ПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Унікальн.номер справи 753/5755/13-ц Головуючий у 1- ін..: Дубас В.А. Апелц.проваджен.22-ц-796/6165/2015 Доповідач : Слободянюк С.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді - Слободянюк С.В.,

суддів - Корчевного Г.В. Лапчевської О.Ф.,

при секретарі - Трофименко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду м.Києва від 20 лютого 2015 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання договору довічного утримання та визнання права власності, за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про часткове визнання недійсним договору довічного утримання,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_3 про розірвання договору довічного утримання та визнання права власності, який було укладено між ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 18 жовтня 2012 року.

У жовтні 2014 року ОСОБА_2 звернулась з позовом до ОСОБА_3 частково недійсним вказаного договору довічного утримання і просила суд визнати недійсним договір в частині його укладання 18 жовтня 2012 року з нею та ОСОБА_4 Визнати за нею право власності на АДРЕСА_1 (т.2 а.с.23-24). Судові витрати стягнути з відповідача (т.2 а.с.21-23).

Ухвалою Дарницького районного суду м.Києва від 21 листопада 2014 року (т.2 а.с.15) позови ОСОБА_2 об*єднано в одне провадження.

Позови обґрунтовано тим, що відповідачкою не виконувались умови договору довічного утримання, а саме: не годували її і сина, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1; не надавало грошової допомоги; квартира не прибиралася, внаслідок чого вона з сином вимушені були проживати в умовах, не придатних для нормального проживання; обов*язки, які брала на себе відповідачка за договором довічного утримання, виконували інші особи.

Рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 20 лютого 2015 року у позовах відмовлено.

На рішення суду першої інстанції ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій з посиланням на порушення судом норм матеріального і процесуального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення, ухвалення нового рішення про задоволення позовів (т.2 93- а.с.97).

В судовому засіданні представник ОСОБА_2 - ОСОБА_5 (довіреність т.1 а.с.13) підтримала апеляційну скаргу, представник ОСОБА_3 - ОСОБА_6.(т.1 а.с.134) - скаргу не визнала.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення скарги з таких підстав.

Судом встановлено, що 18 жовтня 2012 року між ОСОБА_2, ОСОБА_4 (відчужувачами) та ОСОБА_3 (набувачем) було укладено договір довічного утримання (догляду), який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Регурецькою О.В., зареєстровано в реєстрі за № 1666 (т.1 а.с.6).

Згідно з п.1 вказаного договору позивачка передала у власність відповідачу належну їй 1/2 частину квартири АДРЕСА_2, ОСОБА_4 також передав у власність ОСОБА_3 належну йому 1/2 частину цієї ж квартири.

З витягу про державну реєстрацію прав, який видано КП Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об»єкти нерухомого майна від 06 листопада 2012 року вбачається, що зазначена квартира на підставі договору довічного утримання (догляду) на праві власності зареєстрована за ОСОБА_3, (а.с.127).

ОСОБА_3 відповідно до п.п. 12.1, 12.3, 12.4 вказаного договору зобов`язувалась в межах вартості матеріального забезпечення довічно утримувати відчужувачів, надавати необхідний догляд (опікування), що не охоплюється утриманням (матеріальним забезпеченням): доглядати під час хвороби, доставляти до місця проживання відчужувачів необхідних їм ліків та продуктів харчування тощо. Після смерті відчужувачів набувач зобов`язувалась поховати кожного з них з додержанням прийнятих громадських та християнських звичаїв.

Пунктом 14 договору передбачено, що щомісячна сума матеріального (грошового) забезпечення (утримання) кожного з відчужувачів складає по 500 грн. (а всього відповідно - 1000 грн.), які повинні передаватись набувачем відчужувачам готівкою щомісяця до 20-го числа.

Суд першої інстанції зазначав, що приписи укладеного договору довічного утримання (догляду) не містять чітко визначеного, як порядку (способу) надання набувачем ОСОБА_3 родині ОСОБА_4 догляду (опікування) у вигляді догляду під час хвороби, доставлення до місця проживання відчужувачів необхідних їм ліків та продуктів харчування тощо, так і не містять порядку (способу) прийняття такого догляду ОСОБА_4, або неприйняття, висловлення ними зауважень, претензій тощо.

ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 61 року помер в м.Києві що вбачається зі свідоцтва про смерть від ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.6).

Після смерті сина ОСОБА_2 з родичами, які перебували на похоронах ОСОБА_4, поїхала у м. Білгород-Дністровський Одеської області (а.с.63).

Згідно зі ст. 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду: 1) на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини; 2) на вимогу набувача. Договір довічного утримання (догляду) припиняється зі смертю відчужувача.

У відповідності до ч. 1 ст. 756 ЦК України у разі розірвання договору довічного утримання (догляду) у зв'язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов'язків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення. У цьому разі витрати, зроблені набувачем на утримання та (або) догляд відчужувача не підлягають поверненню.

Що стосується доводів представника відповідачки про направлення ОСОБА_2 грошових переказів в Одеську область, які повертались у зв*язку зі закінченням строку зберігання (т.1 а.с.81), слід зазначити, що та обставина про відмову позивачки від отримання грошових коштів не має правового значення, так як договір довічного утримання може бути розірваний незалежно від вини набувача, у невиконання останнім його умов.

З довідок комінтернівської центральної районної лікарні Одеської області від 11 березня 2013 року вбачається, що ОСОБА_2 поставлено діагноз: алергічний дерматит, короста та педикульоз (а.с.34).

Такі обставини підтверджують про неналежний догляд набувача за договором довічного утримання відносно ОСОБА_2, договором довічного утримання, як то передбачено п.12.3 договору.

Неналежне виконання відповідачкою обов*язків за договором довічного утримання підтверджуються і показаннями свідків, ОСОБА_8, ОСОБА_9, які суду пояснювала, що з кінця 2012 року до початку 2013 року допомагала ОСОБА_2 по господарству, на прохання останньої купувала продукти, ліки, виводила на вулицю. Такі свідчення давала суду і ОСОБА_2 як свідок.

Свідок ОСОБА_10 (мати ОСОБА_3.) показала суду, що вона носила їжу ОСОБА_2, прибирала у неї в квартирі.

На аркуші справи № 61 т.1 міститься додаток до договору довічного утримання від 18 жовтня 2012 року, в якому вже зазначено, що сторони претензій одна до одної не мають, обов*язки виконані в повному обсязі. Проте, такий доказ не можна визнати належним, оскільки основний договір довічного утримання посвідчено нотаріусом, всі додатки до нього мають бути посвідчено нотаріусом і підписано сторонами.

На такі обставини та вимоги закону суд першої інстанції уваги не звернув, а тому рішення суду підлягає скасуванню в частині відмови у розірванні договору довічного утримання.

Відповідно до вимог ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання одна сторона передає другій стороні у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Відповідно до ст.651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для розірвання оспорюваного договору, вимоги позивачки про визнання на нею права власності на вказану вище квартиру підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Водночас колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про часткове визнання недійсним договору довічного утримання в частині укладання договору між ОСОБА_2, ОСОБА_4 і ОСОБА_3

За матеріалами справи ОСОБА_4. помер ІНФОРМАЦІЯ_1. За життя ОСОБА_4. не звертався з таким позов щодо визнання недійсним договору в частині його укладання з ОСОБА_3 Відсутні дані, що ОСОБА_2 є правонаступником після смерті ОСОБА_4. Тому не вбачалось підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання недійсним договору, укладеного між ОСОБА_4 і ОСОБА_3

Правильним є висновок суду першої інстанції про відмову у позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про часткове визнання недійсним договору довічного утримання в частині укладання договору між ОСОБА_2 і ОСОБА_3, оскільки, не було доведено належними і допустимими доказами наявності підстав недійсності правочину, зокрема недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог закону.

Висновок суду першої інстанції про відмову у позовах базується на належному виконання набувача умов договору довічного утримання, однак з таким висновком суду в цій частині погодитися не можна, враховуючи наведе вище.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, скасуванню оскаржуваного рішення в частині відмови у заявлених позовних вимогах про розірвання оспорюваного договору з ухваленням в цій частині нового рішення.

Керуючись ст.ст. 303.304,309, 313 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м.Києва від 20 лютого 2015 року в частині відмови у позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання договору довічного утримання та визнання права власності скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення наступного змісту.

Розірвати договір довічного утримання від 18 жовтня 2012 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Регурецькою О.В., реєстраційний номер 1666.

Визнати за ОСОБА_2 (іден. номер НОМЕР_1) право власності на квартиру АДРЕСА_3.

Стягнути з ОСОБА_3 (іден.номер НОМЕР_2, АДРЕСА_4) на коритсь ОСОБА_2 (іден. номер НОМЕР_1) судовий збір в сумі 1051 грн.08 коп.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справи протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: