АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження
Доповідач - Українець Л.Д.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 вересня 2015 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого - Українець Л.Д.

суддів - Оніщука М.І.,

- Крижанівської Г.В.,

за участю секретаря - Троц В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, подану представником ОСОБА_3 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 22 липня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_2 до Кабінету Міністрів України про стягнення заборгованості та зобов'язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2015 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до Кабінету Міністрів України про стягнення заборгованості та зобов'язання вчинити дії.

У мотивування вимог посилався на те, що в травні 1986 року приймав участь у ліквідації аварії на Чорнобильській АС.

Внаслідок дії іонізуючого випромінювання він отримав значну шкоду здоров'ю, втратив працездатність і став інвалідом.

Після оприлюднення в 1990 році розсекречених даних про фактичний рівень радіації в 30 кілометровій зоні, юридичним фактом стала обставина, що він працював в 30 кілометровій зоні ліквідації аварії на ЧАЕС в інших умовах, ніж ті, за які йому нараховувалася заробітна плата.

У 30 кілометровій зоні він працював водієм автобуса, його місце роботи зазнавало впливу радіоактивних речовин та інших джерел випромінювання.

Замість максимально можливих нормативних 0,4 години на добу він працював 24 години, а тому простий розрахунок показує, що він має право на перерахунок заробітної плати в розмірі 24/0,4 = 60 тарифних ставок за основним місцем роботи.

28.02.1991 року Верховна Рада УРСР прийняла ЗаконУкраїнської РСР №796XII «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», чим взяла на себе всю відповідальність за втрату працездатності громадянами, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

У ст. ст. 48, 50, 54 цього Закону (в редакції до 01.01.2005 року) держава гарантувала ліквідаторам Чорнобильської катастрофи мінімальний розмір державної пенсії за втрату працездатності під час проведення аварійних робіт, який не міг бути меншим ніж 6 мінімальних пенсій за віком для третьої, 8 для другої та 10 для першої групи інвалідності.

З 01.01.2005 року для ліквідаторів аварії на ЧАЕС 1986 року розмір державної пенсії повинен бути збільшений в 3,5 рази.

22.04.2011 року Богуславський районний суд Київської області підтвердив його право отримувати державну пенсію в якості відшкодування збитку завданого державою під час виконання робіт по ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС в розмірі не меншому ніж 8,75 мінімальних пенсій за віком. Кабінет Міністрів України відмовляється надавати відповідні кошти на виплати за рішенням суду.

Дії посадових осіб вищого керівництва Українською РСР під час ліквідації аварії на ЧАЕС підпадають під класифікацію злочину зловживання владою, а тому відповідно до Декларації ООН «Основні принципи правосуддя для жертв злочину та зловживання владою» він отримав право на рецесію, яка повинна була сплачуватися в розмірі щомісячного доходу, якого він був позбавлений внаслідок злочину зловживання владою, компенсацій та соціальної допомоги.

Саме на Кабінет Міністрів України, відповідно до п. 11 Декларації, як уряд - правоспадкоємець Ради Міністрів Української РСР, покладено обов'язок надавати реституцію жертвам злочину зловживання владою.

З урахуванням наведеного просив суд зобов'язати Кабінет Міністрів України виплатити заборгованість за рішенням Богуславського районного суду Київської області від 22.04.2011 року; визнати його право на отримання рецесії за злочин зловживання владою вищого керівництва Української РСР під час ліквідації ним аварії на Чорнобильській АЕС у розмірі 60 середніх заробітних плат по Україні на момент нарахування та виплати щомісячно; зобов'язати Кабінет Міністрів України включати до Державного бюджету України суми належної йому рецесії.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 22 липня 2015 року позов ОСОБА_2 залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Зазначає, що Позивач не був професійним рятівником, не давав згоди на проведення робіт в умовах значного рівня радіації, не мав необхідних засобів індивідуального захисту в умовах небезпечного для його життя рівня радіації та не мав уяви про дії при смертельних рівнях радіації Все це надає право стверджувати про примусовий, під впливом шахрайства відповідача, характер його роботи при ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.

Посилається на те, що для оплати праці при надмірному ризику переопромінювання застосовуються коефіцієнти ризику, які передбачають оплату в кратному розмірі всього часу знаходження працівника в зоні ризику, тому норми постанови Ради Міністрів Української РСР №207-7 ВІД 10.06.1986 року про умови оплати праці ліквідаторів потрібно враховувати для всього часу знаходження ліквідаторів в зоні ризику.

Також зазначає, що в постанові №95-ХІІ «Про невідкладні заходи щодо захисту громадян України від наслідків Чорнобильської катастрофи» чітко визначений винуватець переопромінювання ліквідаторів - Рада Міністрів Української РСР, надана офіційна характеристика аварії - екологічна катастрофа. При обговоренні цієї постанови 31.07.1990 року Верховною Радою Української РСР був заслуханий доклад членів Комісії з питань чорнобильської катастрофи, які констатували практику ради Міністрів Української РСР примусового залучення людей до робіт по наслідках Чорнобильської катастрофи.

Суд першої інстанції не прийняв до уваги наведені ним доводи, чим порушив його право на судовий захист.

ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені, що підтверджується зворотніми повідомленнями про вручення поштового відправлення ОСОБА_2 3 вересня 2015 року, ОСОБА_3 4 вересня 2015 року.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника Кабінету Міністрів України, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції підставно виходив з їх недоведеності та необґрунтованості з огляду на таке.

Відмовляючи в задоволені позову про зобов'язання Кабінет Міністрів України негайно виплатити позивачу заборгованість за постановою Богуславського районного суду Київської області від 22.04.2011 року, суд першої інстанції підставно виходив з того, що судове рішення, яке набрало законної сили підлягає виконанню і не потребує ухвалення ще одного рішення суду про зобов'язання виконати таке рішення, оскільки виконання рішення суду є завершальною стадією судового провадження.

Обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відмову в задоволені й інших позовних вимог.

Держава взяла на себе всю відповідальністю за втрату працездатності громадянами, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи та відшкодування завданої шкоди, ухваливши 28.02.1991 року Закон №796-Х11 «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Цим законом визначено пенсії та інші соціальні гарантії.

Виконання цього закону покладено на Управління пенсійного фонду України та Управління соціального захисту населення.

На даний час обчислення пенсій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи проводиться згідно до Порядку обчислення пенсій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 листопада 2011 року №1210, яка є чинною та підлягає виконанню.

Доводи апеляційної скарги щодо оплати праці при надмірному ризику переопромінювання, то позивач не перебував у трудових відносинах з відповідачем, а отримував заробітну плату відповідно до вимог трудового законодавства за місцем роботи, де й визначався розмір виплат.

Посилання представника позивача на те, що норми постанови Ради Міністрів Української РСР №207-7 від 10.06.1986 року про умови оплати праці ліквідаторів потрібно враховувати для всього часу знаходження ліквідаторів в зоні ризику та застосування в Україні переліку населених пунктів, які відносяться до зон ризику, слід застосовувати для військовослужбовців, які проводили роботи в спеціальній техніці з коефіцієнтом захисту не менше 800-2000, тому заробітна плата ліквідаторів при переопромінюванні потужністю більше 2,8 мілібер на годину, які знаходились в зоні цілодобово, не могла бути меншою ніж 20 середніх заробітних плат по Українській РСР в 1986-1987 роках, не є підставою для скасування судового рішення, оскільки представник позивача сам зазначає, що всі ці питання визначалися Постановами Ради Міністрів Української РСР, які були чинними і ним не оскаржувались.

Судом першої інстанції встановлено і позивачем та його представником не спростовано, що позивач отримує від держави відповідну реституцію, як ліквідатор аварії на ЧАЕС, згідно діючого в Україні законодавства, що не суперечить Декларації ООН «Основні принципи правосуддя для жертв злочинів і зловживань владою», прийнятій резолюцією 40/34 Генеральної Асамблеї ООН 29.11.1985 року.

Суд першої інстанції повно та всебічно з'ясував обставини справи, дав їм належну правову оцінку.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Отже, рішення суду відповідає вимогам закону, наданим доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, подану представником ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 22 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: