АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_________________________
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 травня 2015 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - Саліхова В.В.

суддів - Музичко С.Г., Прокопчук Н.О.

при секретарі: Бережняк Н.В.

за участю:

представника відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 13 січня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,

ВТАНОВИЛА :

У вересні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення з останньої на його користь суму боргу в розмірі 1 942 500 грн., відсотки 1 180 148,54 грн. та 3 % річних від простроченої суми 218 571,16 грн., а всього 3 341 219,70 грн.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 13.01.2015 позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики в розмірі 1 942 500 грн., 3% річних в розмірі 218 571,16 грн. та понесені витрати по сплаті судового збору в розмірі 3 654 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Апелянт посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, на неповне з'ясування обставин справи та на те, що не було досліджено і надано належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам. В обґрунтування своїх доводів вказує, що при розгляді справи в суді першої інстанції позивачем не було надано оригіналів договору позики та розписки, в зв'язку з чим вимоги позивача не підтвердженні належними доказами. Також зазначила, що при розгляді справи суд безпідставно не задовольнив її заяву про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності та зазначив у рішенні, що позивач пропустив його з поважних причин.

Позивач та його представник в судове засідання не прибули, хоча належним чином були повідомлені про час та місце слухання справи. Враховуючи наведені обставини колегія суддів з урахуванням вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України ухвалила розглянути справу у їх відсутності.

Справа № 752/16276/14-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/4208/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Плахотнюк К.Г.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Саліхов В.В.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що остання підлягає задоволенню з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання на вимогу кредитора, зобов'язаний сплатити суму боргу, що встановлена в договорі позики та три проценти річних від простроченої суми, а проценти за користування позикою не сплачуються відповідно до умов договору позики.

З таким висновком суду колегія суддів погодитись повністю не може, враховуючи наступне.

При розгляді справи в суді апеляційної інстанції встановлено, що 23.11.2007 між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, що посвідчений ПН КМНО Корецькою І.С. та зареєстровано в реєстрі за №5626, відповідно до якого позивач надав відповідачу в борг 757 500 грн., що на день підписання договору складало еквівалент 150 000 дол. США відповідно до курсу НБУ (а. с. 6). Факт отримання позичальником позики підтверджується розпискою від 27.03.2007 власноручно підписаною (а. с. 7, 94). Відповідно до п. 3.1 вказаного договору позичальник зобов'язується повернути позику позикодавцеві готівкою в строк до 23.11.2010 включно. Після повернення позики в повній сумі позикодавець повинен повернути позичальнику розписку. У разі неможливості повернення розписки позикодавець повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність розписки у позичальника підтверджує виконання ним свого обов'язку. Пунктом 4.1 Договору позики передбачено, що в разі, коли позичальник не поверне позику у встановлений строк, позикодавець вправі стягнути заборгованість у безспірному порядку. Відповідач у вказаний в Договорі строк гроші позивачу не повернув. 06.02.2013 року ОСОБА_3 звернувся до приватного нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису за вказаним Договором. В липні 2013 року та квітні 2013 року на адресу відповідача направлялися вимоги про погашення боргу, але останні поверталися без вручення. 06.11.2013 ОСОБА_3 вдруге звернувся до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису, що і було зроблено останнім (а. с. 26). Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 23.09.2014 визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис вчинений 06.11.2013 (а. с. 32-39). Вказане рішення набрало законної сили 26.09.2014 та позивач звернувся до суду з позовом про стягнення суми боргу в примусовому порядку з відповідача.

Відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Враховуючи, що в матеріалах справи наявні як договір позики та розписка в підтвердження отримання відповідачем коштів, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції про те, що між сторонами виникли правовідносини, які пов'язані з договором позики правильними.

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (частина перша стаття 1050 ЦК України). За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи, що при розгляді справи в суді було встановлено, що відповідач свої зобов'язання за договором не виконав, висновки суду першої інстанції щодо обґрунтованості вимог позивача про стягнення суми боргу з урахуванням вимог ст. 625 ЦК України, колегія суддів вважає обґрунтованими.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо пропуску позивачем процесуального строку на захист порушеного права .

Так, згідно з положеннями ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст.261 ЦК України).

Аналіз зазначених норм права дає можливість зробити висновок про те, що з урахуванням особливостей конкретних правовідносин, початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою уповноваженою особою.

Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання ч. 5 ст. 216 ЦК України.

Згідно з ч. 4, 5 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності є підставою для відмови у позові.

Враховуючи, що при розгляді справи в суді першої інстанції встановлено, що строк виконання зобов'язання за вищезгаданим договором закінчився 24.11.2010, а позивач з зазначеним позовом звернувся до суду 26.09.2014, тобто після спливу майже 9 місяців вищезгаданого процесуального строку, висновки суду першої інстанції про пропущення позивачем строку позовної давності колегія суддів також вважає правильними.

Разом з тим колегія суддів не погоджується з висновком суду про те, що позивач пропустив вказаний процесуальний строк з поважних причин.

Матеріали справи свідчать про те, що відповідач подав до суду заяву про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності.

Позивач в обґрунтування поважності причини пропуску ним строку позовної давності послався на те, що в безспірному порядку намагався стягнути суму боргу на підставі виконавчого напису нотаріуса, який відповідач оскаржував у суді.

Відповідно до вимог діючого законодавства особа, яка вважає, що її законні права та інтереси порушені, самостійно визначає та обирає спосіб захисту порушеного права. Вона може усунути порушення свого суб'єктивного права в оперативному або претензійному порядку, тобто в позасудовому порядку (добровільне виконання) або має право звернутися за захистом прав і законних інтересів у примусовому поряду (звернення до суду).

В першому випадку особа не обмежена будь-яким строком звернення з вимогою, в другому випадку можливість такого звернення до суду не є безстроковою у часі, оскільки остання обмежена встановленими у законі строками позовної давності.

Пропуск вказаного процесуального строку не позбавляє особу на звернення до суду з позовом про захист порушеного права - в даному випадку ідеться мова про те, що особа може розраховувати на примусовий захист такого права судом.

У судовій практиці поважними причинами пропускустроку позовної давності визнаються тривала хвороба, перебування за кордоном тощо.

Таким чином, звернення позивача з вимогою про безспірне стягнення боргу, на думку колегії суддів не є обставиною, яка перериває перебігу строку позовної давності про стягнення вищезгаданого боргу та не може бути підставою для визнання пропуску поважною. Будь-яких інших доказів поважності причин пропуску строку позовної давності позивачем не надано.

За наведених обставин колегія суддів вважає, що у суду першої інстанції не було правових підстав для визнання причин пропуску позивачем строку позовної давності поважними, в зв'язку з чим відсутні підстави для задоволення позову по суті позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене, доводи апелянта стосовно недоведеності пропущення строку позовної давності з поважних причин знайшли своє підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

З огляду на зазначене, колегія суддів приходить до висновку про необхідність скасування рішення суду та ухвалення нового про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст.303,304,309,313,314,315,325 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 13 січня 2015 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 про стягнення судовий збір в розмірі 1 827 (одна тисяча вісімсот двадцять сім) грн.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: С.Г. Музичко

Н.О. Прокопчук