АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_______________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Рейнарт І.М.

суддів Барановської Л.В., Качана В.Я.

при секретарі Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного будівельного підприємства «Снага-М» на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 листопада 2014р. по цивільній справі за позовом Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Будтехсервіс» до Приватного акціонерного підприємства «Снага-М», ОСОБА_1, третя особа: ОСОБА_2 про визнання договору частково недійсним,

встановила:

у грудні 2012р. позивач звернувся до суду з позовом про визнання частково недійсним договір від 3 травня 2001р., укладений між ОСОБА_1 та Приватним будівельним підприємством «Снага-М», в частині пункту 4.3.7. про те, що замовник зобов'язаний після виконання всіх будівельно-монтажних робіт в 30 денний строк провести остаточний розрахунок з виконавцем. В разі ухилення замовника від виконання остаточного розрахунку (неможливості здійснення) - виконавець має право вимагати оформлення (передачі) права власності на збудований об'єкт, пропорційно сумі заборгованості, виходячи з фактично витрачених коштів; та пункту 4.3.8. про те, що у разі недостатнього фінансування з боку замовника, виконавець має право залучати особисті кошти або кошти третіх осіб з метою недопущення зупинки будівельно-монтажних робіт, з наступною їм компенсацією. Виконавець також може використовувати матеріали, надані третіми особами, в межах вартості робіт за договором (п.2.1. договору) за виключенням випадків, передбачених п.4.3.4.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що є власником будинку АДРЕСА_1 на підставі рішення господарського суду м. Києва від 18 листопада 2003р. та балансоутримувачем будинку, що встановлено рішенням господарського суду м. Києва від 8 листопада 2004р. Відповідно до розпорядження Київської міської державної адміністрації № 1446 від 10 липня 1998р. «Про залучення інвесторів до переобладнання горища будівель та заміни дахів на мансардні поверхи у м. Києві», між Печерською районною державною адміністрацією м. Києва та ОСОБА_1 14 жовтня 1998р. був укладений інвестиційний контракт на переобладнання горища будинку АДРЕСА_1 під мансардний поверх. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 11 жовтня 2006р. визнано ОСББ «Будтехсервіс» стороною у зазначеному інвестиційному контракті, а у 2008р. стало відомо, що 3 травня 2001р. між відповідачами був укладений договір на виконання будівельно-монтажних робіт. Відповідно до договору ПБП «Снага-М» взяло на себе зобов'язання по виконанню будівельно-монтажних робіт і оздоблювальних робіт по переобладнанню горища під мансардний поверх, як підрядник.

Позивач стверджував, що не надавав письмової згоди на укладення даного договору,

№ апеляційного провадження: № 22-ц/796/2164/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Фролова І.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Рейнарт І.М.
чим були порушені його права, передбачені законодавством, так як окремими пунктами

- 2 -

договору передбачена можливість передачі права власності ПБП «Снага-М» або третім особам.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 29 вересня 2011р. у позові відмолено.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 23 листопада 2011р. рішення Шевченківського районного суду м. Києва скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 лютого 2014р. рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 29 вересня 2011р. та рішення Апеляційного суду м. Києва від 23 листопада 2011р. скасовані, справа передана на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням суду від 18 листопада 2014р. позов задоволено. Визнано частково недійсним, а саме: п.4.3.7. та 4.3.8. договору № 06/01 від 3 травня 2011р., укладеного між ОСОБА_1 та Приватним будівельним підприємством «Снага-М».

У поданій апеляційній скарзі Приватне будівельне підприємство «Снага-М» просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Апелянт посилається на неповно встановлені судом обставини справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта, яка підтримала апеляційну скаргу, пояснення представника позивача та відповідача ОСОБА_1, які просили залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що згідно розпорядження Київської міської державної адміністрації від 10 липня 1998р. «Про залучення інвесторів до переобладнання горища та заміни дахів на мансардні поверхи у м. Києві», між Печерською районною державною адміністрацією м. Києва, в особі державного комунального підприємства по утриманню будівель, споруд і прибудинкових територій Печерського району м. Києва, та ОСОБА_1 14 жовтня 1998р. був укладений інвестиційний контракт на переобладнання горища будинку по АДРЕСА_1 під мансардний поверх.

