Провадження №22-ц/784/467/15 Суддя суду 1 інстанції - Гуденко О.А.
Категорія 24 Доповідач апеляційного суду - Шолох З.Л.
Ухвала

Іменем України

лютого 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Шолох З.Л.,

суддів - Довжук Т.С., Коломієць В.В.,

при секретарі судового засідання - Романенко Ю.О.,

за участю:

· представника позивача - ОКП «Миколаївобленерго» - Міняйло О.М.,

· відповідачки ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_4

на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 24 грудня 2014 року у справі за

позовом

обласного комунального підприємства «Миколаївоблтеплоенерго» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за спожиті послуги з теплопостачання,

встановила:

У вересні 2014 року обласне комунальне підприємство «Миколаївоблтеплоенерго» (далі - ОКП «Миколаївобленерго») звернулося з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за спожиті послуги з теплопостачання.

Неодноразово уточнюючи позовні вимоги, позивач просив стягнути з відповідачки заборгованість за період квітня 2008 року по жовтень 2014 року включно в сумі 8 240,81 грн., яка складається з 4 889,39 грн. основного боргу, 2 362,84 грн. індексації суми заборгованості та трьох процентів річних в сумі 988,58 грн.

Представник позивача зазначав, що відповідачка проживає, зареєстрована та є власником квартири АДРЕСА_1, опалювальною площею 49 кв.м, й користується послугами з централізованого опалення квартири, які з 1 жовтня 2006 року надає позивач. Однак оплату за спожиті послуги відповідачка проводить нерегулярно та не в повному обсязі.

Посилаючись на викладене, представник позивача просив про задоволення позову.

Заперечуючи проти позову, відповідачка посилалась на невірне обрахування заборгованості, пропуск позивачем строку позовної давності та скрутне матеріальне становище, а також на те, що договір з відповідачем вона не підписувала.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 24 грудня 2014 року позов задоволено частково. Стягнуто з відповідачки на користь позивача заборгованість за період з листопада 2008 року по жовтень 2014 року включно в сумі 7 957,83 грн., із яких 4 615,55 грн. - заборгованість за спожиту теплову енергію, 2 355,82 грн. - індексація суми заборгованості, 986,46 грн. - 3 % річних від простроченої суми. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, просила його скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які брали участь у справі, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно ст. 24 Закону України від 2 червня 2005 року «Про теплопостачання», основним обов'язком споживача теплової енергії є своєчасне укладання договору з теплопостачальною організацією на постачання теплової енергії та споживач несе відповідальність за недодержання вимог договору та нормативно - правових актів, що діють в сфері постачання теплової енергії.

Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення (затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, з наступними змінами) визначено, що споживачі послуг зобов'язані регулярно вносити плату за спожиту теплову енергію у відповідності до діючих норм та тарифів, у тому числі за опалення, відповідно до опалювальної площі квартири, незалежно від факту та кількості проживаючих осіб за встановленими тарифами (пункти 21, 30).

Як вбачається із матеріалів справи, відповідачка проживає та є єдиним власником квартири АДРЕСА_1, опалювальною площею 49 кв.м. Послуги щодо опалення квартири з 1 жовтня 2006 року надає позивач.

Фактичне надання послуг щодо теплопостачання підтверджується нарядами на відключення та підключення житлового будинку, в якому знаходиться квартира відповідачки, до опалення в опалювальні періоди, складеними за участю представників житлово-комунальних організацій, обслуговуючих цей будинок (а.с. 17-20).

Розрахунки за надані послуги відповідачка проводила нерегулярно та не в повному обсязі, в зв'язку з чим за період з квітня 2008 року по жовтень 2014 року утворилася заборгованість щодо надання послуг з опалення вказаної квартири в сумі 4 889,39 грн.

Зменшуючи вказану заборгованість до 4 615,55 грн. та стягуючи її за період з листопада 2008 року по жовтень 2014 року включно, суд першої інстанції обґрунтовано послався на межі трирічного строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі. Вказана заборгованість обрахована у відповідності до тарифів, встановлених уповноваженим органом місцевого самоврядування у відповідні періоди, з урахуванням 49 кв.м опалювальної площі квартири, оскільки прилади обліку теплової енергії як у квартирі відповідачки, так і у багатоквартирному будинку відсутні (а.с. 54 - 62, 72).

Заборгованість в сумі 4 615,55 грн. суд обґрунтовано стягнув з відповідачки з урахуванням вимог ст. 625 ЦК України щодо відповідальності за порушення грошового зобов'язання, а саме: 2 355,82 грн. інфляційних втрат відповідно до встановленого індексу інфляції та 986,46 грн. трьох процентів річних від простроченої суми, а всього 7 957,83 грн.

Отже, задовольняючи позовні вимоги частково, суд обґрунтовано виходив з того, що позивач, звернувшись до суду 28 жовтня 2011 року із заявою про видачу судового наказу (який скасовано 4 серпня 2014 року), перервав перебіг позовної давності відповідно до ч. 2 ст. 264 ЦК України.

Крім того, згідно виписки із особового рахунку вбачається, що відповідачка, починаючи з квітня 2013 року по жовтень 2014 року включно здійснила на погашення заборгованості вісім платежів, що також свідчить про переривання перебігу позовної давності.

Оскільки, відповідно до вимог частин 1,2 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дій. що свідчать про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (ч.3 ст. 264 ЦК України).

З урахуванням викладеного, поза межами трирічного строку позовної давності заявлені вимоги лише за період з квітня 2008 року по жовтень 2008 року на суму 273,84 грн. Тому, суд вірно застосував позовну давність (з урахуванням її перебігу) та визначив період за який заборгованість підлягає стягненню (з листопада 2008 року по жовтень 2014 року).

При цьому, суд першої інстанції вірно виходив з того, що відповідно до вимог ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства та безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 3 ст. 20 Закону України від 24 червня 2004 року «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов'язаний укласти договір, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Укладання договору про надання житлово-комунальних послуг визначено як обов'язок сторін, а не їх право, тому навіть відсутність письмового договору не може бути підставою для відмови у стягненні з відповідача коштів за надані житлово-комунальні послуги, а також і не є підставою для відмови у застосуванні вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України у разі прострочення виконання грошового зобов'язання зі сплати цих послуг. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року № 6-59 цс/13, яка є обов'язковою для застосування у відповідності до вимог ст. 360-7 ЦПК України.

Тому доводи відповідачки в апеляційній скарзі про те, що відсутність письмового договору з позивачем про надання послуг з позивачем є підставою для відмови в позові, необґрунтовані.

Інші доводи апеляційної скарги не впливають на правильність висновку суду першої інстанції.

З урахуванням викладеного, колегія не вбачає підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення суду.

Керуючись ст. ст. 303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, а рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 24 грудня 2014 року залишити без змін .

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Судді: