Справа № 307/4498/13-ц
У Х В А Л А

Іменем України

11 червня 2015 року м. Ужгород

Судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючого - Власова С.0.,

суддів - Дроботі В.В., Бисаги Т.Ю.,

при секретарі Рогач О.Я.,

з участю: позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тячівського районного суду від 05 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа: Тячівська державна нотаріальна контора про визнання права приватної власності на майно, набуте подружжям за час шлюбу, -

В С Т А Н О В И Л А :

У грудні 2013 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому зазначала, що в 1997 році вона стала проживати в цивільному шлюбі з ОСОБА_4 в с. Вільхівці, вул. Вільхівчик,56 Тячівського району Закарпатської області. Від першого шлюбу ОСОБА_1 мав трьох дітей: сина ОСОБА_5, доньку ОСОБА_1 та доньку ОСОБА_3. 25 січня 1999 року позивачка зареєструвала шлюб з ОСОБА_4 і прийняла прізвище чоловіка «Сідей», а він змінив своє прізвище з «Сідей» на «Шелемба», а потім знов змінив на «Сідей». Проживали вони з чоловіком та його дітьми в будинку №56 в с.Вільхівчик, в якому вона зареєстрована з 06.08.2001 року, з часом номер будинку змінено на «№58». 18.10.2012 року ОСОБА_4 помер.

В січні 2013 року позивач звернулася до Тячівської районної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за померлим чоловіком, на що отримала відмову у звязку з тим, що його донька ОСОБА_3 подала до нотаріальної контори заповіт, згідно якого ОСОБА_4 все своє майно заповів доньці. При цьому позивачка вказує, що за час спільного проживання з ОСОБА_4. з 2006 року по 2011 рік подружжям було придбано майно, а саме: меблевий гарнітур (спальня) - 4000,00 грн. 2007 року; стіл з стільцями у прихожу 1350,00 грн. 2006 року; куток у прихожу 1200 грн. 2006 р.; м»яка частина в гостинну 1800 грн. 2009 р.; шафа з вішалками в коридор 1250 грн. 2011 р.; холодильник 1500 грн. 2008 р.; холодильна камера на 4 шухляди 500 грн. 2009 р.; холодильна камера 1500 грн. 2011 р.; пральна машинка 1250 грн. 2006 р.; вікно 1250 грн. 2006 р.; двері у підвал 1500 грн. 2010 р.; телефон стаціонарний 800 грн. 2006 р.; телевізор та антена «парабола» - 1750 грн. 2009 р.; ванна 8000 грн. 2009 р.;, що складає загальну суму 41 650,00 грн. Крім того, в 2012 році на підставі рішення №83 від 14.06.2012 року виконкому Вільховецької сільської ради чоловік оформив за собою право власності на нерухоме майно житловий будинок з надвірними спорудами №58 в с.Вільхівчик, тобто житловий будинок, в якому вони з ним постійно проживали, здійснювали ремонт та благоустроювали інвентарною вартістю 116 122,00 грн.

Позивачка вважає, що оскільки перераховане майно та будинок було набуто подружжям за час спільного проживання, таке є спільною сумісною власністю подружжя, а тому просила суд визнати за нею право приватної власності на 1/2 частину житлового будинку №58 в с.Вільхівчик Тячівського району; та право власності на 1/2 частину іншого майна (перерахованих вище речей та гаража) вартістю 20 825,00 грн- на підставі ст.60 ч.1 СК України.

Рішенням Тячівського районного суду від 05.02.2015 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, де третя особа: Тячівська державна нотаріальна контора, про визнання права приватної власності на нерухоме та рухоме майно подружжя, набуте за час шлюбу в 1/2 частині відмовлено.

Не погодившись із таким рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на його незаконність, необґрунтованість та порушення судом норм матеріального і процесуального права. Вказує на той факт, що за час спільного проживання з ОСОБА_4 ними спільними зусиллями було проведено покращення будинку; на час реєстрації шлюбу будинок не був зареєстрований взагалі, тобто відносився до самочинного будівництва. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю, при цьому посилається на аналогічні обставини, що були викладені в позові.

У судовому засіданні позивач апеляційну скаргу підтримала, посилаючись на доводи викладені в ній.

Представник відповідача у судовому засіданні доводи апеляції не визнав, просив суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення позивача, представника відповідача, перевіривши матеріали справи та додані сторонами в апеляційному суді додаткові докази, які перевірено судом та долучено до справи, обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає за необхідне її відхилити з таких підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом установлено, що 25.01.1999 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було укладено шлюб, який зареєстровано виконкомом Вільховецької сільської ради Тячівського району, актовий запис №2. На час укладення шлюбу прізвище чоловіка вказано «Шелемба», дружини «Мотря», яке вона змінила на «Сідей» (а.с.9).

18.10.2012 року чоловік позивачки ОСОБА_4 помер, що стверджується свідоцтвом про смерть серії І-ФМ №147931, актовий запис №44 (а.с.12), внаслідок чого відкрилася спадщина на належне йому майно.

14.02.2013 року ОСОБА_1 звернулася до Тячівської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за померлим чоловіком ОСОБА_4 (а.с.43).

Листом №496/02-14 ОСОБА_1 було повідомлено, що її чоловік за життя вчинив заповіт, згідно якого все своє майно заповів дочці ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.47- 48,50).

Позивачем ОСОБА_1 ставилася вимога про визнання майна, набутого під час шлюбу, спільною сумісною власністю подружжя в порядку ч.1 ст.60 СК України, згідно якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Разом з тим, згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог і заперечень.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції правильно констатував, що стороною позивача не було надано жодного доказу, що майно як рухоме так і нерухоме на яке вказує ОСОБА_1 було набуто сторонами під час шлюбу, не здобуто таких і в ході розгляджу справи в апеляційному суді.

Апеляційним судом установлено, що вищевказаний житловий будинок з надвірними будівлями з 01.01.2006 року обліковувався в по господарській книзі Вільховецької сільської ради за особовим рахунком № 1731.

Дана обставина стверджується довідкою виконкому Вільховецької сільської ради Тячівського району Закарпатської області (а.с.157) та копією господарської книги № 20 на 2006-2010 роки у якій зазначено, що житловий будинок в с. Вільхівчик ,58, був збудований у 1980 році, вказана загальна площа будинку 100 м.кв., житлова площа-60 м.кв., особовий рахунок № 1731, ці записи переносились без змін у нові книги.

Тобто, на час укладення позивачкою 25 січня 1999 року шлюбу з ОСОБА_4, будинок на праві власності з 1980 р. належав ОСОБА_4 аж до часу його смерті, не був самочинним будівництвом, оскільки зазначення про це в погосподарській книзі свідчить про належність будинку з на праві власності.

Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 12 травня 1985 року №5-24/26, а згодом Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року № 69

Як вбачається з копії вищевказаної погосподарської книги розпочатої у 2006 році, особовий рахунок № 1731, суспільна група господарства за 2006-2008 роки- домогосподарство, головою домогосподарства (сім»ї) було вказано ОСОБА_4 та чотири члена сім»ї, а саме: дружина -ОСОБА_1, двоє дітей -син ОСОБА_6 та донька ОСОБА_7.

Отже, цими доказами стверджено, що до укладення шлюбу з позивачкою, та на день своєї смерті ОСОБА_4 був власником вказаного вище житлового будинку (дворогосподарства).

Даних про те, що вказаний будинок був самовільно побудований подружжям ОСОБА_1 та ОСОБА_4 за час шлюбу, як це в апеляційній скарзі вказує апелянт, матеріали справи не містять.

Вперше технічна інвентаризація будинку проведена в 2012 році на час її реєстрації. Тоді і було офіційно і точно визначено склад та площу житлових та допоміжних приміщень будинку, зокрема вказано, що: загальна площа будинку 126,9 кв.м.,житлова 43,2 кв.м., житловий будинок на дві житлові кімнати, з надвірними спорудами (а.с.14).

У зведеному акті вартості будинку, господарських будівель та споруд гараж за домоволодіння ОСОБА_4 не значиться (а.с. 17).

Згідно ч.1 ст.11 ЦК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Позивачкою не надано суду належних допустимих доказів того, що за час її перебування у шлюбі з ОСОБА_4 ними придбавалось чи створювалось нове нерухоме майно, або що майно її чоловіка істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя.

У позовній заяві позивачка зазначала, що після смерті свого чоловіка вона певний час у будинку з обєктивних причин не проживала, забрала свої особисті речі та газову плиту (а.с.2-5).

Враховуючи, що позивачем вимога в порядку ч.1 ст.62 СК України не заявлялася, а доказів про визнання майна, набутого під час шлюбу спільною сумісною власністю подружжя в порядку ч.1 ст.60 СК України позивачем не надано та не здобуто таких судом в ході розгляду справи, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову за недоведеністю вимог..

Згідно вимог ст. 303 ч.1 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст.304, п.1 ч.1 ст.307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України судова колегія судової палати ,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -відхилити.

Рішення Тячівського районного суду від 05 лютого 2015 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Головуючий:

Судді :