Справа № 190/83/15-ц
Провадження №2/190/111/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2015 року м.П"ятихатки

П'ятихатський районний суд Дніпропетровської області

в складі головуючого-судді Легкошерст Ю.В.,

за участю секретаря Гук С.Р.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

прокурора Романової К.С.,

представника третьої особи Компанієць О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. П'ятихатки цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа - орган опіки і піклування П`ятихатської райдержадміністрації Дніпропетровської області про виселення без надання іншого житлового приміщення

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про виселення без надання іншого житлового приміщення.

В обгрунтування заявлених вимог зазначив, що з 26.08.1995 р. з ОСОБА_3 перебував у зареєстрованому шлюбі, від шлюбу мають спільну дитину ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. 26.07.2003 р. шлюб між ними розірвано і з липня 2003 р. по жовтень 2007 р. проживали окремо, шлюбних стосунків не підтримували, спільне господарство не вели. В період роздільного проживання 26.09.2006 р. він за власні кошти придбав будинок АДРЕСА_1, а ОСОБА_3 04.11.2003 р. придбала у приватну власність будинок АДРЕСА_2, який зареєструвала на своє ім'я. Проте, в листопаді 2007 р. знову стали спільно проживати однією сім'єю в його будинку по АДРЕСА_1, у зв'язку з чим 29.11.2007 р. зареєстрував ОСОБА_3 у його будинку, а ІНФОРМАЦІЯ_3 у них народилася дочка ОСОБА_7. В жовтні 2010 р. припинили спільне проживання і фактичні шлюбні стосунки, з того часу ніяких стосунків не підтримують. Відповідачка залишилася проживати в його будинку та не має наміру з нього виселятися. На його вимоги виселитися не реагує, вчиняє сварки, провокує, у зв'язку з чим вимушений був переїхати до батьків, де і проживає з 2010 року. Вважає, що він є законним власником будинку і має право незалежно від волі інших осіб користуватися та розпоряджатися належним йому майном, а ОСОБА_3, постійно проживаючи в будинку, не маючи на це законних прав, створює ці перешкоди. В квітні 2014 року письмово запропонував ОСОБА_3 укласти угоду про строкове плате користування спірним будинком, але ОСОБА_3 відповіді на письмову пропозицію не надала. Угод про безплатне користування будинком з ОСОБА_3 не укладав. Оскільки шлюб розірвано у 2003 р., а у жовтні 2010 р. припинили будь-які сімейні стосунки, відповідач перестала бути членом його сім'ї, договір користування спірним жилим приміщенням між ними не укладався, а тому вважає, що ОСОБА_3 самоправно займає жиле приміщення, у зв'язку з чим просить виселити останню із належного йому будинку. Ввважає, що виселення ОСОБА_3 з належного йому будинку не порушить права неповнолітньої дитини на житло, оскільки у ОСОБА_3 в наявності є інше належне їй на праві приватної власності житло, придатне для проживання.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали в повному обсязі і на підставах викладених в позовній заяві та позивач пояснив, що дійсно в 2007 році зареєстрував відповідачку ОСОБА_3 у своєму будинку АДРЕСА_1, як члена його сім'ї, при цьому ніякого договору про безоплатне користування спірним жилим приміщенням вони не укладали. У жовтні 2010 р. сімейні стосунки між ними були припинені, у зв'язку з чим відповідач перестала бути членом його сім'ї. В квітні 2014 року письмово звернувся до відповідача з заявою про укладення договору користувнання належним йому будинком, на що отримав усну відмову. Вважає, що оскільки ніякого договору користування між сторонами укладено не було, тому відповідачка не має правових підстав для подальшого проживання в спірному будинку, у зв'язку з чим просить виселити її з належного йому будинку. Претензій шодо сплати відповідачкою комунальних послуг не має, проте ОСОБА_3 не сплачує йому кошти за користування житлом. Поряд з цим відповідачка створює нестерпні умови для його проживання у власному будинку, однак просить виселити ОСОБА_3 на підставі ч. 3 ст. 116 ЖК України, як таку, що самоправно зайняла жиле приміщення, а не з підстав систематичного порушення нею правил співжиття. Змінювати чи уточнювати позовні вимоги наміру не мають.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_4 в судовому засіданні позов не визнали і пояснили, що в будинок АДРЕСА_1, який належить позивачу відповідачка ОСОБА_3 вселилася в 2007 році, як член сім'ї власника будинку. Сімейні відносини між ними були припинені в травні 2012 року, проте вважає, що припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє її, як колишнього члена сім'ї, права користування займаним приміщенням. Позивачем дійсно було їй запропоновано укласти угоду про платне користування житловим будинком, проте запропонована ним плата її не влаштовує, оскільки на її утриманні знаходяться двоє дітей, вихованням яких позивач не займається, тому сплачувати 750 грн. в рахунок користування будинком у неї не має можливості. Правила співжиття у даному будинку вона не порушує, оплату комунальних послуг проводить регулярно, а тому вважає, що підстави для виселення її з будинку відсутні, у зв'язку з чим у задоволенні позову просить відмовити.

Представник органу опіки та піклування П'ятихатської РДА Компанієць О.В. у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, вважає виселяти відповідачку з її неповнолітньою дитиною ОСОБА_7 із спірного домоволодіння є недоцільним, оскільки будинок АДРЕСА_2, що належить відповідачці є непригодним для проживання.

Прокурор Романова К.С. в судовому засіданні у задоволенні позову просила відмовити, посилаючись на те, що виселення відповідачки зі спірного домоволодіння порушить права на житло неповнолітньої дитини ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, яка проживає разом з матір'ю.

Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Сторони з 26 серпня 1995 року перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про одруження /а.с.6/, мають спільних дітей - сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3 та доньку ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4 /а.с.7,8/.

26.07.2003 р. шлюб між сторонами розірвано, про що свідчить запис у Свідоцтві про одруження /а.с.6/.

Рішенням П'ятихатського районного суду від 04.07.2007 р. у справі № 2-198/07 за ОСОБА_1 визнано право власності на житловий будинок з господарськими будівлями, які розміщені на земельній ділянці площею 494 м2 по АДРЕСА_1 /а.с.10-12/

З витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно вбачається, що власником будинку по АДРЕСА_1 зареєстрований ОСОБА_1 (номер витягу 15966266 від 18.09.2007 р., реєстраційний номер 16173666) / а.с.9/

Відповідно до адресних довідок ОСОБА_1, ОСОБА_3 та їх син ОСОБА_6 зареєстровані в будинку АДРЕСА_1 з 29.11.2007 р. /а.с.20,21,22/.

Згідно рішення П'ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 04.09.2013 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про припинення права користування жилим приміщенням, зняття з реєстраційного обліку та виселення задоволено частково, припинено ОСОБА_3 право користування жилим приміщенням - будинком АДРЕСА_1 та виселено з будинку АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення. В решті вимог відмовлено. У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права власності на ? частину будинку відмовлено /а.с.65-69/.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 21.10.2013 року рішення П'ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 04.09.2013 року в частині припинення ОСОБА_3 права користування будинком АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення скасовано, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про припинення права користування жилим приміщенням та виселення відмовлено /а.с.70-73/

У відповідності до ст. 47 Конституції України кожен громадянин України має право на житло.

Відповідно до ч. 4, 5 ст. 9 Житлового Кодексу Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Згідно ст. 150 Житлового Кодексу Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Частиною 4 цієї ж статті встановлено, що до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Статтею 3 СК України передбачено, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Як встановлено в судовому засіданні та визнано сторонами по справі, позивач ОСОБА_1 скориставшись своїми правами, наданими власнику будинку, що передбачені ст. 150 ЖК та ч. 1 ст. 383 ЦК України надав відповідачу ОСОБА_3, як члену його сім'ї право проживання (користування) спірним домоволодінням, зареєструвавши останню у домоволодінні АДРЕСА_1, тобто ОСОБА_3 вселилася та займає це житлове приміщення у встановленому законом порядку.

Таким чином, оскільки після припинення шлюбних відносин з позивачем відповідач продовжує проживати у вказаному житловому будинку, будь-якої угоди про порядок користування цим приміщенням між сторонами не укладено, тому відповідачка має право користуватися вказаним житловим будинком, у зв'язку з чим посилання позивача на те, що ОСОБА_3 самоправно зайняла жиле приміщення ( ч. 3 ст. 116 ЖК), оскільки після припинення сімейних відносин договір користування житловим будинком між ними не укладався суд до уваги не приймає.

Що ж стосується вимог позивача про виселення ОСОБА_3 з його домоволодіння з підстав не внесення відповідачем плати за житло, суд приходить до наступного.

У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу (ч. 4 ст. 156 ЖК).

При цьому відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 162 ЖК плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги.

Таким чином, власник житлового будинку ОСОБА_1 після вибуття ОСОБА_3 з кола членів його сім'ї в разі відсутності угоди між ними про безоплатне користування жилим приміщенням міг реалізувати своє право на власність як наймодавець жилого приміщення, уклавши у встановленому законом порядку договір найму цього жилого приміщення з ОСОБА_3, з відповідною оплатою квартирної плати та плати за комунальні послуги.

Положеннями ст. 158 ЖК передбачено, що наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення укладається між власником будинку (квартири) і наймачем у письмовій формі з наступною реєстрацією у виконавчому комітеті місцевої ради народних депутатів або в органі управління, що ним утворюється. Договір повинен містити вказівку на предмет договору, строк, на який він укладається, визначати права і обов'язки наймодавця і наймача та інші умови найму.

Плата за користування жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін.

11 квітня 2014 року позивачем на адресу ОСОБА_3 був надісланий лист з пропозицією укласти угоду про строкове платне користування належним позивачу будинком АДРЕСА_1/а.с.23/.

Проте, відповідач ОСОБА_3 згоду на укладення договору найму не надала, про шо і зазначила в суді .

Позивач у позові посилається на ст. ст. 162, 168 ЖК і вказує, що відповідач не сплачує йому кошти за користування жилим будинком, що як наслідок тягне за собою виселення відповідачки.

Однак, вказані твердження позивача є безпідставними, оскільки договір найму житлового приміщення між сторонами не укладався, розмір квартирної плати не встановлювався, про що також неодноразово в судовому засіданні зазначав сам позивач та його представник, пояснюючи, що жодних усних або письмових договорів щодо користування житловим будинком між позивачем ОСОБА_1 та колишнім членом його сім'ї ОСОБА_3 не укладалося. Крім того, позивач в судовому засіданні пояснив, що він добровільно надав ОСОБА_3 дозвіл на вселення в належний йому будинок в листопаді 2007 року та на проживання в ньому, не висував до неї вимог щодо внесення плати за користування житлом та комунальними послугами, не пропонував і не вимагав укладення договору найму житла, і ніяких угод, ні усних, ні письмових з цього питання між сторонами не укладалося.

Таким чином, оскільки договір найму житлового приміщення між сторонами не укладався, суд приходить до висновку, шо до спірних правовідносин не можуть бути застосовані ст. 162, 168 ЖК щодо виселення наймача в разі припинення або розірвання договору найму жилого приміщення через систематичне невнесення наймачем квартирної плати і плати за комунальні послуги.

Якщо між власником і колишнім членом його сім'ї не було угоди про безоплатне користування жилим приміщенням і останній не сплачує квартирну плату і плату за комунальні послуги добровільно, власник вправі пред'явити до нього позов про стягнення належних за це сум.

Вимоги щодо стягнення з відповідача відповідного розміру оплати за комунальні послуги позивач до суду не заявляв, крім того пояснив в судовому засіданні що відповідачка ОСОБА_3 комунальні послуги за користування жилим приміщенням сплачує добровільно, претензій з цього приводу до відповідача не має.

Право вимагати у судовому порядку виселення членів сім'ї, у т. ч. колишніх, власник жилого будинку (квартири) має відповідно до ст. 157 ЖК, але за наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу, зокрема, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Проте позивач та його представник в судовому засіданні будь-яких доказів на підтвердження наявності фактів систематичного порушення відповідачем правил співжиття, які роблять неможливим проживання з відповідачем в одному будинку та вжиття до нього у зв'язку з цим заходів попередження або громадського впливу не надали та просили виселити ОСОБА_3 з належного позивачу будинку лише на підставі ч. 3 ст. 116 ЖК , як таку, що самоправно зайняла жиле приміщення, а не з підстав систематичного порушення нею правил співжиття. Змінювати чи уточнювати позовні вимоги відмовились.

За таких обставин, оцінюючи усі докази, які були досліджені у судовому засіданні у їх сукупності та приймаючи до уваги те, що позивач ніяких угод про користування будинком з ОСОБА_3 не укладав, остання вселилася, була зареєстрована та тривалий час проживала в спірному будинку за згодою ОСОБА_1 в якості члена його сім'ї, тобто займає це житлове приміщення в установленому законом порядку, за результатами розгляду справи факту систематичного порушення відповідачем правил співжиття не встановлено, тому суд приходить до висновку, що підстави для виселення без надання іншого житлового приміщення ОСОБА_3 відсутні, у зв'язку з чим вимоги позивача не є законними та обгрунтованими, а тому задоволенню не пілягають.

На підставі викладеного, керуючись ст. 47 Конституції України, ст. 383 ЦК України, ст.ст. 9,150, 156-158, 162, 168 ЖК Української РСР та керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 146, 212, 213-215 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа - орган опіки і піклування П`ятихатської райдержадміністрації Дніпропетровської області про виселення без надання іншого житлового приміщення - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду Дніпропетровської області протягом десяти днів з дня проголошення рішення, через П'ятихатський районний суд Дніпропетровської області.

Повний текст рішення виготовлено 17.02.2015 року.

Головуючий суддя Ю.В. Легкошерст