3 травня 2001р. між ОСОБА_1 та Приватним будівельним підприємством «Снага-М» укладений договір на виконання будівельно-монтажних та оздоблювальних робіт по переобладнання горища під мансардний поверх по АДРЕСА_1.

Пунктом 4.3.7. договору сторони визначили, що замовник зобов'язаний після виконання всіх будівельно-монтажних робіт в 30 денний строк провести остаточний розрахунок з виконавцем. В разі ухилення замовника від виконання остаточного розрахунку (неможливості здійснення) - виконавець має право вимагати оформлення (передачі) права власності на збудований об'єкт, пропорційно сумі заборгованості, виходячи з фактично витрачених коштів.

Пунктом 4.3.8. договору сторони погодили, що у разі недостатнього фінансування з боку замовника, виконавець має право залучати особисті кошти або кошти третіх осіб з метою недопущення зупинки будівельно-монтажних робіт, з наступною їм компенсацією. Виконавець також може використовувати матеріали, надані третіми особами, в межах вартості робіт за договором (п.2.1. договору) за виключенням випадків, передбачених п.4.3.4.

На підставі рішення господарського суду м. Києва від 18 листопада 2003р. ОСББ «Будтехсервіс» є власником будинку АДРЕСА_1, а рішенням господарського суду м. Києва від 18 листопада 2004р. його визнано балансоутримувачем будинку.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 11 жовтня 2006р. ОСББ «Будтехсервіс» визнано стороною інвестиційного контракту від 14 жовтня 1998р.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що вищезазначені

- 3 -

пункти договору на виконання будівельно-монтажних робіт порушують права ОСББ, як власника будинку, договір укладено без письмової згоди ОСББ, а сторони договору перевищили свої повноваження.

Проте, погодитися з такими висновками суду першої інстанції не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 48 ЦК УРСР, норми якого діяли на момент укладення спірного договору, недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону.

Суд першої інстанції прийшов до висновку до спірний договір не відповідає вимогам Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку».

Проте, суд не звернув увагу, що даний закон був прийнятий 29 листопада 2001р., набрав чинності з 1 січня 2002р., тому його норми не можуть розповсюджуватися на договір, який був укладений сторонами 3 травня 2001р.

Також суд першої інстанції не врахував, що стороною інвестиційного контракту ОСББ «Будтехсервіс» визнаний рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 11 жовтня 2006р., тому сторони спірного договору не могли і не повинні були отримувати письмової згоди ОСББ на укладення договору.

Твердження представника позивача у апеляційному суді, що сторони повинні були отримати таку згоду у Печерської районної державної адміністрації м. Києва, а позивач у даній справі діє, як правонаступник районної адміністрації, колегія суддів вважає необґрунтованим, так як представником позивача не наведені норми матеріального права, які були порушені сторонами договору на час його укладення і на яких ґрунтується дане посилання.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

У даній справі суд виходив із того, що оспорювані пункти договору на виконання будівельно-монтажних робіт є недійсними, оскільки передбачають можливість передачі права власності ОСОБА_1 ПБП «Снага-М» та треті особам-інвесторам.

При цьому судом залишено поза увагою вимоги ст. 3 ЦПК України та ст. 15 ЦК України про те, що в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, і не встановлено, чи дійсно порушуються права позивача вищезазначеними пунктами спірного договору, оскільки передати право власності можливо тільки у разі його набуття, а підстави набуття ОСОБА_1 права власності визначені у інвестиційному контракті, який позивачем не оспорений.

Крім того, поза увагою суду залишилися ті обставини, що пунктом 4.3.8. спірного договору не передбачено право третіх осіб, кошти яких залучені до виконання будівельно-монтажних робіт, вимагати визнання за ними права власності на об'єкт реконструкції, а встановлено їх право на отримання компенсації вкладених коштів, що не є тотожними поняттями.

Також колегія суддів вважає, що умова пункту 4.3.7. спірного договору про те, що у разі ухилення замовника від виконання остаточного розрахунку (неможливості здійснення) - виконавець має право вимагати оформлення (передачі) права власності на збудований об'єкт, пропорційно сумі заборгованості, виходячи з фактично витрачених коштів, не є безумовною правовою підставою для набуття виконавцем права власності на збудований об'єкт, а тільки

- 4 -

передбачається право заявити такі вимоги, що не суперечить нормам, як діючого законодавства, так і нормам, які діяли на момент укладення договору.

При цьому необхідно враховувати, що порядок передачі новозбудованого об'єкту у власність інвестору визначений умовами інвестиційного контракту № 75 від 4 жовтня 1998р., які позивачем не оспорювалися, а при набутті права власності на збудований об'єкт, відповідач ОСОБА_1 має право вільно розпоряджатися ним, без погодження даного питання з позивачем.

Доводи представника позивача про те, що до прийняття Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку» діяв спільний наказ Державного комітету України по житлово-комунальному господарству та Фонду державного майна України від 5 квітня 1996р. «Про затвердження типового статуту об'єднання (товариства) співвласників багатоквартирного будинку», яким було визначено, що до виключної компетенції загальних зборів членів об'єднання відносяться питання про використання об'єктів, що перебувають у спільній власності членів об'єднання, прийняття рішення про реконструкцію та ремонт будинку або про зведення господарських чи інших споруд, визначення обмежень на користування об'єктами, які перебувають у спільній власності членів об'єднання, на думку колегії суддів, не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог, оскільки право на користування горищем будинку АДРЕСА_1 та здійснення переобладнання горища у мансардний поверх було надано ОСОБА_1 Печерською районною державною адміністрацією м. Києва відповідно до інвестиційного контракту № 75 від 14 жовтня 1998р., який недійсним у встановленому законом порядку не визнаний, а не на підставі договору з ПБП «Снага-М» про виконання будівельно-монтажних робіт.

Крім того, вищезазначений наказ не є нормами закону, недотримання яких є підставою для визнання угоди недійсною на підставі ст. 48 ЦК УРСР.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що позивачем не було доведено, а судом не було встановлено, які саме права позивача були порушені спірними пунктами договору про виконання будівельно-монтажних робіт.

Крім того, судом першої інстанції при розгляді даної справи були порушені норми процесуального права, які відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення.

Відповідно до ч. 4 ст. 338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Скасовуючи попередні рішення судів, суд касаційної інстанції в ухвалі зазначив про порушення судами вимог ст.ст. 34, 35 ЦПК України, оскільки до участі у справі не були притягнені особи, грошові кошти яких були залучені для будівельно-монтажних робіт по переобладнанню горища під мансардний поверх будинку АДРЕСА_1, які відповідно до пункту 4.3.8. договору мають право на отримання компенсації.

Проте, суд першої інстанції обмежився залученням до участі у справі у якості третьої особи тільки ОСОБА_2, за касаційною скаргою якого були скасовані попередні рішення судів. Хоча з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 був не єдиною особою, яка передала свої грошові кошти ПБП «Снага-М» для виконання будівельно-монтажних робіт і має право на отримання компенсації, а таких осіб було четверо (с.с.100 т.1).

За таких обставин, ухвалюючи рішення про визнання недійсним пункту 4.3.8. спірного договору, суд вирішив питання, які зачіпають права та інтереси зазначених осіб, але не залучивши їх до участі у даній справі, що призвело до неправильного вирішення справи і є підставою для скасування рішення суду та відмови у задоволенні позову, так як суд апеляційної інстанції не має правових підстав змінювати склад осіб, які беруть участь у справі.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовані норми матеріального права,

- 5 -

допущено порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-314, 316-317 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

апеляційну скаргу Приватного будівельного підприємства «Снага-М» задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 листопада 2014р. скасувати, ухвалити нове рішення, яким у позові Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Будтехсервіс» до Приватного акціонерного підприємства «Снага-М», ОСОБА_1, третя особа: ОСОБА_2 про визнання договору частково недійсним відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: