АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
справа № 22-ц/796/5069/2015 головуючий у 1-й інстанції: Ластовка Н.Д.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 травня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого: Головачова Я.В.

суддів: Шахової О.В., Поливач Л.Д.

при секретарі: Бугай О.О.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль", третя особа: Незалежна професійна спілка працівників авіаційної безпеки, про визнання звільнення незаконним, скасування наказу про звільнення, поновлення на аналогічній посаді, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 18 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У вересні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що на підставі наказу № 11-07-901/п від 1 жовтня 2009 року він був прийнятий на роботу до ДП МА "Бориспіль" на посаду інспектора відділу патрулювання внутрішньої безпеки служби внутрішньої безпеки. На підставі наказу 11-07/1-848 від 31 серпня 2011 року його було переведено на посаду інспектора відділу виробничого та оперативного контролю внутрішньої безпеки 1 вересня 2011 року. 23 квітня 2014 року на підставі наказу № 01-07-293 від 4 травня 2014 року його попереджено про заплановане вивільнення, а саме з 15 липня 2014 року та наказом № 11-07/1-859/п від 5 серпня 2014 року його було звільнено з посади інспектора відділу виробничого та оперативного контролю департаменту внутрішньої безпеки Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" у зв'язку із скороченням штату працівників відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України. Позивач вказує на те, що його звільнення є незаконним, необґрунтованим і таким, що суперечить нормам чинного законодавства, з тих підстав, що незалежна професійна спілка авіаційної безпеки, членом якої він являється, не надала своєї згоди на його звільнення. Він є єдиним утриманцем у сім'ї та особою, у сім'ї якої немає працівників із самостійним заробітком. Зазначає, що відповідач пропонував йому інші вакантні посади, однак з меншою заробітною платою або посади, які не відповідають його спеціалізації та рівню кваліфікації, на що він не погоджувався. Посилається на те, що йому стало відомо, що відповідачем після його попередження про вивільнення створювалися нові відділи, посади, які відповідали б його спеціалізації, однак вакансії йому не пропонувалися та не пропонуються і на теперішній час, чим було порушено його переважне право на працевлаштування. Крім того, внаслідок зазначених дій відповідача він зазнав моральних страждань.

Посилаючись на наведене, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, позивач просив суд визнати незаконними дії ДП МА "Бориспіль" щодо його безпідставного звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП України; скасувати наказ № 11-07/1-859/п від 5 серпня 2014 року; зобов'язати ДП МА "Бориспіль" протягом 3 календарних днів з дня набрання рішення суду законної сили внести відповідний запис до трудової книжки ОСОБА_1 про те, що запис про його звільнення 5 серпня 2014 року на підставі наказу № 11-07/1-859/п від 5 серпня 2014 року у зв'язку із скороченням штату працівників за п. 1 ст. 40 КЗпП України є недійсним; укласти з ним трудову угоду про поновлення його на аналогічній посаді інспектора відділу виробничого та оперативного контролю департаменту внутрішньої безпеки ДП МА "Бориспіль"; стягнути з ДП МА "Бориспіль" на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 29 липня 2014 року по день поновлення на роботі та моральну шкоду в розмірі 100000 грн.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 18 лютого 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Скаржник зазначає, що суд першої інстанції допустив неповне з'ясування фактичних обставин справи, що мають істотне значення для вирішення справи, невірно оцінив докази, що призвело до неправильного вирішення спору та порушення його трудових прав.

ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції підтримав апеляційну скаргу з наведених в ній підстав.

Представник ДП МА "Бориспіль" - Юрченко Н.П. заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, вважала, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом установлено, що наказом № 11-07-901/п від 1 жовтня 2009 року ОСОБА_1 прийнято на роботу на посаду інспектора відділу патрулювання внутрішньої безпеки служби внутрішньої безпеки ДП МА "Бориспіль". Наказом № 11-07/1-848 від 31 серпня 2011 року його було переведено на посаду інспектора відділу виробничого та оперативного контролю департаменту внутрішньої безпеки ДП МА "Бориспіль" з 1 вересня 2011 року (том 1, а. с. 7-9)

Згідно з наказом № 01-07-293 від 4 квітня 2014 року "Про внесення змін до організаційної структури та штатного розпису підприємства" в зв'язку з виробничою необхідністю з 15 квітня 2014 року створено в організаційній структурі департаменту ВОХОР служби авіаційної безпеки підрозділів, підпорядкованих заступнику генерального директора з авіаційної безпеки, підрозділ відділ супроводження матеріальних цінностей та включено до організаційної структури та штатного розпису 73 посади, а також з 15 липня 2014 року визначено виключити з організаційної структури та скоротити в штатному розписі підрозділів, підпорядкованих заступнику генерального директора з авіаційної безпеки, підрозділ департамент внутрішньої безпеки з підрозділами та посадами за переліком (всього - 68 посад) і підрозділ група супроводження підрозділу Служба авіаційної безпеки департаменту ВОХОР відділу ВОХОР з посадами (всього - 18 посад). З даним наказом ОСОБА_1 був ознайомлений 23 квітня 2014 року (том 1, а. с. 11-12, 63)

23 квітня 2014 року позивача попереджено про заплановане вивільнення із займаної посади з 15 липня 2014 року (том 1, а. с. 13).

Одночасно з врученням попередження про наступне вивільнення, ОСОБА_1 було ознайомлено з переліком вакантних посад ДП МА "Бориспіль", зазначених у службовій записці від 23 квітня 2014 року № 11.3-10-136, та запропоновано працевлаштування на роботі в ДП МА "Бориспіль" за наявними на той час вакансіями, (том 1, а. с. 74-75).

Про ознайомлення ОСОБА_1 з вакансіями станом на 23 квітня 2014 року складено акт № 11-26-283 від 23 квітня 2014 року, який підписаний позивачем, де зокрема йому було запропоновано з'являтися щотижня до відділу кадрів ДП МА "Бориспіль" для ознайомлення з вакантними посадами, (том 1, а.с. 76).

Також установлено, що 2 червня 2014 року та 5 серпня 2014 року ОСОБА_1 було ознайомлено з переліком вакантних посад ДП МА "Бориспіль", зазначених у службових записках № 11.3-10-190 та №11.3-10-273, та запропоновано працевлаштування на роботі в ДП МА "Бориспіль" за наявними на той час вакансіями та з'являтися щотижня до відділу кадрів ДП МА "Бориспіль" для ознайомлення з оновленим списком вакантних посад по підприємству, про що складено акти № 11-26-351 від 2 червня 2014 року та № 11-26-422 від 5 серпня 2014 року (том 1, а. с. 78-85).

За наказом № 11-07/1-707/п від 7 липня 2014 року у зв'язку зі скороченням посади інспектора відділу виробничого та оперативного контролю департаменту внутрішньої безпеки ОСОБА_1 надано один день на тиждень, вільний від роботи, з оплатою його у розмірі середнього заробітку для вирішення питання власного працевлаштування (том 1, а. с. 77).

Відповідно до наказу № 11-07/1-859/п від 5 серпня 2014 року ОСОБА_1 5 серпня 2014 року звільнено з посади інспектора відділу виробничого та оперативного контролю департаменту внутрішньої безпеки ДП МА "Бориспіль" у зв'язку із скороченням штату працівників на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України з виплатою вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку за 10 календарних днів невикористаної щорічної відпустки, (том 1, а .с. 10).

Згідно п.1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, а відповідно до ч. 2 ст. 40 КЗпП України, звільнення з підстав, зазначених у пункті 1 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до роз'яснень, викладених у в п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" № 9 від 6 листопада 1992 року, розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках зміни в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Згідно з ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Водночас власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівника із зазначенням його професії, спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці.

Установивши, що позивач за два місяці був попереджений про скорочення займаної ним посади, враховуючи, що відповідачем проводилася всі необхідні дії щодо працевлаштування позивача, однак його згоди на зайняття вакантних посад надано не було, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що звільнення ОСОБА_1 з посади було проведено з дотриманням норм трудового законодавства.

Відповідно до ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Разом з тим, суд вірно встановив, що у даному випадку не вирішується переважне право на залишення на роботі позивача, оскільки посада інспектора відділу виробничого та оперативного контролю департаменту внутрішньої безпеки ДП МА "Бориспіль", на якій працював позивач, не скорочена, а виключено з організаційної структури та штатного розпису весь відділ, у якому працювали: начальник відділу у кількості 1 одиниця, старший інспектор у кількості 5 одиниць та інспектор у кількості 49 одиниць, та на яких мало б розповсюджуватися переважне право на залишення на роботі при скороченні штату у відділі.

Відповідно до вимог ст. 39 Закону України "Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності" передбачено, що у випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п'ятнадцятиденний термін обґрунтоване письмове подання роботодавця про розірвання трудового договору з працівником.

Установлено, що 3 липня 2014 року відбулося засідання Незалежної профспілки працівників авіаційної безпеки, на якому розглядалися подання ДП МА "Бориспіль" про звільнення працівників, в тому числі і ОСОБА_1 З протоколу № 31 вказаного засідання убачається, що профспілкою встановлено, що позивач відноситься до категорії працівників, звільнення яких чинним законодавством не допускається, а саме: являється сімейним - з наявністю двох утриманців; являється особою, в сім'ї якого немає інших працівників з самостійним заробітком, дружина ОСОБА_1 має третю групу інвалідності та перебуває у відпустці по догляду за дитиною до шести років. Ураховуючи зазначені обставини профспілкою було прийнято рішення про не надання згоди на скорочення ОСОБА_1 за п. 1 ст. 40 КЗпП України, оскільки він має переважне право на залишення на роботі (том 1, а. с. 109-112).

Відповідно до ч. 1 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, працівником органу внутрішніх справ, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.

Відповідно до ч. 7 ст. 43 КЗпП України рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або вповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).

Ураховуючи, що КЗпП України передбачено право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) у разі необґрунтованості відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, а судом встановлено недоцільність розгляду питання переважного права на залишення на роботі, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що звільнення позивача відбулося без порушень трудового законодавства, оскільки профспілкову організацію повідомлено завчасно, неодноразово запропоновано позивачу вакантні місця на підприємстві, від яких він відмовився, відповідачем було надіслано до профспілкової організації подання про надання згоди на його звільнення, а тому рішення профспілкового комітету не ґрунтується на нормах закону і є необґрунтованим.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Ураховуючи, що вимоги позивача про поновлення на роботі задоволенню не підлягають, відсутні також підстави для стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Установивши, що відповідач діяв в межах закону і не допустив порушень трудових прав позивача, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, оскільки, відповідно до ст. 23 ЦК України, обов'язковою умовою відшкодування моральної шкоди є протиправність дій особи, яка її заподіяла, а відповідно до ст. 237-1 КЗпП України така шкода відшкодовується, якщо були порушені законні права працівника.

Під час установлення зазначених фактів судом першої інстанції не було порушено норм процесуального права, рішення суду відповідає вимогам матеріального права та встановленим обставинам справи.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не відносяться до тих підстав, з якими процесуальне законодавство пов'язує можливість ухвалення рішення щодо скасування або зміни оскаржуваного судового рішення.

Ураховуючи викладене, підстави для скасування рішення суду першої інстанції і задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 18 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий Я.В. Головачов

Судді: О.В. Шахова

Л.Д.Поливач