Справа № 463/5488/14 Головуючий у 1 інстанції: Леньо С.І.
Провадження № 22-ц/783/1600/15 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Зверхановської Л.Д., Цяцяка Р.П.

при секретарі: Ясиновській Я.М.

з участю: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 18 грудня 2014 року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів в розмірі 7180,00 грн.

Оскаржуваним рішенням в задоволенні позову відмовлено.

Рішення в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_3, вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. Покликається на те, що він передав ОСОБА_2 кошти в сумі 7180.00 грн. для проведення приватизації частини земельної ділянки, яка перебуває у спільному користуванні ОСОБА_2 та його матері, а також для вирішення питання узаконення самочинного будівництва, що підтверджується розпискою про отримання коштів. Дані послуги відповідачем не виконані, а тому апелянт вважає, що ОСОБА_2 не виконала роботу, за яку отримала кошти, які відмовляється добровільно повернути, а тому такі підлягають стягненню в судовому порядку. З наведених підстав просить оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши суддю - доповідача, заперечення ОСОБА_2 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду не відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

На підставі ст.ст. 11, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням осіб, в межах заявлених ними вимог, кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Колегія суддів приходить до переконання, що оскаржуване рішення не відповідає зазначеним вимогам закону.

Відповідно до положень ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору у спосіб, визначений законами України.

Судом першої інстанції встановлено, і це підтверджується розпискою ОСОБА_2, що вона, 08.10.2013 року, отримала від ОСОБА_3 400 дол. США для приватизації частини земельної ділянки, а 05.12.2013 року отримала 2000 грн. для узаконення самовільного будівництва. Отримання коштів ОСОБА_2 не заперечується.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_3 зазначив, що оскільки відповідачка не виконала зобов"язань по приватизації земельної ділянки та узаконенню самочинного будівництва, у нього виникло право на стягнення переданих для цієї мети коштів в розмірі 7180.00 грн.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції встановивши, що розписка про отримання коштів не є доказом укладення договору позики, а свідчить про укладення договору про надання послуг по приватизації земельної ділянки та узаконення самочинного будівництва, тобто, свідчить про укладення між сторонами договору про надання послуг, виходячи з того, що відповідачкою вчинено дії по виконанню домовленостей між сторонами, прийшов до висновку про відсутність вини відповідачки у невиконанні обумовлених домовленостей, що на думку суду є підставою для відмови у задоволенні позову.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що правова природа отриманих відповідачкою коштів не є позикою, оскільки і з позовної заяви, і з пояснень сторін вбачається, що 400 дол. США і 2000 грн. позивачем були передані відповідачці для вирішення нею питань по приватизації частини земельної ділянки і узаконення самочинного будівництва.

Заперечуючи щодо позову, ОСОБА_2 зазначила про те, що позивач передав їй 400 дол. США для врегулювання конфлікту, як компенсацію понесених витрат, а також у зв"язку з відсутністю з її боку заперечень щодо приватизації землі, а 2000 грн. були передані позивачем для сплати половини штрафу за самочинне будівництво. Тобто, відповідачка заперечила виконання нею певних робіт, взяття на себе зобов"язань по вирішенню питання приватизації належної матері позивача частини земельної ділянки та узаконення самочинного будівництва, тобто, укладення між нею та позивачем договору про надання послуг.

В матеріалах справи відсутня довіреність, видана на ім"я відповідачки матір"ю позивача, якою б вона уповноважувала ОСОБА_2 на вчинення дій по приватизації частини земельної ділянки та по узаконенню самочинного будівництва.

За таких обставин висновок суду про те, що розписка ОСОБА_2 свідчить про укладення між сторонами договору про надання послуг, за умовами якого ОСОБА_2 зобов"язувалась вчинити дії, необхідні для набуття матрі"ю позивача права власності на частину земельної ділянки та узаконення, тобто, набуття права власності на самочинне будівництво, те, що між сторонами склалися договірні правовідносин щодо надання послуг, правові основи якого регулюються главою 63 розділу 111 книги п"ятої ЦК України, є помилковим.

Стаття 1212 ЦК України передбачає, що особа, яка набула майно або зберігала його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов"язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов"язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Виходячи зі змісту ст. 1212 ЦК України зазначена норма закону застосовується лише у випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч.1 ст. 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов"язання повернути майно потерпілому.

Враховуючи те, що відносини, які склалися між сторонами не є договірними, до цих правовідносин можуть бути застосовані положення ст. 1212 ЦК України, кошти можуть бути стягнуті, як безпідставно набуті.

Разом з тим, звертаючись до суду із позовом ОСОБА_3 в обґрунтування своїх позовних вимог на ст. 1212 ЦК України не посилався.

Відповідно до ч.1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення:1) неповне з"ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Враховуючи неповне з"ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, недоведеністю обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3

Керуючись ст. 303, п.2 ч.1 ст. 307, ст.ст. 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 18 грудня 2014 року - скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_3 в задоволенні позову до ОСОБА_2 про стягнення 7180 грн.

Рішення суду набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням апеляційного суду законної сили.

Головуюча: Шеремета Н.О.

Судді: Зверхановська Л.Д.

Цяцяк Р.П.