АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/3336/15 Головуючий 1 інст. - Караченцева І.В.
Справа № 635/3108/14-ц Доповідач - Хорошевський О.М.
Категорія: договірні
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 червня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого, судді - Хорошевського О.М.,

суддів: Пшенічної Л.В., Івах А.П.,

за участю секретаря - Пуль С.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою Харківської міжрайонної прокуратури Харківської області

на рішення Харківського районного суду Харківської області від 19 травня 2014 року за по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Пісочинська селищна рада Харківського району Харківської області про визнання договору дійсним та визнання права власності на домоволодіння, -

встановила:

У червні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суджу з позовом в якому просив визнати факт володіння ОСОБА_2 житловим будинком з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1, визнати дійсним договір купівлі-продажу зазначеного домоволодіння укладений 03 лютого2014 року між ОСОБА_2 та ним і визнати за ним право власності на зазначене домоволодіння.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 03 лютого 2014 року між сторонами було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку та господарських споруд по АДРЕСА_1 за яким сторони домовились про усі істотні умови і він сплатив ОСОБА_2 передбачену договором грошову суму. Однак відповідач ухиляється від нотаріального посвідчення цього договору, що є перешкодою для реєстрації права власності на предмет договору за позивачем.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 19 травня 2015 року позовні вимоги задоволено. Встановлено факт володіння ОСОБА_2 житловим будинком з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1, визнано договір купівлі-продажу житлового будинку від 03 лютого2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 дійсним, визнано право власності в цілому на ім'я ОСОБА_1 на садибний (індивідуальний) житловий будинок із господарськими будівлями та спорудами, який складається з житлового будинку літ. «А -1» 1956 року побудови загальною площею 32,30 кв. м., ганка літ. «а1» 1956 року побудови, сараю літ. «Б» 1956 року побудови загальною площею 8,2 кв. м. розташований за адресою: АДРЕСА_1.

В апеляційній скарзі заступник Харківського міжрайонного прокурора просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Скарга містить посилання на те, що судом першої інстанції не перевірено наявність обставин, які перешкоджають сторонам провести нотаріальне посвідчення правочину, укладеному ними у простий письмовій формі та факт ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину.

Не встановлено на яких підставах ОСОБА_2 володіє спірним житловим будинком і чи має він право відчуження цього будинку.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 разом із своїм батьком побудував житловий будинок з надвірними будівлями і до укладання договору купівлі-продажу був єдиним власником цього майна.

ОСОБА_1 уклавши договір з ОСОБА_2 та сплативши останньому вартість будинку набув це майно у власність однак продавець ухиляється від нотаріального посвідчення договору. При цьому суд посилався на норми, що регулюють право власності.

Однак висновок суду не відповідає обставинам справи та вимогам закону.

За змістом ч. 1 ст. 316 ЦК України право власності є право особи на річ ( майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Проте, здійснення цих прав можливе лише після набуття особою права власності на річ (майно), у порядку визначеному законом.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилався на те, що спірний будинок побудований його батьком та дідом.

За правилами п. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК України якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Будь яких доказів того, що у ОСОБА_2 виникло право власності на спірне домоволодіння суду надано не було.

Відсутність доказів про належність особі на праві власності майна позбавляє її можливості розпоряджатися таким майном.

Про відсутність у ОСОБА_2 будь яких доказів належності йому спірного домоволодіння свідчить і заявлені позовні вимоги.

Враховуючи, що особа, яка не набула права власності на майно не має права розпоряджатися ним договір, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не можна вважати дійсним.

Оскільки при вирішенні справи судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального права, а висновок суду не відповідає обставинам справи оскаржуване рішення підлягає скасуванню з підстав передбачених п.п. 3,4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 2 ч. 1 ст. 307, п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309, 316, 317, 319 ЦПК України судова колегія,-

вирішила:

Апеляційну скаргу задовольнити.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 19 травня 2014 року скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір 148,83 грн.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення, та може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий -

Судді: