Номер провадження: 22-ц/785/6022/15
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Мартинова К. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.07.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Мартинової К.П.,

суддів Заїкіна А.П., Кварталової А.М.,

за участю секретаря Решетник М.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів за договором позики, та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 18 травня 2015 року,

ВСТАНОВИЛА :

У квітні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача суми інфляційних збитків від простроченої суми за період з серпня 2014 року по березень 2015 року в розмірі 26 680 грн., трьох відсотків річних за вказаний період у розмірі 1667,20 грн., процентів за користування грошовими коштами в розмірі 8 665, 56 грн., посилаючись на ст. ст. 625, 1048 ЦК України.

Позивач посилався на те, що в серпні 2012 року між ним та ОСОБА_3 був укладений нотаріально посвідчений договір позики, за яким ОСОБА_3 отримав грошові кошти у розмірі 83360 грн. в борг строком на два роки.

ОСОБА_3 борг не повернув і 29 січня 2013 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4 видано виконавчий напис про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 83360 грн.

ОСОБА_3 позов не визнав, звернувся до суду з зустрічним позовом про визнання договору позики від 02 серпня 2012 року недійсним в зв»язку з тим, що за цим договором не було передачі йому грошових коштів, тобто договір на його думку є фіктивним та удаваним.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 18 травня 2015 року в задоволенні позовів ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_3 до ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційних скаргахОСОБА_3 та ОСОБА_2 просять рішення суду скасувати, тому що воно ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права та ухвалити нове рішення, яким задовольнити їхні позовні вимоги.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційних скарг, заперечення на них, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг і заявлених вимог колегія суддів вважає, що обидві апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення інфляційних втрат, трьох відсотків річних та відсотків за користування кредитом суд першої інстанції посилався на відсутність доказів отримання позичальником коштів за договором позики.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним суд першої інстанції посилався на те, що за укладеним договором позики 02.08.2012 року реальної передачі коштів не відбулося, але відсутні підстави та докази для визнання його недійсним.

Однак колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони не відповідають обставинам справи та судом неправильно застосовано норми матеріального і процесуального права, що, відповідно до п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, є підставами для скасування рішення суду з ухваленням нового.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов»язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов»язковим для виконання сторонами.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 02 серпня 2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір позики грошових коштів на суму 83360 грн. строком на два роки.

Договір позики нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4.

За заявою ОСОБА_2 29 січня 2013 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4 видано виконавчий напис про стягнення з ОСОБА_3В на користь ОСОБА_2 боргу в розмірі 83360 грн..

Постановою державного виконавця відділу ДВС Біляївського районного управління юстиції відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого напису № 135 від 29.01.2013 року про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 боргу 83360 грн.

Постановою державного виконавця відділу ДВС виконавчої служби Біляївського міськрайонного управління юстиції від 25 грудня 2013 року виконавчий документ № 135 від 29.01.2013 року повернуто стягувачу в з»язку з відсутністю майна, належного боржнику та на яке можливо звернути стягнення в рахунок погашення боргу.

Постановою державного виконавця відділу ДВС державної служби Біляївського управління юстиції в Одеській області від 19 червня 2014 року відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого напису № 135 від 29 січня 2013 року про стягнення боргу з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 у розмірі 83360 грн.

Посилаючись на невиконання зобов»язання та на ст. 625 ЦК України ОСОБА_2 просив стягнути з ОСОБА_3 за період з серпня 2014 року по березень 2015 року: суму інфляційних витрат 26680 грн., три відсотки річних у розмірі 1667,20 грн.; проценти за користування грошовими коштами 8665,56 грн.

ОСОБА_3 просив визнати договір позики грошових коштів від 02.08.2012 року недійсним на підставі ст.ст. 234, 235 ЦК України, як фіктивний та удаваний.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму позики або таку ж кількість речей того ж роду та такої якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до вимог ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов»язання, на вимогу кредитора зобов»язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на отримання від позивальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України.

Згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним / стаття 234 ЦК України/.

Саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин.

Якщо сторонами не вчинено будь»яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили (ст.235 ЦК України).

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вичнено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Позичальник має право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором (ч. 1 ст. 1051 ЦК України). При цьому, за змістом ч. 2 ст. 1051 ЦК України при укладенні договору позики в письмовій формі (крім випадків укладення його під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини) безгрошовість такого договору не може ґрунтуватись на поясненнях свідків, а може бути підтверджена лише належними і допустимими доказами (ч. 2 ст. 58, ст. 59 ЦПК України).

ОСОБА_3 не надав належних та допустимих доказів фіктивності, удаваності договору позики грошових коштів від 02.08.2012 року.

В п.1. договору позики від 02 серпня 2012 року визначено, що позикодавець передає у власність позикодавця грошові кошти у розмірі 83360 грн., а позичальник зобов»язався повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів без сплати процентів за користування кредитом. Тобто п.1. договору позики грошових коштів від 02.08.2012 року посвідчено передачу позичальнику визначеної договором грошової суми / ст. 1047 ЦК/.

Відповідно до п. 4. договору позики позичальник зобов»язався повернути позикодавцеві позику /грошові кошти, що були передані йому позикодавцем/ без сплати процентів за користування грошовими коштами згідно умов цього договору та в строк до 02 серпня 2014 року.

Посилання ОСОБА_3, що за договором позики від 02.08.2012 року передачі коштів не відбувалося, оскільки сторони договору переслідували іншу мету, а саме ОСОБА_3 мав на меті отримати в оренду магазин, а ОСОБА_2 мав на меті передати йому магазин та товар для подальшого продажу, є безпідставним. Доказ того, що договір позики від 02.08.2012 року був укладений не з метою отримання грошових коштів позичальником, те що ОСОБА_3 працював у ОСОБА_2 відповідно трудового договору від 29 вересня 2011 року та запису в трудовій книжці, не може бути належним та допустимим доказом стосовно безгрошовості договору позики від 02.08.2012 року.

Дійсно ОСОБА_3 з 2011 року по 14 серпня 2012 року працював в СПД ОСОБА_5 продавцем консультантом. За договором займу від 26.08.2011 року ОСОБА_2 передавав ОСОБА_3 товар на суму 240 000 грн., що підтвердили обидві сторони договору. Однак, договір займу від 26.08.2011 року не є предметом даного спору.

ОСОБА_2 підтвердив, що ОСОБА_3 дійсно працював продавцем в магазині його дружини ОСОБА_5 та в серпні 2012 року взяв у нього в борг гроші за договором позики для отримання в оренду іншого приміщення з метою самостійно зайнятися бізнесом та звільнився з роботи. Як ОСОБА_3 використав отримані в борг кошти ОСОБА_2 не цікавився.

ОСОБА_3 підтвердив, що приміщення в оренду він не взяв, товар також не отримував.

Отже відсутні підстави та докази того, що договір позики грошових коштів від 02.08.2012 року є договором оренди.

Предметом даного спору є стягнення грошових коштів на підставі ст. 625 ЦК України за невиконання виконавчого напису від 29.01.2013 року про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 боргу за договором позики від 02.08.2012 року.

Виконавчий напис від 29.01.2013 року знаходиться на примусовому виконанні у відділі ДВС Біляївського районного управління юстиції в Одеській області з червня 2014 року, та позичальником не оспорений в установленому законом порядку.

Посилання ОСОБА_3 на неотримання грошових коштів за договором позики від 02.08.2012 року є безпідставним також виходячи з того, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Посилання ОСОБА_3 на те, що при укладенні договору позики 02.08.2012 року не був укладений договір застави майна позичальника, що свідчить про фіктивність договору позики від 02.08.2012 року, на увагу не заслуговують.

Укладення договору застави при укладанні договору позики грошових коштів є правом сторін правочину, а не обов»язком.

При встановлених обставинах колегія суддів прийшла до висновку про відсутність доказів для визнання недійсним договору позики від 02.08.2012 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, як фіктивного та удаваного / ст. ст. 234, 235 ЦК України/. З інших підстав позовні вимоги ОСОБА_3 не заявляв.

Колегія суддів також прийшла до висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_3 коштів за невиконання зобов»язань.

Умовами договору позики від 02.08.2012 року визначено, що позикодавець передає у власність позичальника грошові кошти у розмірі 83360 грн., а позичальник зобов»язався повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів без сплати процентів за користування грошовими коштами.

При встановлених обставинах позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення з позичальника ОСОБА_3 процентів за користування грошовими коштами за кредитним договором від 02.08.2012 року в розмірі 8665,56 грн. задоволенню не підлягають.

На підставі ст. 625 ЦК України за порушення грошового зобов»язання за договором позики грошових коштів від 02.08.2012 року відповідно виконавчого напису, за період з серпня 2014 року по березень 2015 року, підлягають стягненню з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 інфляційні збитки у розмірі 26680 грн. та три відсотки річних у розмірі 1667,20 грн.

На підставі ст. 88 ЦПК України з відповідача за первісним позовом ОСОБА_3 підлягають стягненню судові витрати, понесені позивачем за цим позовом ОСОБА_2, а саме повернення сплаченого судового збору, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Квитанціями підтверджено, що ОСОБА_2 сплатив судовий збір у розмірі 370,13 грн. + 185,07 грн. = 555,60 грн. Позов ОСОБА_2 підлягає задоволенню у розмірі 2/3 частини від заявлених ним позовних вимог. Тому поверненню підлягає дві третини від сплаченого ним судового збору, а саме - 370 грн..

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, 305, 307, 309 ч. 1 п. 3, 4, 313, 314, 316, 317,319 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 18 травня 2015 року скасувати, ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2: суму інфляційних витрат у розмірі 26 680 /двадцять шість тисяч шістсот вісімдесят/ гривень; три відсотки річних у розмірі 1667, 20 гривень /одна тисяча шістсот шістдесят сім гривень 20 копійок/.

В задоволенні решти позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 370 /триста сімдесят/ гривень.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики відмовити.

Рішення суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий К.П. Мартинова

Судді А.П. Заїкін

ОСОБА_6