ВАСИЛЬКІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 362/3127/14-ц
Провадження № 2/362/111/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 липня 2015 року Васильківський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого - судді Ковбеля М.М.,

при секретарі - Сілецькій М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Василькові цивільну справу за первісним позовом ОСОБА_1, яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, Комунального підприємства "Державне житлово-експлуатаційне підприємство "Дослідницьке" про визнання порядку користування квартирою та зустрічним позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_1, яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2, третя особа: Дослідницька селищна рада Васильківського району Київської області про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В:

Позивачі за первісним позовом звернулися до суду, обґрунтовучи свої позовні вимоги тим, що квартира, що знаходиться за адресою: Київська область, Васильківський район, смт. Дослідницьке, вул. Вчених, 3 була надана згідно ордеру на сім'ю із трьох людей. Зі слів ОСОБА_1, крім неї, в спірній квартирі зареєстровані та проживають її неповнолітня дочка ОСОБА_2, її батько ОСОБА_3 з дружиною ОСОБА_4 та її сином ОСОБА_5. Позивачі за первісним позовом стверджують, що між ними постійно виникають конфлікти по користуванню квартирою та оплаті за комунальні послуги, а тому вони просять суд усунути перешкоди у користуванні шляхом вселення їх в спірнгу квартиру, виділити їм в користуванні житлову кімнату 12,5 кв.м, а відповідачам - житлові кімнати площею 9,50 кв.м та 17.10 кв.м, при цьому у спільному користуванні залишити місця загального користування: кухню, коридор, вбиральню, ванну кімнату, вбудовані шафи, а також позивач за первісним позовом просить суд зобов'язати КП Державне житлово-експлуатаційне підприємство "Дослідницьке" укласти із власниками окремі договори найму жилого приміщення.

Відповідачі за первісним позовом звернулися до суду із зустрічним позовом, посилаючись на те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ще в 2004 році добровільно виїхали з вищезгаданої квартири, а тому вони просять визнати відповідачів за зустрічним позовом такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

ОСОБА_1, як позивач за первісним позовом та яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2, та її представник в судовому засіданні вимоги первісного позову підтримали, просили його задовільнити та виділити їй у користування житлову площу відповідно до запропонованого позивачами за первісним позовом варіанту, який був здійснений ними самостійно матиматичним шляхом, щодо задоволення зустрічного позову заперечували.

Представник відповідачів за первісним позовом та позивачів за зустрічним позовом - ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні первісного позову, так як відповідно до рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 04 листопада 2009 року, ОСОБА_1 було вселено у спірну квартиру, однак остання протягом 5 років не намагалася реалізувати своє право на вищезгадане житло, а тому він просить задовольнити зустрічний позов.

Представник відповідача за первісним позовом в судовому засіданні просив суд задовольнити первісний позов.

Представник третьої особи за зустрічним позовом в судовому засіданні просив суд задовольнити первісний позов.

Прокурор просив врахувати інтереси дитини та задовольнити первісний позов.

Суд, дослідивши письмові матеріали справи приходить до наступних висновків.

Відповідно до вимог статей 1 та 3 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, за захистом яких кожна особа має право звернутися до суду.

Частиною 1 ст. 11 Цивільно-процесуального кодексу України встановлено, що суд розглядає цивільну справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Судом встановлено, що відповідно до довідки Ф 3, наданої КП "Державне житлово-експлуатаційне підприємство "Дослідницьке" №61 від 29.05.2014 року, за адресою: АДРЕСА_1, зареєстровані ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_5 (а.с. 5)

Відповідно до свідоцтва про народження НОМЕР_1, батьками неповнолітньої ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, є ОСОБА_8 та ОСОБА_1

ОСОБА_1 змінила своє прізвище на "ОСОБА_1", що підтверджується свідоцтвом про шлюб НОМЕР_2.

Судом взято до уваги, що позивач за первісним позовом ОСОБА_1 зверталася до чергової частини Гребінківської ВМ Васильківського МВ (зобслуговування м. Василькова та Васильківського району) ГУ МВС України в Київській області, про те, що її батько ОСОБА_10 не пускає її до спільної квартири, про що був складений висновок від 17.06.2014 року, в якому зазначено, що для вирішення спірних питань по розподілу майна ОСОБА_1 необхідно звернутися до суду.

Відповідно до акту обстеження від 15 серпня 2014 року, затвердженого селищним головою Дослідницької селищної ради Васильківського району Київської області, ОСОБА_1 дійсно не проживає за адресою: АДРЕСА_1, з 2004 року.

Відповідно до висновку виконавчого комітету Дослідницької селищної ради Васильківського району Київської області №157/02-45 від 28.08.2015 року, визнання неповнолітньої дитини ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням є таким, що порушує права дитини.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 04 листопада 2009 року, яке набрало законної сили, ОСОБА_1 разом з неповнолітньою донькою ОСОБА_12 вселено в квартиру АДРЕСА_1

Відповідно до положення ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із нерухомого майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Відповідно до вимог ст.370 ЦК України, співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

У відповідності до ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

З роз'яснень, що містяться в п.6 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі,що це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири.

Згідно ст. 71 ЖКУ, за особою, що без поважних причин відсутня в житловому приміщенні, право користування ним зберігається на протязі шести місяців.

Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

У відповідності до положень ч. 1 ст. 316, ст.ст. 317, 319, 321 ЦК України, правом власності є право на річ (майно), яке вона здійснює, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з положенням ст. 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка відповідно до ч.1 ст. 9 Конституції України, п. 1 ст. 17 Закону України «Про міжнародні договори України» є частиною національного законодавства, та ст.41 Конституції України та ст.ст. 321, 328, 330, 334 ЦК України, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном, право власності набувається із підстав не заборонених законом, зокрема правочинів. Добросовісний набувач набуває право власності на майно, навіть в тих випадках, коли воно відчужене особою, яка не мала на це право. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні, крім у випадках і в порядках, встановлених законом.

Крім того, положення ч.2 п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 01.11.1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» зазначають, що наявність прописки (на даний час реєстрації) сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном.

Отже, що стосується позовних вимог ОСОБА_1, як позивача за первісним позовом та яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2, то суд дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які позивач за первісним позовом та його представник посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд не вбачає підстав для вселення позивачів до спірної квартири, оскільки рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 04 листопада 2009 року, яке набрало законної сили, ОСОБА_1 разом з неповнолітньою донькою ОСОБА_12 вже було вселено в квартиру АДРЕСА_1, будь-яких доказів, що відповідачі за первісним позовом чинять перешкоди позивачам за первісним позовом в користуванні спірним майном, останніми не надано.

Більш того, враховуючи, що можливість реального виділення позивачам в користування житлової площі має бути підтверджена висновком експерта та приймаючи до уваги, що судом було роз'яснено сторонам їх права, в тому числі і відповідно до вимог ст. 143 ЦПК України право на призначення експертизи, однак для виділення в натурі їх частки із спільного майна позивачами за первісним позовом не заявлялося клопотання про призначення експертизи, відповідно доказів того, що позивачам можливо виділити їх частку внатурі матеріали справи не містять, більш того в судовому засіданні представник позивача за первісним позовом зазначив, що запропонований позивачами за первісним позовом варіант виділення позивачам в користування житлового приміщення із спірної квартири був здійснений ними самостійно матиматичним шляхом, та приймаючи до уваги, що позивачами за первісним позовом не надано доказів щодо порушення КП Державне житлово-експлуатаційне підприємство "Дослідницьке" їхніх прав, та що відповідач ухиляється від укладання із власниками окремих договорів найму жилого приміщення, суд дійшов висновку, що вимоги позивача за первісним позовом є необґрунтованими та в їх задоволенні слід відмовити.

Згідно з частиною 2 ст. 18 Закону України "Про охорону дитинства" діти - члени сім'ї наймача або власника житлового приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Відповідно до положень ч.2 ст. 177 СК України батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органів опіки та піклування відмовлятися від майнових прав дитини.

Що стосується позовних вимог за зустрічним позовом, то враховуючи, що відповідно до висновку виконавчого комітету Дослідницької селищної ради Васильківського району Київської області №157/02-45 від 28.08.2015 року, визнання неповнолітньої дитини ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням є таким, що порушує права дитини.

Дані положення чинного законодавства України узгоджуються з Конвенцією «Про права дитини», в ст. 3 якої зазначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

За встановлених обставин неможливо визнати такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою за адресою: АДРЕСА_1- малолітню дочку відповідачки за зустрічним позовом ОСОБА_2, яка не може самостійно приймати рішення про визначення свого місця проживання і цілком залежать від волі своїх батьків до досягнення нею повноліття, більш того, вказана квартира є єдиним житлом, на яке вона на даний час має право, а тому суд дійшов висновку, що в задоволенні зустрічного позову слід відмовити.

Позовні вимоги в частині відшкодування витрат судового збору розподілені на підставі вимог ст. 88 ЦПК України.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 316, 317, 319, 321, 364, 370, 372, 391 ЦК України, п.6 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок»,ст. 71, 150 ЖК України, ст. 18 Закону України "Про охорону дитинства", ст. 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, ст. 10, 60, 88, 208, 209, 212- 215, 218, 223, 224-233, 294, ч. 4 ст.295 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні первісного та зустрічного позовів - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Київської області через Васильківський міськрайонний суд Київської області шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя М.М. Ковбель