У х в а л а

іменем україни

17 червня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Колодійчука В.М.

суддів: Висоцької В.С., Євграфової Є.П.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - Харківська районна рада Харківської області, про визнання частково недійсними рішень органу місцевого самоврядування та договору дарування, за касаційною скаргою ОСОБА_4, ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Харківської області від 28 січня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що йому на праві власності належала ј частина житлового будинку АДРЕСА_1 Харківської області на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом. ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла його мати ОСОБА_6, після смерті якої стало відомо, що 23 липня 2007 року за договором дарування остання подарувала відповідачам по Ѕ частині вказаного житлового будинку. Спірний договір дарування був посвідчений нотаріусом на підставі свідоцтва про право власності в цілому на житловий будинок від 21 квітня 1989 року, що було надано ОСОБА_6 виконкомом Харківської ради народних депутатів без урахування його свідоцтва про право власності. Вважає, що рішенням виконкому та договором дарування порушені його права як власника ј частини житлового будинку по вищевказаній адресі. Враховуючи викладене, ОСОБА_3 просив позов задовольнити.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 23 грудня 2014 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 28 січня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено. Визнано частково незаконним рішення від 18 квітня 1989 року № 372, видане виконкомом Харківської ради народних депутатів ОСОБА_6, про оформлення прав власності на житловий будинок АДРЕСА_1 Харківської області з видачею свідоцтва про право власності на будинок від 21 квітня 1989 року виконкомом Харківської ради народних депутатів. Визнано недійсним в ј частині свідоцтво про право власності в цілому на житловий будинок АДРЕСА_1 Харківської області на ім'я ОСОБА_6, виданого виконкомом Харківської ради народних депутатів. Визнано недійсним в ј частині договір дарування від 23 лютого 2007 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_5, ОСОБА_4, на житловий будинок АДРЕСА_1 Харківської області.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 просять скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, та простять залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково на таких підставах.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову, апеляційний суд виходив із того, що порушення права власності позивача відбулося з ухваленням рішення виконавчого комітету Харківської районної ради народних депутатів Харківської області від 18 квітня 1989 року. Про порушення свого права ОСОБА_3 дізнався лише у 2008 році, а тому строк позовної даності ним не пропущений.

Проте з такими висновком суду апеляційної інстанції погодитися не можна з огляду на наступне.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд, у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК України, має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити рішення по суті позовних вимог.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням установленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду було зумовлено поважними причинами.

Судами встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину по закону ОСОБА_3 належало ј частина житлового будинку АДРЕСА_1 Харківської області.

Згідно довідки, виданої виконавчим комітетом Липецької сільської ради Харківського району Харківської області від 05 серпня 2008 року, половина будинку АДРЕСА_1 Харківської області згідно свідоцтва про право на спадщину від 14 травня 1974 року зараховано на ОСОБА_6, друга половина будинку за тим же свідоцтвом зарахована за ОСОБА_3 та ОСОБА_7

З архівного витягу рішення виконавчого комітету Харківської районної ради народних депутатів Харківської області від 18 квітня 1989 року вбачається, що вказаним рішенням оформлено право приватної власності на будинок АДРЕСА_1 Харківської області на ім'я ОСОБА_6

23 лютого 2007 року між ОСОБА_8, що діяв від імені ОСОБА_6, та ОСОБА_4, ОСОБА_5 був укладений договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 Харківської області.

Станом на 18 квітня 1989 року ј частина вказаного житлового будинку належала ОСОБА_3 на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину по закону.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_3 вказував на те, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 року його матері ОСОБА_6, йому стало відомо, що 23 липня 2007 року остання подарувала спірний будинок відповідачам.

З матеріалів справи вбачається, що з позовом до суду позивач звернувся в лютому 2014 року, тобто після 6 років з моменту, коли дізнався, що його право власності на частину будинку порушено.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За змістом ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За змістом ч. 1 ст. 261 ЦК України <nau://ukr/435-15|st261> для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

При цьому норма ч. 1 ст. 261 ЦК України <nau://ukr/435-15|st261> містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб'єктивних прав, відтак обов'язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 року № 6-152цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st360-7> є обов'язковою для судів.

Згідно з п. 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК <nau://ukr/435-15> України правила цього Кодексу про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Апеляційний суд на зазначене увагу не звернув, у порушення статей 212 <nau://ukr/1618-15|st212> - 214 <nau://ukr/1618-15|st214>, 316 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st316> обставини справи встановив неповно, доводи відповідачів щодо застосування позовної давності належним чином не перевірив, не з'ясував, коли позивач довідався або повинен був (міг) довідатися про порушення свого права (та чи мав об'єктивну можливість знати про обставини порушення його прав), а відтак не встановив початок перебігу строку позовної давності; не перевірив наявність обставин для вирішення питання про поновлення строку позовної давності та не визначився із правовою нормою, яка регулює спірні правовідносини та не застосував її, в зв'язку із чим дійшов передчасного висновку про задоволення позову.

Крім того, згідно з правилами ст. 74 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st74> судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик, які разом із розпискою надсилаються поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною. Особи, які беруть участь у справі, можуть бути повідомлені або викликані в суд телеграмою, факсом чи за допомогою інших засобів зв'язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за три дні до судового засідання.

Установлено, що апеляційний суд у порушення вимог статей 74, 76 ЦПК України розглянув справу за відсутності відповідачів: ОСОБА_4, ОСОБА_5, докази належного повідомлення яких про дату судового засідання в матеріалах справи відсутні.

У зв'язку із цим, розгляд справи за відсутності учасника процесу щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, є порушенням ст. 129 Конституції України <nau://ukr/254к/96-ВР|st129> та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Розглянувши справу за відсутності відповідачів, апеляційний суд позбавив їх можливості заперечувати проти доводів апеляційної скарги, доводити обґрунтованість та законність спірного договору дарування.

Оскільки порушення норм матеріального та процесуального права призвело до неправильного вирішення спору і ці порушення допущені судом апеляційної інстанції при розгляді справи, рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню, а справа передачі на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 336 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2128/ed_2012_05_24/pravo1/T041618.html?pravo=1>, 338, 345 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2130/ed_2012_05_24/pravo1/T041618.html?pravo=1>, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 28 січня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.М. Колодійчук

Судді: В.С. Висоцька

Є.П. Євграфова

О.В. Умнова

І.М. Фаловська