Справа № 265/4563/14-ц
Провадження № 2/265/48/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 лютого 2015 року місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді Адамової Т. С.,

при секретарі Федоровій А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1, діючого в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_2 та ОСОБА_3, до ОСОБА_4, діючої в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5, про усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням та вселенні, та за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4, діючої в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5, та ОСОБА_1, третя особа: Орган опіки та піклування Орджонікідзевської райадміністрації Маріупольської міської ради, -

В С Т А Н О В И В :

11 липня 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, діючої в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5, про усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням та вселенні у квартиру АДРЕСА_1 його, дружини ОСОБА_6 та їх неповнолітніх дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_3. В обґрунтування заявлених вимог посилалися на те, що у вересні 2006 року він придбав у своєї матері ОСОБА_4 та у її доньки ОСОБА_5 належну їм у рівних частках трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1. Маючи на той час інше житло, він не використовував дану квартиру для проживання, а в ній продовжили своє проживання відповідачі. На своєму утриманні він має непрацюючу дружину ОСОБА_6, яка виховує двох неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_2, 2010 року народження, та доньку ОСОБА_3, 2006 року народження. Вони проживають в орендованій квартирі АДРЕСА_2. Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 25 березня 2014 року за позовом ОСОБА_4, діючої в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_5, було визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 01 вересня 2006 року. Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 4 червня 2014 року, вищевказане рішення Орджонікідзевського районного суду було змінено, а саме визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири № АДРЕСА_1 від 01 вересня 2006 року, в ? частині, яка належить на праві власності ОСОБА_5. Таким чином станом на теперішній час власниками спірної квартири є він та малолітня ОСОБА_5 На сьогоднішній день він не має змоги здійснити переїзд до своїй квартири, при спробі відкрити двері своїм ключем, виявилося, що відповідачами було змінено замки на вхідних дверях. Його спроби додзвонитися та повідомити, що він має намір переїхати, виявилися марними. Він неодноразово намагався потрапити до квартири, але відповідачка не впускала його. У зв'язку з наведеним він був змушений звернутися до суду із зазначеним позовом.

07 листопада 2014 року ОСОБА_6, яка була залучена судом в якості третьої особи, звернулася з самостійним позовом до ОСОБА_4, діючої в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5, та ОСОБА_1 про вселення до квартири АДРЕСА_1 її разом з чоловіком ОСОБА_1 та їх неповнолітніми дітьми ОСОБА_2 та ОСОБА_3. В обґрунтування заявлених вимог посилалася на те, що вона перебуває у шлюбі з ОСОБА_2 з 2009 року, від шлюбу вони мають двох дітей: сина ОСОБА_2, 2010 року народження, та доньку ОСОБА_3, 2006 року народження. На даний час її чоловік є власником ? частки квартири АДРЕСА_1, власником іншої ? частини вказаної квартири є ОСОБА_5. Вони зараз з сім'єю проживають в орендованій квартирі, оскільки не мають можливості переїхати до спірної квартири внаслідок вчинення перешкод з боку ОСОБА_4. Вважає, що вона, як член сім'ї власника, має право на вселення до вказаної квартири разом зі своєю сім'єю.

У судовому засіданні ОСОБА_2 підтримав заявлені позовні вимоги та пояснив, що на теперішній час власниками квартири АДРЕСА_1 є він та неповнолітня ОСОБА_5 В зазначеній квартирі зараз проживають його мати - ОСОБА_4 з неповнолітньої донькою ОСОБА_5 Після вирішення спору щодо визнання договору недійсним щодо вказаної квартири, тобто після 04 червня 2014 року, він не намагався вселитися до спірної квартири, не приходив до відповідачки та не дзвонив їй з цього приводу. Ключів від квартири АДРЕСА_1 він не має, де вони поділися, не пам'ятає. Той факт, що відповідачка не дасть йому ключі від квартири на його прохання, є його припущенням, оскільки між ними неприязні стосунки. Зазначив, що на цей час він з сином зареєстровані у спірній квартирі, а дружина з дітьми за адресою: АДРЕСА_3, за місцем проживання її батьків. Вважає, що на вселення його дружини до спірної квартири, не є необхідною згода відповідачки, яка діє в інтересах співвласника ОСОБА_5 Просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Третя особа, яка заявила самостійні вимоги, ОСОБА_6, у судове засідання не з'явилася, надала заяву з проханням розглядати справу в її відсутності.

Представник відповідачки ОСОБА_4, діючої в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5, адвокат ОСОБА_9, діюча на підставі угоди про надання правової допомоги, у судовому засіданні позовні вимоги не визнала та пояснила, що раніше до літа 2014 року, у сторін існував спір з приводу права власності на квартиру АДРЕСА_1. Рішенням Апеляційного суду міста Маріуполя від 4 червня 2014 року визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири № АДРЕСА_1 від 01 вересня 2006 року, в ? частині, яка належить на праві власності ОСОБА_5. Таким чином, починаючи з 04 червня 2014 року власниками спірної квартири є ОСОБА_1 та малолітня ОСОБА_5 Проте, з моменту вирішення спору між сторонами щодо права власності, ні ОСОБА_2 з дітьми, ні його дружина, до спірної квартири не намагалися вселитися, не зверталися до відповідачки з цього приводу. Зазначила, що ОСОБА_4 не заперечує проти вселення в спірну квартиру ОСОБА_2 з його неповнолітніми дітьми, однак вважає, що це не може бути підставою для задоволення позову, тому як немає спору, про що він сам пояснив у судовому засіданні. Що стосується вселення дружини ОСОБА_2 - ОСОБА_6, то відповідачка дійсно заперечує щодо її вселення, доки не буде встановлено порядок користування спірною квартирою та не буде виділена для проживання сім'ї ОСОБА_2 окремої кімнати, оскільки у відповідачки з ОСОБА_6 існують неприязні відносини, та разом, без виділення окремої кімнати, вони проживати не зможуть. Таким чином, просила відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 щодо його вселення з дітьми у спірну квартиру, у зв'язку з відсутністю спору, а у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 просила відмовити у зв'язку з відсутністю на це згоди співвласника спірної квартири ОСОБА_5

Представник органу опіки та піклування Орджонікідзевської рай адміністрації Маріупольської міської ради, залученого судом до участі у справі в якості третьої особи, у судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином.

Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_2 та ОСОБА_6 не підлягають задоволенню, за наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно рішення Апеляційного суду Донецької області від 04 червня 2014 року, договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 01 вересня 2006 року, посвідчений 4-ою Маріупольською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 3-1386, згідно якого вказана квартира належала на праві власності ОСОБА_1, визнано недійсним в ? частині, яка належить на праві власності ОСОБА_5 (а.с. 11-14).

Таким чином, на теперішній час власниками квартири АДРЕСА_1, є ОСОБА_1 та неповнолітня ОСОБА_5, матір'ю якої є ОСОБА_4.

Відповідно до положень ст..1 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільної справи з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних - осіб , прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно до ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст..4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, праві і інтересі юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

У судовому засіданні представник відповідачки пояснила, що ОСОБА_4, після вирішення спору щодо права власності, тобто з літа 2014 року, не заперечувала щодо вселення ОСОБА_2 разом з неповнолітніми дітьми в спірну квартиру, однак останній не звертався до неї з такими вимогами, не приходив до квартири, та навіть не дзвонив їй.

Позивач у судовому засіданні підтвердив дані обставини, пояснивши, що дійсно після вирішення спору Апеляційним судом Донецької області, тобто після 04 червня 2014 року він не намагався вселитися до спірної квартири, не звертався до відповідачки з приводу отримання ключів від квартири, не робив ніяких дій для цього, а доводи про те, що відповідачка не пустить його до спірної квартири, є його припущенням. Крім того, позивач зазначив, що вселятися до спірної квартири разом з сім'єю буде після визначення йому окремої кімнати, про що слухається справа в іншому складі Орджонікідзевського районного суду.

Крім того, суд звертає увагу на те, що у судовому засіданні представником відповідачки надавалися позивачу ОСОБА_2 ключі від квартири АДРЕСА_1, однак останній відмовився їх отримувати, посилаючись на те, що йому невідомо, чи є ці ключі саме від спірної квартири.

Отже, судом встановлено, що між позивачем ОСОБА_2, діючим в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_2 та ОСОБА_3, та відповідачкою ОСОБА_4, діючою в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5, відсутній спір щодо вселення його з дітьми до квартири АДРЕСА_1, а тому позивач у даній справі не потребує судового захисту, так як його права, свободи чи інтереси відповідачкою не порушені, нею визнані та не оспорюються.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_6 про вселення до квартири АДРЕСА_1, слід зазначити наступне.

Відповідно до ст. 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника квартири, які проживають разом з ним у квартирі, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником квартири, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

У силу ст. 65 ЖК Української РСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб.

Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2 (з подальшими змінами), «…вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи прописані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно ст.358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Виходячи з наведених правових норма, член сім,ї співвласника квартири може вселеитися тільки за згодою усіх співвласників або у виділене у встановленому законом порядку окреме житлове приміщення.

Заперечуючи проти позовних вимог ОСОБА_6, представник відповідачки посилалася на те, що ОСОБА_4 - законний представник співвласника спірної квартири ОСОБА_5, згоди на її проживання не надає.

Отже, судом не встановлено, що між співвласниками квартири ОСОБА_1 та ОСОБА_4, яка є законним представником ОСОБА_5, досягнуто згоди, домовленості щодо порядку володіння та користування квартирою, що є їхньою спільною частковою власністю, зокрема щодо проживання разом з ними членів їх сімей, а саме щодо проживання дружини ОСОБА_2 - ОСОБА_6.

Разом з тим, суд звертає увагу, що у разі визначення судом порядку користування квартирою АДРЕСА_1, та виділення окремої кімнати ОСОБА_2, в нього виникне право на вселення в зазначену кімнату членів своєї сім'ї, зокрема дружини. Крім того, як пояснила у судовому засіданні представник відповідачки, в цьому разі ОСОБА_4 не буде заперечувати проти вселення ОСОБА_6 до спірної квартири.

Керуючись ст. ст. 88, 213-215 ЦПК України , суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, діючого в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_2 та ОСОБА_3, до ОСОБА_4, діючої в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5, про усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням та вселенні, третя особа: Орган опіки та піклування Орджонікідзевської райадміністрації Маріупольської міської ради, - відмовити.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_4, діючої в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5, та ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням та вселенні, третя особа: Орган опіки та піклування Орджонікідзевської райадміністрації Маріупольської міської ради, - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду Донецької області через Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя шляхом подачі в 10-дений строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Т.С. Адамова