УХВАЛА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
9 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Журавель В.І., Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, комунального виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства № 9, третя особа - орган опіки та піклування Житомирської міської ради, про вселення, усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням та укладення окремого договору найму та за зустрічним позовом ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ОСОБА_4, третя особа - комунальне виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство № 9, про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням, за касаційною скаргою ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 на рішення апеляційного суду Житомирської області від 22 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2011 року ОСОБА_4 звернулася до суду із указаним позовом, посилаючись на те, що вона разом зі своєю неповнолітньою донькою ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрована в АДРЕСА_4.

Крім них, у ній зареєстровані і проживають її батьки: ОСОБА_5, ОСОБА_6 та її сестра - ОСОБА_7

Вказана квартира знаходиться у будинку державного житлового фонду та у власність у порядку приватизації не передавалася.

Наймачем квартири є ОСОБА_5

Вона та її дочка можуть користуватися усіма правами та нести обов'язки згідно із договором найму жилого приміщення, проте відповідачі чинять їй перешкоди у користуванні житлом та не впускають її з дитиною до спірної квартири, яка є єдиним їхнім місцем проживання.

Враховуючи наведене, просила вселити її та неповнолітню дочку у вищевказану квартиру, зобов'язати відповідачів надати їй ключі від вхідних дверей і не чинити перешкод у користуванні житлом, виділити їй та неповнолітній дочці у користування жилу кімнату 7, площею 15,7 кв.м, а відповідачам - кімнату, площею 9,7 кв.м, позначену цифрою 4, і кімнату, площею 13,2 кв.м, позначену цифрою 6, зобов'язати КВЖРЕП № 9 укласти з нею окремий договір найму на вказане жиле приміщення.

У лютому 2012 року ОСОБА_5, ОСОБА_9, ОСОБА_7 звернулися до суду із зустрічним позовом, у якому просили визнати ОСОБА_4 з її неповнолітньою дочкою ОСОБА_8 такими, що втратили право на користування жилим приміщенням квартири АДРЕСА_1.

Свої вимоги обґрунтовували тим, що у 2003 році ОСОБА_4 вступила у фактичні шлюбні відносини з ОСОБА_10, однак у спірній квартирі не проживала.

Після народження дитини вони проживали у найманій квартирі, з якої потім переселилися до квартири АДРЕСА_2, яка зареєстрована на ім'я матері ОСОБА_10 - ОСОБА_11

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 26 серпня 2014 року ОСОБА_4 відмовлено у задоволенні позову.

Позов ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 задоволено.

Визнано ОСОБА_4 разом із неповнолітньою дитиною ОСОБА_8 такими, що втратили право користування жилим приміщенням квартири АДРЕСА_1.

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 22 травня 2015 року рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 26 серпня 2014 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про вселення та надання ключів від вхідних дверей спірної квартири скасовано, ухвалено в цій частині нове рішення, яким вселено ОСОБА_4 та її неповнолітню доньку ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, у квартиру АДРЕСА_1, зобов'язано ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7надати ОСОБА_4 ключі від вхідних дверей даної квартири.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 26 серпня 2014 року в частині визнання ОСОБА_4 разом із неповнолітньою дитиною ОСОБА_8, 2005 року народження, такими, що втратили право користування жилим приміщенням квартири АДРЕСА_3 скасовано, ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ОСОБА_4, про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням, за безпідставністю.

У решті рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі заявники просять скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає відхиленню.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Скасовуючи частково рішення місцевого суду, ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення первісного позову та відмову у зустрічному позові, апеляційний суд, застосувавши норми ст.ст. 64, 71 ЖК УРСР, врахувавши роз'яснення постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», на підставі поданих сторонами доказів, які оцінені згідно із ст.ст. 10, 60 ЦПК України, обґрунтовано виходив із того, що зазначені ОСОБА_4 причини відсутності у жилому приміщенні понад шість місяців є поважними, а відтак вона та її дитина не втратили права користування спірною квартирою.

Колегія суддів погоджується із такими висновками.

Доводи касаційної скарги зводяться до оцінки доказів, що не є компетенцією суду касаційної інстанції, та не спростовують висновків апеляційного суду і не дають підстав вважати, що ним при розгляді даної справи допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які передбачені ст.ст. 338-341 ЦПК України як підстави для скасування рішення.

Таким чином, оцінивши всі зібрані у справі докази, правильно встановивши характер правовідносин та вірно застосувавши норми матеріального права, апеляційний суд із урахуванням встановлених обставин справи обґрунтовано дійшов висновку про часткове задоволення первісного позову та відмову у задоволенні зустрічного позову.

Згідно із ч. 1 ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, а тому доводи касаційної скарги у цій частині також не можуть бути визнані як підстава для призначення справи до судового розгляду.

Виходячи з принципу диспозитивності, закріпленого ст. 11 ЦПК України, та заявлених позовних вимог, рішення апеляційного суду є правильним та законним, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене та керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 відхилити.

Рішення апеляційного суду Житомирської області від 22 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.І. Журавель
Судді:В.А. Черненко
С.П. Штелик