтва про право власності ОСОБА_6 на цілий житловий будинок, оскільки він мав право лише на його половину, а також без відповідного рішення сільської ради. Вона одна прийняла спадщину після смерті матері ОСОБА_8, а тому має право на спадкування належної останній 1/2 частини будинку. Крім цього вважала, що має право на спадкування 1/4 частини будинку після смерті батька ОСОБА_6, спадщину після якого вона також прийняла.

Рішенням Андрушівського районного суду Житомирської області від 23 грудня 2014 року визнано недійсним свідоцтво про право власності, видане 08.08.1997 року виконкомом Міньковецької сільської ради ОСОБА_6 на цілий житловий будинок в с.Миньківці по АДРЕСА_1 Андрушівського району. Визнаний недійсним договір дарування житлового будинку в с.Миньківці по АДРЕСА_1, посвідчений нотаріусом Андрушівської державної нотаріальної контори 17 березня 1999 року за реєстраційним номером 265, укладений ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7. Визнано частково недійсним в частині ? свідоцтво про право на спадщину за законом, видане державним нотаріусом 15-ої Київської державної нотаріальної контори 02.03.2009 року за реєстраційним №10-493 ОСОБА_3 на спадкове майно після смерті ОСОБА_7, що складається з цілого житлового будинку АДРЕСА_1 Андрушівського району. Скасовано в частині ? державну реєстрацію прав на нерухоме майно: житловий будинок АДРЕСА_1 Андрушівського району, яка проведена на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом 15-ої Київської державної нотаріальної контори 02.03.2009 року за реєстраційним №10-493. Цим же рішенням визнано за ОСОБА_4 право власності на ? частини житлового будинку з господарськими та побутовими спорудами АДРЕСА_1 Андрушівського району.

У поданій апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить зазначене рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити. Вважає, що суд безпідставно не застосував до спірних правовідносин положення закону щодо строків позовної давності та не дав належної оцінки всім зібраним у справі доказам. На думку апелянта, висновки суду про визнання недійсним свідоцтва про право власності на будинок та про визнання за позивачкою права власності на ? частини спірного будинку суперечать вимогам матеріального закону.

Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_8 та ОСОБА_6 є батьками позивачки, перебували в фактичному шлюбі та проживали в житловому будинку по АДРЕСА_1 Андрушівського району.

Відповідно до запису в книзі погосподарського обліку на час набуття чинності Законом України „Про власність" спірний будинок мав статус майна колгоспного двору. Згідно з ч.1 ст.120 ЦК УРСР, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, майно колгоспного двору належало його членам на праві сумісної власності.

Таким чином, мати позивачки мала право на ? частину спірного нерухомого майна.

ОСОБА_8 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 року (а.с.9). На день смерті останньої відкрилася спадщина на належну померлому спадкодавцю половину будинку.

При цьому суд враховує, що земельна ділянка, призначена для будівництва та обслуговування спадкового будинку, була передана померлому ОСОБА_6 у приватну власність рішенням сільської ради від 03.11.1993 року №26 та належала останньому на підставі Державного акта 01-19 ЖТ №1188 (а.с.23). Тобто, будинок зведений на спеціально відведеній для цієї мети земельній ділянці.

Згідно з випискою із книги погосподарського обліку спадковий будинок був зареєстрований в цій книзі за особовим рахунком №350.

Крім того, в подальшому на спірний будинок було видано свідоцтво про право власності.

Наведені обставини свідчать про належність померлому спадкодавцю нерухомого майна, на яке відкрилася спадщина, оскільки державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди на час виникнення цього права регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року №56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами).

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно лише у містах і селищах міського типу, проте виникнення права власності на будинки, споруди у сільській місцевості не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Отже,у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав.

В даному випадку при вирішенні питання щодо визнання права власності на житловий будинок у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються судом у сукупності з іншими доказами.

За наведених обставин не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги в тій частині, що у померлої матері позивачки відсутнє спадкове майно.

Спадщину в установленому законом порядку прийняла її донька - позивачка ОСОБА_4, оскільки 12 квітня 2011 року отримала в нотконторі свідоцтво про право на спадщину на земельну частку (пай) (а.с.24).

ОСОБА_6 до кола спадкоємців за законом не належить.

Видачею зазначеного свідоцтва встановлений факт прийняття спадщини позивачкою після смерті матері. Крім того законом не обмежений строк для видачі свідоцтва про право на спадщину. Тому доводи апелянта про пропуск позивачкою строку звернення до суду є безпідставними.

Відповідно до роз'яснень, що викладені в п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.

У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

В даному випадку позивачка позбавлена можливості оформити спадщину після смерті матері в нотконторі. Тому суд обгрунтовано визнав за нею право власності на це спадкове майно.

Висновки суду в цій частини вимог по суті є правильними.

Разом з тим, суд помилково вважав обгрунтованими вимоги позивачки в частині спадкування нею частини нерухомого майна, належного її батькові. При цьому апеляційний суд виходить з наступного.

8 серпня 1997 року Міньковецькою сільською радою ОСОБА_6 видано свідоцтво про право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с.20).

Визнаючи недійсним зазначене свідоцтво, суд виходив з того, що воно не відповідає типовій формі та недотриманий визначений законом порядок його видачі.

Проте, в повній мірі погодитися з такими висновками суду неможливо.

Виходячи із загальних засад судочинства судовому захисту підлягають лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси (ч.1 ст.3 ЦПК).

Тобто, в даному випадку, позивачка мала довести, що оспорюваними правовстановлюючими документами (свідоцтвом про право власності, договором дарування, свідоцтвом про право на спадщину) порушені її права як спадкоємця після смерті батька.

Останній помер ІНФОРМАЦІЯ_4 року (а.с.11).

За нотаріально посвідченим договором від 17 березня 1999 року ОСОБА_6 за життя подарував спірний будинок ОСОБА_7 (а.с.23).

На підставі свідоцтва про право на спадщину від 2 березня 2009 року спадкоємцем майна померлого є його донька ОСОБА_3 (а.с.25).

Враховуючи, що позивачка має право на ? частину спірного будинку в порядку спадкування після смерті матері, про що зазначалося вище, то оспорювані нею правовстановлюючі документи у вказаній частині порушують її права.

Разом з тим, відсутні законні підстави вважати, що позивачка має право спадкувати ще і ? частину будинку, належну померлому батькові, оскільки на час його смерті це майно йому вже не належало. Ще за свого життя він розпорядився ним на свій розсуд - подарував синові ОСОБА_7

Саме по собі недотримання Міньковецькою сільською радою порядку видачі свідоцтва про право власності на спірний будинок не порушує прав позивачки, не спростовує належність померлому половини цього будинку та його волю на відчуження належного йому майна на користь сина.

У зв"язку з цим оспорювані позивачкою свідоцтво про право власності на будинок, договір дарування та свідоцтво про право на спадщину не відповідають вимогам закону та порушують права позивачки лише в ? частині.

При цьому суд вважає, що строк звернення до суду в цій частині вимог позивачкою не пропущений, оскільки початок перебігу цього строку слід обраховувати з дня видачі їй свідоцтва про право на спадщину на земельну частку (пай) після смерті матері (12.04.2011 року).

За наведених обставин та відповідно до п.3 ч.1 ст.309 ЦПК оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового - про часткове задоволення позову.

Крім того, відповідно до ст.88 ЦПК слід зобов"язати відповідачку ОСОБА_3 відшкодувати понесені позивачкою судові витрати.

Керуючись ст.ст.209,303,304,307,309,313,314,316ЦПК України, суд,

вирішив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволити частково.

Рішення Андрушівського районного суду Житомирської області від 23 грудня 2014 року скасувати, ухваливши нове.

Позов задоволити частково.

Визнати частково недійсним в ? частині свідоцтво про право власності, видане 08.08.1997 року виконкомом Міньковецької сільської ради ОСОБА_6 на житловий будинок в с.Миньківці по АДРЕСА_1 Андрушівського району.

Визнати частково недійсним договір, посвідчений нотаріусом Андрушівської державної нотаріальної контори 17 березня 1999 року за реєстраційним номером 265 в частині дарування ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 ? частини житлового будинку в с.Миньківці по АДРЕСА_1.

Визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане державним нотаріусом 15-ої Київської державної нотаріальної контори 02.03.2009 року за реєстраційним №10-493 ОСОБА_3 на спадкове майно після смерті ОСОБА_7 в ? частині житлового будинку АДРЕСА_1 Андрушівського району.

Частково скасувати державну реєстрацію прав на нерухоме майно в ? частині житлового будинку АДРЕСА_1 Андрушівського району, яка проведена на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом 15-ої Київської державної нотаріальної контори 02.03.2009 року за реєстраційним №10-493.

Визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину житлового будинку з належними до нього господарськими спорудами АДРЕСА_1 Андрушівського району, яка належала померлій ОСОБА_8.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 487,2 грн. понесених судових витрат.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Судді: