Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Є.у.№336/1460/15-ц
Провадження № 22-ц/778/3275/15 Головуючий у 1-й інстанції: Дацюк О.І.
Суддя-доповідач: Сапун О.А.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Пільщик Л.В.,

суддів: Краснокутської О.М.,

Сапун О.А.,

при секретарі: Евальд Д.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30 березня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,-

ВСТАНОВИЛА :

У лютому 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 04 жовтня 2013 року ОСОБА_3 визнаний винним у скоєнні злочину, передбаченого частиною 1 статті 286 1 КК України.

Внаслідок отриманих в результаті дорожньо-транспортної пригоди тілесних ушкоджень, спричинених відповідачем, він тривалий час лікувався. 01.10.2013 року ОСОБА_3 взяв на себе зобов'язання добровільного відшкодування завданої матеріальної шкоди в сумі 15 000 грн. до 20.12.2013 року, однак кошти так і не сплатив.

Крім того, по причині отриманих травм він зазнав моральних страждань, які оцінює у 150 000 грн.

Просив стягнути з ОСОБА_3 у відшкодування матеріальної шкоди 19 125 грн., з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України, а також у відшкодування моральної шкоди сумі 150 000 гривень.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30 березня 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 у відшкодування моральної шкоди 7 000 грн.

В іншій частині позов ОСОБА_2 залишено без задоволення.

Стягнуто з ОСОБА_3 в дохід держави судовий збір в сумі 243 грн. 60 коп.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, нормам матеріального права, просить рішення Шевченківського районного суду міста Запоріжжя від 30 березня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Заслухавши у судовому засіданні апеляційного суду доповідь судді, доводи представника апелянта - ОСОБА_4, який підтримав апеляційну скаргу, пояснення ОСОБА_3, який не заперечував проти оплати ОСОБА_2 у відшкодування матеріальної шкоди 15 000 грн., однак не має можливості одноразово виплатити всю суму, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у відповідності до статті 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

За змістом статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до роз'яснень, наданих у п. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 року "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки", розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166,1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Положення статті 625 ЦК не застосовуються до відносин з відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, оскільки відшкодування шкоди є відповідальністю, а не грошовим зобов'язанням, яке виникає з договірних зобов'язань. Винятком є відповідальність страховика ( стаття 992 ЦК ).

Статтею 23, частиною 1 статті 1167 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

З матеріалів справи вбачається, що 24 липня 2013 року ОСОБА_3, перебуваючи у стані алкогольного сп'яніння та керуючи автомобілем "Москвич-412" державний реєстраційний номер НОМЕР_1, який належав йому на праві власності, порушив пункт 10.1 Правил дорожнього руху і допустив зіткнення з передньою частиною велосипеда під керуванням водія ОСОБА_2

Внаслідок даної ДТП потерпілий ОСОБА_2, згідно висновку експерта № 2611 від 16 серпня 2013 року, отримав тілесні ушкодження, а саме: відкритий перелом лівої ключиці без значного зміщення, рани в області надпліччя і гематоми, котрі були кваліфіковані як пошкодження середнього ступеня тяжкості, не небезпечні для життя, але які потягли за собою довготривалий розлад здоров'я, терміном більш ніж 21 день.

За фактом ДТП було порушено кримінальне провадження.

Судом з'ясовано, і не заперечується сторонами, що 01 жовтня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено письмову угоду, за умовами якої відповідач взяв на себе зобов'язання добровільно виплатити потерпілому ОСОБА_2 у період з 01 жовтня 2013 року по 20 грудня 2013 року матеріальну шкоду в сумі 15 000 грн. В угоді також зазначено, що у випадку додержання ОСОБА_3 строку виплати 15 000 грн. потерпілий не буде мати до відповідача будь-яких претензій ( а. с. 7 ).

Вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 04 жовтня 2013 року ОСОБА_3 визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 286 КК України, йому призначено покарання у вигляді 2 років обмеження волі без позбавлення права керування транспортним засобом. Відповідно до статей 75,76 КК України засудженого від відбування призначеного основного покарання у вигляді обмеження волі звільнити, якщо він протягом іспитового строку 1 рік 6 місяців не вчинить нового злочину та виконає покладені на нього обов'язки - періодично з'являтися на реєстрації в органи кримінально-виконавчої інспекції та повідомляти ці органи про зміну місця проживання і місця роботи. При цьому у вироку було зазначено, що при обранні міри покарання суд прийняв до уваги те, що обвинувачений добровільно відшкодував потерпілому витрати на лікування ( а. с. 3-6 ).

Разом з тим, відповідач до цього часу не виконав зобов'язання по відшкодуванню ОСОБА_2 матеріальної шкоди, спричиненої внаслідок пошкодження здоров'я через ДТП.

Колегія суддів, з урахуванням конкретних обставин справи, положень статті 1187 ЦК України, пояснень ОСОБА_3, який не заперечував проти стягнення з нього на користь позивача 15 000 грн., дійшла висновку, що суд першої інстанції безпідставно залишив вимоги ОСОБА_2 про стягнення 15 000 грн. без задоволення.

В цій частині судове рішення на підставі статті 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 у відшкодування матеріальної шкоди 15 000 грн.

Рішення суду в частині відшкодування моральної шкоди сторонами не оскаржується, тому в апеляційному не переглядається.

Керуючись ст.ст. 307,309 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30 березня 2015 року в частині відмови у позові щодо відшкодування матеріальної шкоди скасувати. В цій частині ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 15 000 грн.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: