Справа № 307/3380/14-ц
У Х В А Л А

Іменем України

11 вересня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області у складі:

головуючого судді Леска В.В.

суддів Готри Т.Ю., Кондора Р.Ю.

при секретарі Дашковській С.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Буштинської селищної ради про визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тячівського районного суду від 17 лютого 2015 року та за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_1 на додаткове рішення Тячівського районного суду від 16 квітня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

2 вересня 2014 року представник ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, який мотивував тим, що 23 квітня 1996 року Буштинська селищна рада прийняла рішення, яким передала у приватну власність ОСОБА_2М земельну ділянку, що була у нього у постійному користуванні, по вул. Б.Хмельницького № 40 в смт. Буштино. При цьому цільове призначення земельної ділянки, та її розмір селищною радою визначено не було, а в рішенні зазначено, що земельна ділянка передана згідно плану. На підставі вказаного рішення Буштинська селищна рада 18 липня 1996 року виготовила та видала ОСОБА_2М земельний акт на право приватної власності на землю серії ЗК 0ІІ № 00678, зареєстрований в книзі реєстрації державних актів за № 49. В державному акті згідно плану зовнішніх меж земельної ділянки конфігурація земельної ділянки зазначена так, що земельна ділянка ОСОБА_2 своєю межею А-Г розташовується впритул до тильної стіни житлового будинку № 38 по вул. Б.Хмельницького в смт. Буштино.

На думку позивачки, вказаним державним актом порушено її право щодо можливості користування житловим будинком № 38 по вул. Б.Хмельницького в смт. Буштино та частиною земельної ділянки, що надана для обслуговування будинку.

В 60-тих роках матері позивачки ОСОБА_4Й була відведена земельна ділянка площею 0,07 га для будівництва та обслуговування житлового будинку № 36 (змінено в подальшому на № 38) по вул. Б.Хмельницького в смт. Буштино. На виділеній земельній ділянці в той же період було побудовано житловий будинок № 36 (38) із дотриманням відстані 1 м від сусідньої земельної ділянки.

На підставі відповідних документів виконавчим комітетом Буштинської селищної ради було прийнято рішення про оформлення права власності на житловий будинок за ОСОБА_4Й та 6 квітня 2004 року видано свідоцтво про право власності на нього. В липні 2004 року ОСОБА_4Й померла, і після її смерті ОСОБА_1 за заповітом успадкувала житловий будинок з надвірними спорудами № 38 по вул. Б.Хмельницького в смт. Буштино та зареєструвала зазначений будинок в Тячівському РПТІ. ОСОБА_1 вважає, що внаслідок настання певних юридичних фактів вона стала землекористувачем земельної ділянки, яка була надана ОСОБА_4Й для будівництва житлового будинку.

Позивачка вважає, що конфігурація меж земельної ділянки, що вказана в державному акті, не відповідає рішенню органу місцевого самоврядування, на підставі якого був виготовлений держаний акт, а саме: не відповідає вимогам пункту 3, 25 ДБН 360-92 «При плануванні та забудові міських та сільських поселень для догляду за будівлями, здійсненні їх поточного ремонту, відстань до сусідньої земельної ділянки від найбільш виступаючої конструкції стіни треба приймати не менше 1 метра».

Крім того при видачі державного акту були порушені інші норми закону, а саме: не визначено межі в натурі на місцевості, не зроблено обміри земельної ділянки з визначенням його граничних ліній, плану земельної ділянки, не виготовлено матеріали погодження меж земельної ділянки з суміжними землекористувачами.

За заявою ОСОБА_1Й прокуратура Закарпатської області направила до держаної інспекції сільського господарства в Закарпатській області лист про проведення перевірки, якою встановлено, що при виготовленні державного акту ОСОБА_2М було порушено права суміжного землекористувача, зокрема не були встановлені межі земельної ділянки в натурі і ці межі не були погоджені з суміжними землекористувачами.

Посилаючись на вказані обставини представник позивачки просив визнати недійсним держаний акт на право приватної власності на землю, виданий 18 липня 1996 року Буштинською селищною радою ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,1180 га для будівництва та обслуговування житлового будинку № 40 по вул. Б.Хмельницького в смт. Буштино, та зобовязати ОСОБА_2М звільнити частину зайнятої ним земельної ділянки на відстань 1 метра від житлового будинку № 38 по вул. Б.Хмельницького в смт. Буштино.

Рішенням Тячівського районного суду від 17 лютого 2015 року та додатковим рішенням того ж суду від 16 квітня 2015 року в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Буштинської селищної ради про визнання недійсним та скасування державного акту на право приватної власності на землю й зобовязання ОСОБА_2М звільнити частину зайнятої ним земельної ділянки на відстань 1 метра від житлового будинку № 38 по вул. Б.Хмельницького в смт. Буштино - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням Тячівського районного суду від 17 лютого 2015 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність судового рішення із-за порушення норм матеріального та процесуального права, неповного встановлення обставин справи, просила скасувати оскаржуване нею рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Межі доводів апеляційної скарги висновок суду першої інстанції про те, що позивачка немає прав на земельну ділянку, на якій розташований належний їй на праві власності як спадкове майно будинок № 38 по ул. Б.Хмельницького в смт. Буштино, є невірним. Судом невірно досліджено акти погодження меж спірної земельної ділянки та надано їм невірну оцінку, оскільки підписи від імені ОСОБА_4 та ОСОБА_1 в них вчинено невідомою особою, у звязку з чим здійснюється кримінальне провадження. Крім того, судом першої інстанції не встановлено якого розміру, в яких межах і на якій підставі спірна земельна ділянка перебувала у користуванні ОСОБА_2 до її передачі у власність. Апелянтка вважає, що при виготовленні оскаржуваного Державного акта на право приватної власності на землю та технічної документації до нього, не було дотримано вимог закону, що призвело до порушення її прав у звязку з накладанням зазначеної в акті земельної ділянки на земельну ділянку, користувачем якої вона є, на відстань 1 м від її житлового будинку по довжині 13 метрів всієї його тильної сторони.

Представник ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу на додаткове рішення Тячівського районного суду від 16 квітня 2015 року, в якій посилаючись на незаконність додаткового рішення із-за порушення норм матеріального та процесуального права, неповного встановлення обставин справи, просив скасувати додаткове рішення та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, яким позов задовольнити повністю.

Межі доводів апеляційної скарги судом першої інстанції не враховано те, що недотримання необхідних вимог при складанні оскаржуваного Державного акта на право приватної власності на землю та технічної документації до нього, призвело до порушення прав позивача, оскільки відбулося накладання земельної ділянки відповідача на земельну ділянку, користувачем якої вона є, та до порушення право позивачки користуватися її власністю, тобто житловим будинком, обслуговувати який з тильної його сторони вона позбавлена можливості. При встановленні меж спірної земельної ділянки не проведено звірку з наявними планами, а в технічній документації відсутній протокол, що складений за участі суміжних власників землі і землекористувачів. В матеріаліх справи містяться тільки два різних варіанта погодження меж та абрису обміру земельної ділянки, в яких не зазначено, якої земельної ділянки вони стосуються та на підставі якого рішення ради ця земельна ділянка передається у власність. Наявність сервітуту не усунула порушення прав позивача, оскільки відповідач не виконує його вимоги, а відтак висновок суду про відсутність порушення прав ОСОБА_1 не може бути однозначним, і такі підлягають захисту.

В запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_1 відповідач ОСОБА_2 просить таку залишити без задоволення, а законне рішення суду першої інстанції без змін. Зазначає, що твердження апелянтки про те, що у рішенні про виділення земельної ділянки не зазначено її розміру, межі земельної ділянки не погоджено з суміжними землекористувачами, а відтак державний акт на земельну ділянку йому видано з порушеннями закону та прав позивачки, є надуманими, не відповідають дійсності, спростовуються матеріалами справи й не заслуговують на увагу.

Представник ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_1 підтримав апеляційні скарги на рішення та додаткове рішення суду першої інстанції по даній справі та просив скарги задовольнити, з мотивів викладених в них.

Інші сторони в судове засідання не зявились, про час і місце розгляду справи повідомлені, що вбачається з рекомендованого повідомлення про вручення судової повістки. Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України справу розглянуто у відсутності незявившихся осіб.

Заслухавши доповідача, пояснення представника ОСОБА_3, дослідивши матеріали справи й обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Статтею 152 Земельного Кодексу України встановлені способи захисту прав на земельні ділянки, згідно частини 2 якої власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю навіть якщо ці порушення не повязані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Матеріалами справи встановлено, що рішенням виконавчого комітету Тячівської районної ради від 11 березня 1960 року матері позивачки ОСОБА_5 - ОСОБА_6 було виділено в безстрокове користування земельну ділянку площею 0,07 га для будівництва індивідуального житлового будинку під № 36 (в подальшому змінено на № 38) по вул. Б.Хмельницького в смт. Буштино (а.с. 82). На виділеній земельній ділянці в той же період ОСОБА_6 було побудовано житловий будинок.

На підставі відповідних документів виконавчим комітетом Буштинської селищної ради прийнято рішення про оформлення права власності на житловий будинок за ОСОБА_4Й і 6 квітня 2004 року видано свідоцтво про право власності на житловий будинок № 38 по вул. Б.Хмельницького в смт. Буштино.

ОСОБА_4 питання про оформлення права власності на земельну ділянку (приватизацію земельної ділянки), що перебувала у її користуванні, не піднімала і таке органами місцевого самоврядування не вирішувалося.

В липні 2004 року ОСОБА_4Й померла, і після її смерті позивачка ОСОБА_1 за заповітом успадкувала вищезазначений житловий будинок з надвірними спорудами та зареєструвала своє право власності на нього в Тячівському РПТІ (а.с. 8 10). Разом з тим, питання щодо земельної ділянки, на якій розташований спадковий будинок і яка перебувала тільки в користуванні спадкодавця, спадкоємицею не вирішувалось.

Судом встановлено, що рішенням 9 сесії 22 скликання Буштинської селищної ради від 23 квітня 1996 року відповідачу ОСОБА_2 було передано у приватну власність земельну ділянку, яка була у його постійному користуванні, для будівництва та обслуговування житлового будинку. Відповідно до п. 2 даного рішення передача земельних ділянок повинна була бути проведена тільки після контрольних обмірів даних ділянок, а п. 4 вказаного рішення передбачено, що при погодженні меж земельної ділянки слід обовязково попередити суміжних землевласників про відповідальність за збереження межевих знаків і граничних ліній (а.с. 40).

На підставі вказаного рішення ОСОБА_2 Буштинською селищною радою 18 липня 1996 року було видано держаний акт на право приватної власності на землю серії ЗК 011 № 00678, та зареєстровано його в Книзі записів державних актів на землю за № 49 (а.с. 77).

Матеріали справи містять план обміру земельної ділянки та акт погодження меж земельної ділянки, що передається в приватну власність громадянину ОСОБА_2, із суміжними землекористувачами (а.с. 78-79), отже в судових засіданнях не знайшли свого підтвердження доводи позивачки про те, що державний акт на право на земельну ділянку ОСОБА_2 видано з порушеннями процедури та норм чинного законодавства.

Зазначені твердження також спростовуються тим фактом, що в 1995 році також проводилося погодження меж спірної земельної ділянки (а.с. 86), коли рішенням від 19 жовтня 1995 року Буштинська селищна рада надала дозвіл ОСОБА_2 на перебудову старого аварійного житлового будинку № 40 по вул. Б.Хмельницького в смт. Буштино (а.с. 85) до вирішення питання про передачу земельної ділянки у власність.

Крім того, починаючи з 1996 року, ні ОСОБА_6, ні інші землекористувачі, знаючи про те, що відповідач ОСОБА_2 оформив право власності на земельну ділянку, вищезазначені рішення селищної ради, акти погодження меж та державний акт на землю не оскаржували, а питання про незаконність державного акту поставила тільки спадкоємиця ОСОБА_1 у вересні 2014 року, хоча спадщину оформила ще в лютому 2010 року.

Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень ( ст. 60 ЦПК України).

Згідно з ч. 2 ст. 116 Земельного кодексу України набуття права власності на землю громадянами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Відповідно до змісту ст. 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Відповідно до ч. 10 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР (з наступними змінами) в судовому порядку незаконними визнаються акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України.

З огляду на викладене, є вірним висновок суду першої інстанції, що позивачкою не надано належних доказів того, в чому саме є протиправним державний акт на право власності на землю ОСОБА_2, які саме норми земельного та іншого матеріального права порушив орган виконавчої влади під час прийняття рішення про передачу у приватну власність земельної ділянки ОСОБА_2 і чим саме порушено її права землекористування, а відтак її позов задоволенню в цій частині не підлягає. Крім того, позивачка на сьогоднішній день є лише землекористувачем, а земельна ділянка, на якій розташовано її домоволодіння, є власністю Буштинськлої селищної ради.

Доводи апелянтів про те, що права позивачки порушуються незаконно виданим державним актом на землю відповідача, так як його земельна ділянка накладається на земельну ділянку, що перебуває в її користуванні, не знайшли свого підтвердження, не відповідають дійсності і також спростовуються висновками, викладеними в рішенні Тячівського районного суду від 19 червня 2014 року, залишенному без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 01 серпня 2014 року, яким встановлено ОСОБА_1 тимчасовий платний сервітут земельної ділянки домоволодіння № 40 шириною 1 м і довжиною 13 м уздовж стіни будинку № 38 із правом встановлення риштування і демонтуванням 1 м огорожі по суміжній межі на розі будинку № 38 для проведення ремонтно-будівельних робіт фундаменту та стіни житлового будинку № 38 зі сторони домоволодіння № 40 по вул. Б.Хмельницького в смт. Буштино на один місяць у літній період, не частіше ніж один раз на 10 років, з оплатою у сумі 2000 грн. за весь час проведення робіт (а.с. 42-43).

Отже, ухвалюючи рішення та додаткове рішення, суд першої інстанції, повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, дослідивши надані сторонами докази, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Буштинської селищної ради про визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю, виданого 18 липня 1996 року Буштинською селищною радою ОСОБА_2, площею 0,1180 для будівництва та обслуговування житлового будинку № 40 по вул. Б.Хмельницького в смт. Буштино.

Вимога про зобовязання ОСОБА_2М звільнити частину зайнятої ним земельної ділянки на відстань 1 метра від житлового будинку № 38 по вул. Б.Хмельницького в смт. Буштино є похідною від вимоги про визнання незаконним та скасування державного акту на землю, у задоволенні якої відмовлено. Тому є правомірним висновок суду про відмову в задоволенні позову в цій частині.

Доводи апеляційних скарг позивача та його представника зазначених висновків суду не спростовують та не дають підстав вважати, що рішення та додаткове рішення суду ухвалено з порушенням вимог закону.

Акт дотримання вимог земельного законодавства від 17 грудня 2012 року Державної інспекції сільського господарства України, в якому зазначено недоліки при виготовленні державного акту у землевпорядній документації, а саме: відсутність заяви про надання земельної ділянки, де зазначаються бажані розміри, місце розташування земельної ділянки, мета використання і склад сімї, правового значення для вирішення даного спору немає, оскільки заява ОСОБА_2М відсутня, так як в рішенні Буштинської селищної ради від 23 квітня 1996 року в п. 4 зазначено: «Передати у приватну власність громадянам земельні ділянки, які були у них у постійному користуванні». Вказана земельна ділянка була у користуванні ОСОБА_2. Крім того відомості, зазначені в акті погодження меж, повністю відповідають відомостям, зазначеним в державному акті ( а.с.77-79).

На підставі ст. 308 ЦПК України апеляційні скарги позивачки та її представника слід відхилити як необгрунтовані та безпідставні й залишити без змін рішення і додаткове рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Тячівського районного суду від 17 лютого 2015 року та додаткове рішення того ж суду від 16 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Судді: