НОВОМОСКОВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 183/3342/14
№ 2/183/194/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 травня 2015 року

Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:

судді Городецького Д.І.

секретаря Макаренко А.О.

за участю:

позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Новомосковську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - Новомосковська державна нотаріальна контора Дніпропетровської області про визнання свідоцтва недійсним, усунення перешкод у здійсненні права власності, визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, зобов'язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в :

16 травня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 з позовом про усунення перешкод у здійсненні права власності, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, зобов'язання вчинити певні дії.

03 жовтня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з уточненим позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - Новомосковська державна нотаріальна контора Дніпропетровської області про визнання свідоцтва недійсним, усунення перешкод у здійсненні права власності, визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, зобов'язання вчинити певні дії.

03 квітня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з уточненим позовом.

В обґрунтування вимог позивач ОСОБА_1 посилався на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер його батько - ОСОБА_7.

Його батькові ОСОБА_7 на праві власності належав житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 липня 2008 року був визнаний недійсним заповіт ОСОБА_7, відповідно до якого він заповідав вищезазначений будинок своїй дружині - ОСОБА_2, за ним було визнано право власності на ? частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, в порядку спадкування за законом після батька - ОСОБА_7.

Відповідач ОСОБА_2 отримала в нотаріальній конторі свідоцтво про право власності на ? частину житлового будинку в порядку спадкування за законом після чоловіка - ОСОБА_7, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Позивач посилався на те, що свідоцтво повинно бути визнане недійсним, оскільки, на загальних підставах право спадкування отримує лише спадкоємець, який був спадкодавцем заповітом позбавлений спадщини.

Також, необхідно скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на спірний житловий будинок, яка проведена на підставі вищезазначеного свідоцтва про право на спадщину.

Весь час, з 04 липня 2008 року відповідач ОСОБА_2 перешкоджала йому потрапити на подвір'я та в будинок, що не давало йому можливості зареєструвати право власності на будинок, неодноразові звернення до правоохоронних органів та заходи запобігання та громадського впливу виявилися безрезультатними.

Позивач зазначив, що 29 січня 2014 року він зареєстрував своє право власності на спірне нерухоме майно, він є єдиним власником житлового будинку, в в'язку з чим, він має право користуватися всім будинком.

Відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, які проживають в будинку, порушують його права, як власника.

Відповідачі ОСОБА_2 і ОСОБА_6 були зареєстровані в будинку з дозволу колишнього власника - ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, в зв'язку з чим, з зазначеної дати вони втратили право користування спірним будинком.

Відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_5 були зареєстровані в житловому будинку в 2013 році за згодою начебто єдиного власника будинку, ОСОБА_2, але, на той час вона взагалі не була власником зазначеного житла, тому, згідно ст. 230 ЦК України, реєстрація зазначених осіб є незаконною, повинна бути визнана недійсною.

В зв'язку з наведеним, в позовній заяві ОСОБА_1 просив суд:

-визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом серія НОМЕР_2 виданого ОСОБА_2 21 січня 2015 року;

-скасувати рішення номер № 18745428 від 21.01.2015 року про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно - житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1, проведену на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом серія НОМЕР_2 виданого ОСОБА_2 21 січня 2015 року;

-визнати недійсною реєстрацію місця проживання ОСОБА_4, ОСОБА_5 в будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1;

-визнати ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1;

-зобов'язати ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 не чинити йому перешкоди по заміні дверних замків в будинку, гаражах та господарських будівлях;

-зобов'язати відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 висилитися з житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1;

-зобов'язати відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 знятися з реєстраційного обліку в будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримав свої позовні вимоги в повному обсязі, посилався на підстави звернення до суду, викладені в заяві, просив суд задовольнити вимоги.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 та її представник позов не визнали, заперечували проти задоволенні позовних вимог.

Відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 в судове засідання не з'явилися, в своїх заявах просили суд розглянути справу без їх участі.

Представник третьої особи - Новомосковської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області в судове засідання не з'явився.

Заслухавши пояснення позивача, відповідача, представника відповідача, дослідивши надані сторонами докази, суд приходить до наступного.

У відповідності до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Так, 04 липня 2008 року Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області бул винесене рішення у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи - ОСОБА_8, ОСОБА_9, приватний нотаріус ОСОБА_10, Новомосковська міська державна нотаріальна контора про визнання недійсним заповіту та свідоцтва про право на спадщину за заповітом, визнання права власності.

Рішенням суду були частково задоволені позовні вимоги ОСОБА_1, рішенням суду, крім іншого:

-визнаний недійсним заповіт від 03.12.2001 року, згідно якого ОСОБА_7 заповідав все своє майно, в тому числі і будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 та автомобіль Опель Кадет Караван державний номер НОМЕР_1 своїй дружині - ОСОБА_2;

-визнане недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 08.08.2002 року виданого ОСОБА_2;

-визнано за ОСОБА_1 право власності на ? частину житлового будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_1, в порядку спадкування за законом після батька - ОСОБА_7, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Вищезазначеним рішенням суду також встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_7.

Після смерті ОСОБА_7, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року з заявами про прийняття спадщини звернулися син спадкодавця - ОСОБА_1 та дружина - ОСОБА_2.

Судом встановлено, що 21 січня 2015 року Новомосковсько. державною нотаріальною конторою ОСОБА_2 було видане Свідоцтво про право на спадщину за законом на ? частину житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, в порядку спадкування за законом після чоловіка - ОСОБА_7, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Як зазначалося вище, позивач ОСОБА_1 просив суд визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом серія НОМЕР_2 виданого ОСОБА_2 21 січня 2015 року, скасувати рішення номер про державну реєстрацію права власності на спірне нерухоме майно за ОСОБА_2, обґрунтовуючи вимоги тим, що на загальних підставах право спадкування отримує лише спадкоємець, який був спадкодавцем заповітом позбавлений спадщини.

Суд приходить до висновку про помилковість суджень позивача.

Оскільки ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, суд застосовує до правовідносин норми Цивільного кодексу України в редакції 1963 року, який діяв на зазначений період часу.

Так, у відповідності до ст. 545 ЦК України (в реакції 1963 року), якщо заповіт буде визнаний недійсним, то спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений спадщини, одержує право спадкування на загальних підставах.

В той же час, за загальними нормами спадкування, в разі визнання заповіту недійсним, право на спадкування на загальних підставах (за законом) отримують всі спадкоємці на загальних підставах.

Оскільки заповіт на ім'я ОСОБА_2 рішенням суду визнано недійсним, вона набула право на спадкування за законом і оскільки, як дружина спадкодавця, є спадкоємцем першої черги за законом ОСОБА_7, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року, підстав для визнання недійсними свідоцтва про право на спадщину та державної реєстрації права власності на спірне нерухоме майно немає.

У відповідності до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання та проживання членів їх сімей.

Оскільки ОСОБА_2 є власником ? частини житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, вимоги про визнання її такою, що втратила право користування спірним житлом, виселення, зобов'язання знятися з реєстраційного обліку не підлягають задоволенню.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 зареєстрована в спірному житловому приміщенні з 07 жовтня 1999 року, що підтверджується відповідною відміткою в паспорті громадянина України.

У відповідності до ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Так, сторонами визнано, що ОСОБА_6 є дочкою ОСОБА_2, була зареєстрована в житловому будинку із згоди колишнього власника - ОСОБА_7, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

У відповідності до ст.156 ЦК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним в будинку (квартирі), що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Оскільки ОСОБА_6 була членом сім'ї власника жилого будинку - ОСОБА_7, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року, на теперішній час є членом сім'ї відповідача ОСОБА_2, яка є власником ? частини житлового приміщення, вона має право користування зазначеним житлом, в зв'язку з чим, позовні вимоги про визнання ОСОБА_6 такою, що втратила право користування спірним житлом, виселення та зняття з реєстраційного обліку не підлягають задоволенню.

Стосовно позовних вимог в частині вимог до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання недійсною реєстрації місця проживання в будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1, визнання їх такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням зобов'язання висилитися, зобов'язання знятися з реєстраційного обліку суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_4 є дочкою ОСОБА_2, була зареєстрована в спірному приміщенні з 10.10.2013 року, що підтверджується відповідною відміткою в паспорті; відповідач ОСОБА_5 чоловіком дочки ОСОБА_2, був зареєстрований в спірному будинку з 16.05.2013 року, що підтверджується відповідною відміткою в паспорті.

У відповідності до ст. 3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", реєстрація - це внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції.

У відповідності до ст. 11 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", реєстрація місця проживання та місця перебування осіб здійснюється органом реєстрації.

Оскільки позивач не звертався з вимогами до відповідного органу реєстрації щодо оскарження внесення інформації про реєстрацію відповідачівОСОБА_4 і ОСОБА_5, вимоги в частині визнання недійсною реєстрації відповідачів в спірному житловому приміщенні не підлягає задоволенню.

На обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що ОСОБА_4, ОСОБА_5 були зареєстровані в житловому будинку в 2013 році за згодою ОСОБА_2, яка на той час не була власником зазначеного житла.

В той же час, у відповідності до ч.5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, в зв'язку з чим, суд приходить до переконання, що ОСОБА_2, як спадкоємець власника житлового приміщення, мала право надавати дозвіл на реєстрацію інших осіб.

Як зазначалося вище, позивач ОСОБА_1 на підставі рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 липня 2008 року став власником ? частини спірного житлового будинку, відповідач ОСОБА_2, яка 21.01.2015 року отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на ? частину житлового будинку.

Таким чином, позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 є співвласниками спірного будинку на праві спільної часткової власності.

За загальними нормами законодавства України, а саме, згідно до вимог ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання та проживання членів їх сімей.

Таким чином, власник має право на вселення в житловий будинок (квартиру) членів своєї сім'ї та інших осіб.

У відповідності до ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їх згодою, в зв'язку з чим, для вселення в житлове приміщення інших осіб (які не є власниками) вимагається згода всіх співвласників житлового приміщення.

В той же час, позивач ОСОБА_1 не обґрунтовував позовну заяву зазначеними підставами, ним не надано суду жодних доказів того, що він не надавав згоди на вселення відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5, в зв'язку з чим, в задоволенні позовних вимог про визнання їх такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням зобов'язання висилитися, зобов'язання знятися з реєстраційного обліку належить відмовити.

Стосовно позовних вимог ОСОБА_1 в частині зобов'язання відповідачів не чинити йому перешкоди в користуванні спірним майном, суд приходить до наступного.

У відповідності до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно до ст.386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист усіх суб'єктів права власності, а на підставі ст.. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні посилався на те, що відповідачі не надають йому можливості замінити дверні замки в будинку, гаражах та господарських будівлях, при цьому не заперечував того, що він має ключі від вхідних дверей житлового будинку.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні пояснила, що ніхто не чинить перешкоди в користуванні ОСОБА_1 спірним майном, він має ключі від вхідних дверей житлового будинку, але жодного разу в будинок не заходив, в гаражі та господарських будівлях взагалі відсутні замки, перешкод для доступу в ці приміщення немає.

У відповідності до ст.ст. 10,60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на обґрунтування своїх вимог або заперечень.

Позивачем ОСОБА_1 не надав суду жодного доказу того, хто саме з відповідачів перешкоджає йому користуватися належним йому нерухомим майном, яким чином чиняться перешкоди, в зв'язку з чим, в задоволенні зазначеної частини вимог також належить відмовити.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 3, 11, 15, 10, 60, 88, 213-215 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - Новомосковська державна нотаріальна контора Дніпропетровської області про визнання свідоцтва недійсним, усунення перешкод у здійсненні права власності, визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, зобов'язання вчинити певні дії - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Д.І. Городецький