АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.

при секретарі - Шалапуда Н.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 за довіреністю - ОСОБА_2 і представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Меджик Лайн» за довіреністю - Гаврилової ОлениЮріївни на рішення Печерського районного суду м. Києва від 17 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_1, Товариства з обмеженою відповідальністю «Меджик Лайн» до Публічного акціонерного товариства «Правекс-Банк» про тлумачення кредитного договору і договору іпотеки, -

Справа № 757/33859/14-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/2495/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Середа К.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
ВСТАНОВИЛА:

17 листопада 2014 року ОСОБА_1, ТОВ «Меджик Лайн» звернулися до суду з позовом до ПАТ «Правекс-Банк», у якому просили розтлумачити п. 1.2 договору кредитної лінії № 431-001/08Ф від 14.05.2008 року, укладеного між ОСОБА_1 та АКБ «ПРАВЕКСБАНК», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПРАВЕКС-БАНК», та п.п. 1.2.1 п. 1.2 договору іпотеки № 431-001/08Ф від 22.05.2008 року, укладеного між АКБ «ПРАВЕКСБАНК», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПРАВЕКС-БАНК» та ТОВ «Меджик Лайн», як такі, що встановлюють строк дії цих договорів, визнати припиненим договір кредитної лінії № 431- І/08Ф від 14.05.2008, укладений між ОСОБА_1 та АКБ «ПРАВЕКСБАНК», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПРАВЕКС-БАНК», вирішити питання про розподіл судових витрат.

Свої вимоги обґрунтовували тим, що положення п. 10.5 кредитного договору не може розглядатись як встановлений строк дії договору з врахуванням положень п. 24 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України від 30.03.2012 № 5 «Про практику застосування судами законодавства при рішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» та ч. 1 ст. 631 ЦК України. На думку позивачів, кредитний договір не може бути безстроковим, а тому є всі підстави вважати, що п. 1.2 договору кредитної лінії № 431-001/08Ф від 14.05.2008 року встановлює строк його дії. В свою чергу, позивачі вважають, що з врахуванням положень п. 4.3 кредитного договору та встановлених у рішенні Шевченківського районного суду м. Києва від 14.06.2013 у справі № 761/5948/13-ц обставин, відповідно до яких позичальник перестав виконувати свої зобов'язання з погашення кредиту 10.06.2010 року, є всі підстави вважати, що зобов'язання за кредитним договором припинилось відповідно 11.07.2010 року(щодо сплати кредиту) та 11.08.2010 (щодо сплати процентів). Крім того, позивачі вважають, що п. 4.3 кредитного договору встановлює обов'язкову умову, із настанням якої договір припиняється. З приводу тлумачення умов договору іпотеки, позивачі зазначають, що строк дії договору іпотеки № 431-001/08Ф від 22.05.2008 визначений у п.п. 1.2.1 п. 1.2 договору та з врахуванням п.п. 1.2.5 п. 1.2 договору іпотеки є аналогічним строку дії договору кредитної лінії № 431-001/08Ф від 14.05.2008, визначеному п. 1.2 кредитного договору.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 17 грудня 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_1, ТОВ «Меджик Лайн» було відмовлено.

30 грудня 2014 року представник ОСОБА_1 за довіреністю - ОСОБА_2 і представник ТОВ «Меджик Лайн» за довіреністю - Гаврилова О.Ю. подали апеляційну скаргу на вказане рішення, у якій, посилаючись на неповне з'ясування обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просили його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. В обґрунтування заявлених вимог апелянти вказали, що п. 1.2, п. 4.3. і п. 10.5 кредитного договору містять різні визначення одного і того ж проміжку часу, що свідчить про суперечливість положень кредитного договору та зумовлює необхідність у тлумаченні умов кредитного договору. Також апелянт зазначила, що на сьогодні у провадженні судів перебувають справи про стягнення заборгованості за кредитним договором, про звернення стягнення на предмет іпотеки і визнання припиненим правовідношення за договором поруки, тобто між сторонами існує спір щодо різного розуміння умов кредитного договору. Також апелянти вказали, що визнання припиненим правовідношення є одним із способів захисту порушеного права, а тому суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у задоволенні позову про визнання кредитного договору припиненим. Додатково апелянт вказала, що строк дії договору є строком виконання основного зобов'язання.

У судовому засіданні ТОВ «Меджик Лайн» за довіреністю - Гаврилова О.Ю. апеляційну скаргу підтримала і просила її задовольнити.

Представник ПАТ «Правекс-Банк» за довіреністю - Клименко О.В. апеляційну скаргу просив відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

ОСОБА_1 у судове засідання не з'явився, був належним чином повідомлений про день, час та місце апеляційного розгляду, тому розгляд справи за апеляційною скаргою на підставі ч. 2 ст. 305 ЦПК України проведено за його відсутності.

Вислухавши доповідь судді Гаращенка Д.Р., пояснення осіб, які беруть участь у справі, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що 14 травня 2008 року між АКБ «ПРАВЕКСБАНК», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПРАВЕКС-БАНК», та ОСОБА_1 (позичальник) був укладений договір про відкриття кредитної лінії № 431-001/08Ф, за умовами якого кредит надається позичальнику строком з 14.05.2008 року до 14.05.2018 року (п. 1.2 договору).

В забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 22 травня 2008 між АКБ «ПРАВЕКСБАНК» (іпотекодержатель) та ТОВ «Меджик Лайн» (іпотекодавець) був укладений договір іпотеки № 431-001/08Ф, відповідно до умов якого в іпотеку банку було передано нежилі приміщення № 1-4 (групи приміщень № 57) (в літ.Б.) по АДРЕСА_1.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині тлумачення умов кредитного договору та договору іпотеки суд першої інстанції керувався ч.ч. 2- 4 ст. 213, ч. 1 ст. 530, ст. 599, ч. 4 ст. 631 ЦК України та виходив з того, що тлумачення змісту правочину можливе за наявності спору, однак різного тлумачення умов договорів їх сторонами судом не встановлено.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦК України зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з'ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення.

Зі змісту викладеного випливає, що тлумачення змісту правочину можливе за наявності спору, тобто коли сторони мають різне уявлення щодо свого волевиявлення або волевиявлення іншої сторони. Тлумачення змісту правочину є правом суду, а не обов'язком за умови наявності спору. Метою тлумачення правочину є з'ясування того, що в ньому дійсно виражено, а не того, що малося на увазі.

Пунктом 4.1 кредитного договору передбачено, що кредит підлягає поверненню в строк до 14.05.2018 року у відповідності до графіку зменшення ліміту кредитування, зазначеного у п. 1.1 кредитного договору.

В свою чергу, пунктом 4.3 договору сторони погодили, що у випадку виникнення у позичальника прострочення по сплаті процентів за користування кредитом та/або по сплаті чергової частини кредиту згідно Графіку зменшення ліміту кредитування, строк користування кредитом, що вказаний в п. 1.2 кредитного договору припиняється достроково на 10-й день місяця, наступного за місяцем, в якому виник факт прострочки. Про припинення строку користування кредитом банк письмово повідомляє позичальника.

При цьому, сторонами погоджено, що даний договір діє з дня його підписання і до повного виконання зобов'язань по ньому (п. 10.5).

У п. 1.2. договору іпотеки визначеного зміст та розмір основного зобов'язання, забезпеченого іпотекою, строк і порядок його виконання позичальником.

За заявленими вимогами позивачі просять розтлумачити умови кредитного та договору частині встановлення строку дії договорів, а саме визначити, що строк дії кредитного та іпотечного договорів відповідає строку (терміну) виконання основного зобов'язання позичальником, який визначений у п. 1.2 кредитного договору, та з врахуванням положень п. 4.3. кредитного договору та встановлених у рішенні Шевченківського районного суду м. Києва від 14.06.2013 у справі № 761/5948/13-ц обставин справи, відповідно до яких позичальник перестав виконувати свої зобов'язання з погашення кредиту 10.06.2010 року, встановити, що зобов'язання за кредитним договором припинилось відповідно 11.07.2010 року (щодо сплати кредиту) та 11.08.2010 року (щодо сплати процентів).

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що в дійсності відсутній спір між сторонами щодо різного уявлення про волевиявлення кожного з них, а також по суті правочину спору не заявлено.

Відхиляючи посилання апелянта на те, що п. 1.2, п. 4.3. і п. 10.5 кредитного договору містять різні визначення одного і того ж проміжку часу, що свідчить про суперечливість положень кредитного договору та зумовлює необхідність у тлумаченні його умов, колегія суддів виходить з того, що будь-які суперечності між положеннями договору відсутні, оскільки пунктами, які вказує позивач, встановлено строки виконання основного зобов'язання і строк виконання зобов'язання у разі застосування банком свого права на повернення кредиту достроково.

Також колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянтів на те, що на сьогодні у провадженні судів перебувають справи про стягнення заборгованості за кредитним договором, про звернення стягнення на предмет іпотеки і визнання припиненим правовідношення за договором поруки, адже наявність вказаних судових проваджень не свідчить про різне уявлення сторін договору щодо свого волевиявлення.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині визнання припиненим кредитного договору суд першої інстанції правильно виходив з того, що кредитний договір є чинним, його дійсність сторонами не оспорюється, зобов'язання за ним не виконано, що не припиняє правовідносин сторін кредитного договору. Доводи апеляційної скарги про те, що визнання припиненим правовідношення є одним із способів захисту порушеного права, вказаного висновку не спростовують.

Отже, рішення Печерського районного суду м. Києва від 17 грудня 2014 року є таким, що ухвалене з додержанням вимог закону, а тому підстав для його скасування немає. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції не впливають.

Керуючись ст.ст. 218, 303-305, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 за довіреністю - ОСОБА_2 і представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Меджик Лайн» за довіреністю - Гаврилової Олени Юріївни - відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 17 грудня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді