САДГІРСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ЧЕРНІВЦІ
Справа № 726/727/15-ц
Провадження №2/726/212/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.07.2015 м. Чернівці

Садгірський районний суд м. Чернівців у складі: головуючого судді Асташев С. А., при секретарі Голик В.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернівці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 медичного коледжу Буковинського державного медичного університету до ОСОБА_2 про відшкодування вартості навчання,-

ВСТАНОВИВ :

Позивач ОСОБА_1 медичний коледж Буковинського державного медичного університету звернувся з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування вартості навчання.

Свої позовні вимоги позивач мотивує тим, що 01.09.2007 року ОСОБА_1 медичний коледж Буковинського державного медичного університету та відповідач ОСОБА_2 уклали угоду №86/07 про підготовку фахівця із вищою освітою. Зазначають, що відповідно до наказу №25/ст від 02.08.2007 року ОСОБА_2 зараховано студентом медичного коледжу за спеціальністю «Лікувальна справа» на денну форму навчання. Вказують, що 25.02.2011 року ОСОБА_2 закінчила ОСОБА_1 медичний коледж Буковинського державного медичного університету, здобула кваліфікацію фельдшера, та їй видано диплом молодшого спеціаліста РН №40010439. На підставі розподілу державного замовника - Департаменту охорони здоровя та цивільного захисту населення ОСОБА_1 ОДА, ОСОБА_2 була направлена на роботу в КМУ «Міська поліклініка №5», про що свідчить її підпис в журналі обліку направлень. Однак в порушення умов п. 2.6, 2.7 угоди та вимог п. 8, 20 Постанови Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року №992 «Про порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням», ОСОБА_2 без поважної причини не відпрацювала у замовника три роки. Зазначають, що 07.08.2014 року ОСОБА_1 медичний коледж направив претензію №348/01.1 ОСОБА_2 із вимогою в термін до 01 жовтня 2014 року відшкодувати вартість навчання та компенсувати всі витрати, заборгованість відповідача ОСОБА_2 становить 13 065 грн. Крім цього, студентка ОСОБА_2 отримувала стипендію, за вказаний період навчання вона отримала стипендію в розмірі 14 300 грн. Отже, за умовами укладеної угоди ОСОБА_1 медичний коледж забезпечив навчання, підготовку відповідача за спеціальністю «Лікувальна справа» та після закінчення навчання забезпечив направленням на роботу до державного сектору народного господарства, де ОСОБА_2 зобов'язана була відпрацювати не менше трьох років. Проте відповідачка взяті на себе зобов'язання не виконала: не відпрацювала за місцем направлення визначений термін.

На підставі викладеного, позивач просить стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 медичного коледжу Буковинського державного медичного університету вартість навчання в сумі 27 365 грн. та судові витрати по справі.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила суд задовольнити позов, надавши пояснення аналогічні викладеним в позові.

Відповідача в судове засідання не з'явилася проте подала до суду письмові заперечення на позов, в яких вказала, що відповідно до п. 4 Постанови Кабінету Міністрів України № 992 від 22.08.1996 року Міністерству фінансів разом з Міністерством освіти, Міністерством економіки, Міністерством юстиції та Національним банком до 1 січня 1997 року було доручено розробити і затвердити Порядок визначення та відшкодування випускниками вартості навчання у разі порушення ними умов угоди про працевлаштування, який до теперішнього часу не розроблений, таким чином, механізм визначення та відшкодування випускниками вартості навчання у разі порушення ними угоди про працевлаштування відсутній. Відтак, розрахунок вартості навчання, зазначений позивачем, не може вважатись належним та допустимим доказом визначення вартості відшкодування, оскільки не ґрунтується на нормах законодавства України, з даної довідки не зрозуміло, в чому полягають витрати на навчання відповідача, відтак позивачем не доведено заявлену вартість навчання. Зазначає, що п. 14 Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, який передбачає обов'язок випускника відшкодувати витрати на навчання, встановлює обов'язок випускника відшкодувати у встановленому порядку вартість навчання до державного бюджету. Як вбачається з позовної заяви, ОСОБА_1 медичний коледж звернувся до суду з вимогою про відшкодування вартості навчання в інтересах держави до державного бюджету. При цьому цим закладом не наведено не лише норму закону, але і жодного нормативного акту, який уповноважує його захищати інтереси держави у спірних правовідносинах. ОСОБА_2 навчалась на державній формі замовлення за державні кошти, а не навчального закладу. Таким чином, позивач на відшкодування вартості навчання не має права, оскільки кошти на навчання відповідача не витрачав, а тому не може вимагати повернення державних коштів та бути позивачем у справі. Вказує, що вона була звільнена з КМУ «Міська поліклініка № 5» з посади медичної сестри з 12.05.2011 року. Зазначає, що за правилами ч. 1 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права. Отже перебіг строку позовної давності для вимог ОСОБА_1 медичного коледжу про відшкодування вартості навчання розпочався 12.05.2011 року. Таким чином строк позовної давності для вказаних вимог сплив 12.05.2014 року. Також зазначає, що визначальною обставиною, яка зумовлює незаконність вимог позивача щодо відшкодування ОСОБА_2 вартості навчання є факт внесення змін до статті 52 Закону України "Про освіту", якою було виключено частину 2 даної статті, що передбачала наступне: випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов'язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На основі зазначеного, вважає що вимоги ОСОБА_1 медичного коледжу Буковинського державного медичного університету є неправомірними, його доводи неспроможними та документально не обґрунтованими, в зв'язку з чим просить суд відмовити йому в задоволенні позовних вимог.

Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що у задоволені позову слід відмовити виходячи з наступного.

Судом встановлено, що відповідно до наказу №25/ст від 02.08.2007 року ОСОБА_2 зараховано студентом медичного коледжу за спеціальністю «Лікувальна справа» на денну форму навчання.

Судом встановлено, що відповідно до угоди №86/07 від 01.09.2007 року ОСОБА_1 медичний коледж Буковинського державного медичного університету та відповідач ОСОБА_2 уклали угоду №86/07 про підготовку фахівця із вищою освітою.

Судом встановлено, що згідно диплому молодшого спеціаліста РН № 40010439 від 25.02.2011 року, ОСОБА_2 закінчила ОСОБА_1 медичний коледж Буковинського державного медичного університету та здобула кваліфікацію фельдшера.

Судом встановлено, що згідно плану розподілу на роботу випускників ОСОБА_1 медичного коледжу Буковинського державного медичного університету, спеціальності «Лікувальна справа» ОСОБА_2 була направлена на роботу в КМУ «Міська поліклініка №5», про що свідчить її підпис в журналі обліку направлень.

Згідно листа Комунальної медичної установи Міська поліклініка №5 від 04.09.2014 року № 472, вбачається, що ОСОБА_2 21.03.2011 року прийнята на роботу в КМУ «Міська поліклініка №5» на посаду медичної сестри поліклініки, проте 12.05.2011 року ОСОБА_2 звільнилася з роботи за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України.

Згідно листа претензії від 07.08.2014 року №348/01.1, вбачається, що ОСОБА_1 медичний коледж направив ОСОБА_2 лист із вимогою в термін до 01.10.2014 року відшкодувати вартість навчання та компенсувати всі витрати, заборгованість становить 13 065 грн.

Відповідно до ст.30 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Стаття 19 Конституції України встановлює, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст.124 Конституції України та ч.1, 2 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси.

При зверненні до суду представник має довести свою повноважність виступати від імені позивача.

Згідно що п. 14 Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, який передбачає обов'язок випускника відшкодувати витрати на навчання, встановлює обов'язок випускника відшкодувати у встановленому порядку вартість навчання до державного бюджету.

Як вбачається з позовної заяви, ОСОБА_1 медичний коледж Буковинського державного медичного університету звернувся до суду з вимогою про відшкодування вартості навчання, при цьому цим закладом не наведено не лише норму закону, але і жодного нормативного акту, який уповноважує його захищати інтереси держави у спірних правовідносинах. ОСОБА_2 навчалась на державній формі за державні кошти а не навчального закладу. Позивач в даному випадку не є замовником, крім того, позивач просить стягнути кошти на користь ОСОБА_1 медичного коледжу Буковинського державного медичного університету, а не відшкодувати вартість навчання до державного бюджету. Таким чином, позивач на відшкодування вартості навчання не має права, оскільки кошти на навчання відповідачки не витрачав.

Рішенням Конституційного Суду України від 04.03.2004 року у справі про доступність та безоплатність освіти визначено, що безоплатність вищої освіти у державних і комунальних навчальних закладах необхідно розуміти як можливість здобуття освіти у цих закладах без оплати, тобто без внесення плати у будь-якій формі за освітні послуги. Безоплатність вищої освіти означає, що громадянин має право здобути її відповідно до стандартів вищої освіти без внесення плати в державних і комунальних навчальних закладах на конкурсній основі в межах обсягу підготовки фахівців для загальносуспільних потреб (державне замовлення).

Обов'язковість відпрацювання або відшкодування вартості навчання випускником вищого навчального закладу призводить до порушення конституційного права громадян на працю, що вільно обирається громадянином або на яку він вільно погоджується (частина перша статті 43 Конституції України) та права на безоплатність вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах (стаття 53 Конституції України).

Через відсутність механізму, який би зобов'язав випускника вищого навчального закладу, підготовка якого здійснювалась за державним замовленням, відшкодувати до державного бюджету вартість навчання та компенсувати замовникові всі понесені витрати за договором, будь-які матеріальні претензії до нього є неправомірними. Ця теза підтверджується і інформаційним листом міністерства юстиції щодо надання роз'яснення з питань працевлаштування випускників ВНЗ, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням № 12566-0-4-10-21 від 19.10.2010 року. У зв'язку з цим, є неможливим знаходження правових механізмів відшкодування випускниками вартості навчання.

Згідно ч.2 ст.52 ЗУ «Про освіту» № 1060-ХП, передбачено, що випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов'язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Однак з 06.09.2014 року ч.2 ст.52 ЗУ «Про освіту» втратила чинність у зв'язку з набранням чинності Закону України «Про вищу освіту» № 1556-VII від 01.07.2014 року та внесеними у зв'язку з цим змінами до Закону України «Про освіту».

Також слід зазначити, що рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) № 1-рп/99 від 09.02.1999, встановлено, що положення частини першої статті 58 Конституції України про те, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи, треба розуміти так, що воно стосується людини і громадянина (фізичної особи).

Таким чином, встановлені обставини справи та співвідношення вимог сторін з діючим законодавством, суду дають підстави вважати позовні вимоги ОСОБА_1 медичного коледжу Буковинського державного медичного університету є такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись статтями ст. ст. 43, 53, 124 Конституції України, ст.ст. 526, 530, 610, 629, 906 ЦК України, ч.2 ст.52 ЗУ «Про освіту», ЗУ «Про вищу освіту», п. 14 Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням від 22.08.1996 р. № 992, ст. ст. 3, 10, 57, 60, 212-215 ЦПК України, суд ,-

ВИРІШИВ :

В задоволенні позову ОСОБА_1 медичного коледжу Буковинського державного медичного університету до ОСОБА_2 про відшкодування вартості навчання відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду Чернівецької області через Садгірський районний суд м. Чернівці протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий суддя ОСОБА_3