Справа № 750/1041/15-ц
Провадження № 2/750/924/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 травня 2015 року м. Чернігів

Деснянський районний суд міста Чернігова у складі:

головуючого - судді Сапона А.В.,

при секретарі - Шиловій Ж.О.,

за участю позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

представників відповідачів - ОСОБА_3, ОСОБА_7.,

представника третьої особи - Пронікова А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агроблаго», ОСОБА_5, третя особа - реєстраційна служба Чернігівського міського управління юстиції, про визнання правочину недійсним, визнання недійсним свідоцтва про право власності та визнання права власності, -

в с т а н о в и в:

05.02.2015 року позивач звернулась до суду з позовом, в якому просить визнати недійсним правочин передачі ОСОБА_5 до статутного капіталу ТОВ «Агроблаго» квартиру АДРЕСА_1, визнати недійсним свідоцтво про право власності за № НОМЕР_1, видане ТОВ «Агроблаго» на підтвердження реєстрації права власності на цю квартиру, а також визнати за позивачем право власності на 1/2 частину цієї квартири. Позов мотивовано тим, що квартира АДРЕСА_1, була придбана ОСОБА_5 та ОСОБА_1 під час перебування їх у шлюбі, рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова за позивачем визнано право власності на ? частину цієї квартири, проте державний реєстратор відмовив у реєстрації цього права власності, оскільки власником спірної квартири є ТОВ «Агроблаго». Позивач вважає, що правочин передачі квартири до статутного капіталу товариства є недійсним оскільки відповідач діяв без її згоди.

У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали і наполягала на їх задоволенні з підстав, викладених у позовній заяві.

Представники ОСОБА_5 та ТОВ «Агроблаго» проти позову заперечили, мотивуючи тим, що реєстрацію права власності на спірну квартиру за ТОВ «Агроблаго» було здійснено без порушень вимог чинного законодавства.

Представник третьої особи у вирішенні спору покладався на розсуд суду і пояснив, що державний реєстратор діяв у відповідності із Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши докази, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_1 перебували у шлюбі з 21.11.2003 року по 02.10.2013 року. Під час цього шлюбу ними 27.02.2013 року була придбана квартира АДРЕСА_1.

Відповідно до ст. 60 СК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ набута за час шлюбу, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 08.05.2014 року було виділено у власність ОСОБА_1 1/2 частину вищевказаної квартири. Це рішення суду набрало законної сили 25.07.2014 року.

22.08.2014 року держаний реєстратор прав на нерухоме майно реєстраційної служби Чернігівського міського управління юстиції Кравченко Д.М. виніс рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень, оскільки дані рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 08.05.2014 року не відповідають даним про вже зареєстровані відповідно до законодавства права на спірну квартиру.

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 21.02.2014 року (індексний номер: НОМЕР_1) квартира АДРЕСА_2 належить в цілому на праві приватної власності ТОВ «Агроблаго».

Державну реєстрацію ТОВ «Агроблаго» проведено 13.02.2014 року.

Відповідно до Статуту, затвердженого загальними зборами засновників ТОВ «Агроблаго» на підставі протоколу № 1 від 11.02.2014 року єдиним засновником товариства є ОСОБА_5 Згідно з п. 5.7. Статуту його частка (100 %) у статутному капіталі становить 367900 грн. В якості свого майнового вкладу до статутного капіталу ТОВ «Агроблаго» ОСОБА_5 згідно рішення загальних зборів передав належне йому майно, а саме: квартиру АДРЕСА_2.

У своїй позовній заяві позивач просить застосувати положення ст. 215 ЦК України, що регламентують недійсність правочину.

Пунктом 14 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.10.2008 року «Про практику розгляду судами корпоративних спорів» передбачено, що статут не є ні одностороннім правочином, ні договором, у зв'язку з чим при вирішенні спорів щодо визнання статуту недійсним не застосовуються норми, які регламентують недійсність правочинів.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Позивач наполягав на тому, що недійсність правочину передачі відповідачем квартири до статутного капіталу товариства випливає з того, що останній повинен був діяти лише за письмовою згодою позивача.

Суд не бере до уваги посилання позивача на приписи ст. 65 СК України, оскільки вони визначають необхідність згоди одного із подружжя у випадку укладення договорів, а оспорюваний позивачем правочин за своєю природою не є договором.

Також позивач посилається на норми ч. 2 ст. 369 ЦК, які вказують на те, що згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Проте, суд дійшов висновку, що законодавством не передбачено необхідності нотаріального посвідчення чи державної реєстрації до оспорюваного позивачем правочину.

Пунктом 28 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вказано, що виходячи зі змісту частин 2, 3 ст. 61 СК України, якщо вклад до статутного фонду господарського товариства зроблено за рахунок спільного майна подружжя, в інтересах сім'ї, той з подружжя, хто не є учасником товариства, має право на поділ одержаних доходів.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що підстав для визнання правочину недійсним не встановлено.

Щодо вимоги позивача про визнання недійсним свідоцтва про право власності за № НОМЕР_1, то така вимога може мати місце лише після скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 21.02.2014 року.

Зважаючи на викладене вимога позивача про визнання за нею права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 також не може бути задоволена.

За таких обставин суд приходить до висновку, що в позові слід відмовити повністю.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 208, 209, 212-215, 292, 294-296 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

в задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агроблаго», ОСОБА_5 про визнання правочину недійсним, визнання недійсним свідоцтва про право власності та визнання права власності - відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Чернігівської області протягом десяти днів, у порядку, передбаченому ст.ст. 294-296 ЦПК України.

Суддя А.В. Сапон