У Х В А Л А

і м е н е м у к р а ї н и

20 травня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого

спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Висоцької В.С.,

суддів: Гримич М.К., Кафідової О.В., Умнової О.В., Фаловської І.М.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_5 до Софіївської селищної ради Софіївського району Дніпропетровської області, треті особи: Софіївська районна державна адміністрація Дніпропетровської області, відділ Держземагентства у Софіївському районі, Софіївська державна нотаріальна контора, ОСОБА_6, про визнання в порядку спадкування за законом права постійного користування земельною ділянкою для ведення фермерського господарства та права власності на фермерське господарство як цілісний майновий комплекс, за касаційною скаргою заступника прокурора Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Головного управління Держземагентства у Дніпропетровській області на рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 08 квітня 2014 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 серпня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2014 року ОСОБА_5 звернулась до суду із зазначеним позовом. Позовні вимоги мотивовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік ОСОБА_7 Після його смерті відкрилася спадщина на надану у постійне користування земельну ділянку площею 44,6 га, що розташована на території колишнього КСП «Перемога» Софіївського району для ведення селянського господарства, на підставі державного акта на право постійного користування землею, виданого Софіївською селищною радою народних депутатів 28 грудня 1992 року на підставі рішення 11 сесії 21 скликання Софіївської селищної ради від 11 березня 1993 року, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 103, та селянське (фермерське) господарство «Алмаз», розташоване за адресою: АДРЕСА_1, єдиним засновником якого був померлий ОСОБА_7 Вказувала, що вона є спадкоємцем першої черги за законом після смерті чоловіка. Крім неї, спадкоємцем першої черги за законом є син померлого - ОСОБА_6 Після смерті чоловіка вона прийняла спадщину, як спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а також звернулась до Софіївської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, проте у видачі свідоцтва про право на спадщину їй державним нотаріусом відмовлено та повідомлено про неможливість видати свідоцтво про право на спадщину у зв'язку з відсутністю можливості встановити обсяг спадкового майна. Посилаючись на вказані обставини, просила позов задовольнити.

Рішенням Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 08 квітня 2014 року позов ОСОБА_5 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_5 у порядку спадкування після смерті чоловіка ОСОБА_7, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності на селянське (фермерське) господарство «Алмаз», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

У задоволенні іншої частини вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 серпня 2014 року скасовано рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову, ухвалено в цій частині нове рішення.

Визнано за ОСОБА_5 право постійного користування земельною ділянкою площею 44,6 га, що розташована на території колишнього КСП «Перемога» Софіївського району, для ведення селянського господарства на підставі державного акта на право постійного користування, виданого Софіївською селищною радою народних депутатів 28 грудня 1992 року на підставі рішення 11 сесії 21 скликання Софіївської селищної ради від 11 березня 1993 року, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 103, в порядку спадкування після смерті ОСОБА_7

Вирішено питання про судові витрати.

У решті рішення залишено без змін.

У касаційній скарзі заступник прокурора Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Головного управління Держземагентства у Дніпропетровській області просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_5 у задоволенні позову у повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_5 та визнаючи на нею право власності в порядку спадкування на селянське (фермерське) господарство «Алмаз», суд першої інстанції, з висновками якого в цій частині погодився і апеляційний суд, виходив з того, що підстави для припинення діяльності фермерського господарства, визначені у ст. 35 Закону України «Про фермерське господарство», відсутні, оскільки після смерті чоловіка позивач продовжує здійснювати статутну діяльність, а тому вважав, що остання має право на успадкування зазначеного господарства як цілісного майнового комплексу.

Відмовляючи у задоволенні позову про визнання в порядку спадкування за законом права постійного користування земельною ділянкою, районний суд зазначив, що відсутні правові підстави для спадкування ОСОБА_5 права постійного користування земельною ділянкою.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення районного суду в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_5 про визнання в порядку спадкування за законом права постійного користування земельною ділянкою для ведення фермерського господарства та ухвалюючи в цій частині нове рішення про задоволення позову, виходив з того, що за життя спадкодавець набув право постійного користування земельною ділянкою, тому відповідно до ст. 1218 ЦК України воно може бути успадковане.

Проте погодитись із такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону рішення судів не відповідають.

Судом встановлено, що відповідно до Статуту селянського (фермерського) господарства «Алмаз» ОСОБА_7 був засновником, головою та єдиним членом селянського (фермерського) господарства «Алмаз», зареєстрованого Софіївською районною державною адміністрацією 18 березня 2002 року.

На підставі рішення сесії Софіївської селищної Ради народних депутатів 21 скликання Софіївського району Дніпропетровської області від 09 жовтня 1992 року № 9 отримав у постійне користування земельну ділянку площею 4,6 га для ведення селянського (фермерського) господарства, що підтверджується Державним актом на право постійного користування землею.

29 грудня 1992 року ОСОБА_7 було створено селянське (фермерське) господарство «Алмаз», що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.

Рішенням Софіївської селищної Ради 11 сесії 21 скликання від 11 березня 1993 року ОСОБА_7 додатково надано у користування 40,0 га землі.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер.

Згідно з постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії ОСОБА_5 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на право користування земельною ділянкою площею 44,6 га у зв'язку із тим, що неможливо встановити обсяг спадкового майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 125 ЗК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Згідно із ч. 1 ст. 126 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті.

Відповідно до ст. 131 ЗК України громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Укладення таких угод здійснюється відповідно до ЦK України з урахуванням вимог цього Кодексу.

Пленум Верховного Суду України у п. 10 постанови від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" роз'яснив судам, що відповідно до ст. 1225 ЦK України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут).

Згідно із ч. 1 ст. 407 ЦK України право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб.

Відповідно до ч. 2 ст. 407 ПК України у редакції, що була чинною на час відкриття спадщини, та ч. 2 ст. 102№ ЗК України право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) може відчужуватися і передаватися у порядку спадкування.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Посилання позивача на те, що ст. 1225 ЦК України передбачена можливість успадкування права постійного користування земельною ділянкою, і таке право ним було успадковане, не узгоджується з наведеними вимогами чинного законодавства, зокрема ч. 1 ст. 407 ЦК України та ч. 5 ст. 102№ ЗК України, якими передбачено лише договірний порядок установлення емфітевзису та не передбачено судового порядку його встановлення.

Наявність чи відсутність такого договору судами не встановлена.

Державний акт право постійного користування землею, виданий на ім`я ОСОБА_7, надавав останньому право користуватися земельною ділянкою. При цьому позивач не позбавлений можливості звернутися до власника цієї земельної ділянки для оформлення своїх прав на користування нею.

Разом з тим суди попередніх інстанцій у порушення ст. ст. 212-214, 316 ЦПК України на вказані вимоги закону уваги не звернули, у зв'язку із чим дійшли помилкового висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_5

Зазначене вище свідчить про неповне встановлення судами попередніх інстанцій фактичних обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, порушення норм матеріального та процесуального права, що, у свою чергу, призвело до поверхневого вирішення спору.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу заступника прокурора Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Головного управління Держземагентства у Дніпропетровській області задовольнити частково.

Рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 08 квітня 2014 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 серпня 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.С. Висоцька
Судді: М.К. Гримич
О.В. Кафідова
О.В. Умнова
І.М. Фаловська