Справа № 465/9543/13 Головуючий у 1 інстанції: Кузь В.Я.
Провадження № 22-ц/783/559/15 Доповідач в 2-й інстанції: Зверхановська Л. Д.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2015 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого: Зверхановської Л.Д.

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.

секретаря: Ясиновської Я.М.

з участю: представника ПАТ "Кредобанк" - Бородіної М.І.,

представника ТзОВ "Фінансова компанія "ІДЕА КАПІТАЛ" - Кальмука Н.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційними скаргами Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "ІДЕА КАПІТАЛ" та Публічного акціонерного товариства "Кредобанк" на рішення Франківського районного суду м. Львова від 30 вересня 2014 року,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 30 вересня 2014 року задоволено позов ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства "Кредобанк", ОСОБА_6 про визнання договору поруки недійсним.

Визнано недійсним договір поруки від 26 жовтня 2012 року, що укладений між Публічним акціонерним товариством "Кредобанк" та ОСОБА_6.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду оскаржили Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "ІДЕА КАПІТАЛ" та Публічне акціонерне товариство "Кредобанк".

Просять рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_5 відмовити.

В апеляційній скарзі Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "ІДЕА КАПІТАЛ" зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи. Вказує на те, що ухвалюючи рішення, суд першої інстанції вирішив питання про права та обов'язки ТзОВ "Фінансова компанія "ІДЕА КАПІТАЛ", яке не було залучене до участі у справі. Так, відповідно до умов договору факторингу, укладеного 26.10.2012 року між ТзОВ "Фінансова компанія "ІДЕА КАПІТАЛ" та ПАТ "Кредобанк", відбулось відступлення права вимоги за кредитним договором №176 від 22.08.2008 року, що був укладений між ПАТ "Кредобанк" та ТзОВ "Аскона ЛТД", та прав за забезпечувальними документами, в тому числі за договором поруки від 26.10.2012 року, укладеного між ПАТ "Кредобанк" та ОСОБА_6 Зазначає, що визнання недійсним даного договору поруки фактично позбавляє права ТзОВ "Фінансова компанія "ІДЕА КАПІТАЛ" на стягнення з ОСОБА_6 в якості поручителя заборгованості за кредитним договором в сумі 5877066, 72 грн. Посилаючись на практику Верховного Суду України, вважає помилковими висновки районного суду щодо порушення вимог ст.65 СК України, оскільки дана норма на спірні правовідносини не поширюється.

Публічне акціонерне товариство "Кредобанк" вважає безпідставним висновок районного суду про те, що оспорюваний договір поруки стосується розпорядження майном, яке є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_5 Вважає, що судом порушено вимоги ст.ст. 65, 73 СК України, внаслідок чого також неправильно застосовано ст. 215 ЦК України. Крім того вказує на порушення ст.ст. 6, 526, 626, 629 ЦК України, які визначають свободу та обов'язковість виконання договірного зобов'язання. Вважає, що оскаржуване рішення є незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів вважає можливим розглядати справу у відсутності осіб, які беруть участь у справі, котрі належним чином відповідно до вимог ст.ст.74-76 ЦПК України повідомлені про час та місце розгляду справи, але не з'явилися в судове засідання.

Крім того, позивач ОСОБА_5 повторно не з'явилася в судове засідання, за клопотанням її представника ОСОБА_7 розгляд справи уже було відкладено 22.01.2015 року, свої інтереси вона згідно довіреностей, які знаходяться на а.с.8, 49, які дійсні на даний час, вона довірила представляти чотирьом представникам, а тому клопотання її представника ОСОБА_7 про відкладення справи через зайнятість в іншому судовому засіданні, яке нічим не підтверджене, свідчить про зловживання своїми процесуальними правами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають задоволенню, виходячи із наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення не відповідає даним вимогам.

Відповідно до положень ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Згідно із ст.ст.3, 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

Перелік можливих способів захисту міститься в ст.16 ЦК України.

Статтею 214 ЦПК України передбачено, що суд, встановивши фактичні обставини справи, для вирішення спору повинен застосувати правову норму, яка регулює виниклі правовідносини.

Скориставшись своїм правом, позивач звернулась в суд з позовом, в якому просила визнати недійсним договір поруки, укладений 26.10.2012 року її чоловіком ОСОБА_6 із ПАТ "Кредобанк", покликаючись на те, що він укладений з порушенням норм Сімейного кодексу України(ст.ст. 60,61, 63,65).

Задовольняючи позов, районний суд виходив з того, що укладенням спірного договору поруки порушено права позивача як дружини ОСОБА_6, оскільки він укладений без її згоди, є правочином щодо розпорядження спільним з ОСОБА_6 майном і створює для позивача певні обов'язки.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, так як він дійшов до них з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Стаття 215 ЦК України встановлює загальне правило про те, що правочин є недійсним у зв'язку з недодержанням у момент його вчинення стороною (сторонами) загальних вимог, які необхідні для чинності правочину, передбачених ст.203 ЦК.

Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину (зокрема зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам моральним засадам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним).

Відповідно до вимог ч.3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно роз'яснень, наданих у п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога по визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Районним судом встановлено, що з 28.08.1980 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 перебувають у зареєстрованому шлюбі.

22.08.2008 року між ПАТ "Кредобанк" та ТзОВ "АСКОНА" ЛТД укладено кредитний договір №176 на суму 300 тис. доларів США під 12% річних із терміном дії до повного погашення заборгованості.

26.10.2012 року до даного кредитного договору було внесено зміни та доповнення, відповідно до яких доларовий кредит було переведено в гривневий еквівалент, що становив на момент підписання - 4501110,21 грн. під 16 відсотків річних із встановленням видів забезпечення повернення кредиту.

Згідно договору поруки, укладеного 26.10.2012 року між ПАТ "Кредобанк" та ОСОБА_6, він зобов'язується відповідати перед банком за виконання боржником ТзОВ "АСКОНА" ЛТД зобов'язань в повному обсязі за кредитним договором №176 від 22.08.2008 року.

Згідно зі ст.553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України та ч.1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Під майном згідно з ч.1 ст.190 ЦК України маються на увазі не лише предмети матеріального світу, а також майнові права та обов'язки.

Статтею 65 СК України передбачено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

На підставі ч. 4 ст. 65 СК України укладений одним із подружжя договір створює обов'язки для другого з подружжя лише в тому разі, якщо договір укладено в інтересах сім'ї, а майно, одержане за цим договором, використане для задоволення потреб сім'ї.

Однак, за змістом договору поруки, укладеного 26.10.2012 року між ПАТ "Кредобанк" та ОСОБА_6, останнім його укладено не в інтересах своєї сім'ї, а в інтересах сторонньої особи - ТзОВ "АСКОНА" ЛТД.

Згідно зі ст. 73 СК України за зобов'язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі. Стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п.25 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", при оспорюванні кредитного договору чи договору поруки, застави/іпотеки іншим із подружжя суди мають виходити з такого. Положення статті 65 Сімейного кодексу України щодо порядку розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів. Порука є способом забезпечення виконання зобов'язання (стаття 553 ЦК), договір поруки не створює обов'язків для будь-яких інших осіб, крім сторін за договором.

Таким чинном, оскільки договір поруки укладено ОСОБА_6 не в інтересах сім'ї, він не породжує для його дружини ОСОБА_5 ніяких обов'язків і за зобов'язаннями ОСОБА_6 за цим договором стягнення не може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, а за його зобов'язаннями за цим договором стягнення може бути накладено лише на особисте майно відповідача і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі.

Відтак, колегія суддів вважає, що законні права та інтереси позивача не порушено, а тому відсутні підстави для визнання спірного договору поруки недійсним.

Крім того, на думку судової колегії, підставними є доводи апелянта ТзОВ "Фінансова компанія "ІДЕА КАПІТАЛ" про те, що судом вирішено питання про права та обов'язки осіб, які не були залучені до участі у справі, зокрема, ТзОВ "Фінансова компанія "ІДЕА КАПІТАЛ", якому згідно договору факторингу, укладеного між ТзОВ "Фінансова компанія "ІДЕА КАПІТАЛ" та ПАТ "Кредобанк" 26.10.2012 року, відступлено права вимоги за кредитним договором №176 від 22.08.2008 року, що був укладений між ПАТ "Кредобанк" та ТзОВ "Аскона ЛТД", та прав за забезпечувальними документами, в тому числі за договором поруки від 26.10.2012 року, укладеного між ПАТ "Кредобанк" та ОСОБА_6

Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав і обов'язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

Кожен, чиї права і свободи, викладені у цій Конвенції, порушуються, має право на ефективний засіб правового захисту у відповідному національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Право на судовий захист передбачається ст.55 Конституції України, ст.3 ЦПК України, ст.6 Кодексу адміністративного судочинства.

Згідно роз'яснень, даних у п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року "Про судове рішення у цивільній справі", суд не має права вирішувати питання про права та обов'язки осіб, не залучених до участі у справі, оскільки це є порушенням норм процесуального права, які тягнуть за собою безумовне скасування рішення суду (пункт 4 частини першої статті 311, пункт 4 частини першої статті 338 ЦПК).

Оскільки згідно діючого законодавства на стадії апеляційного розгляду суд позбавлений можливості змінювати процесуальне положення учасників процесу або залучати до участі у справі інших учасників процесу, суд вирішив питання про права Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "ІДЕА КАПІТАЛ", яке не було залучене до участі у справі, то оскаржуване рішення слід скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у позові з усіх підстав, які зазначені вище.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.2, 309, 313, 314 ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "ІДЕА КАПІТАЛ" та Публічного акціонерного товариства "Кредобанк" задовольнити.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 30 вересня 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства "Кредобанк", ОСОБА_6 про визнання договору поруки недійсним.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: