Провадження № 2/520/1007/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.02.2015 року

Київський районний суд м.Одеси

У складі судді Калашнікової О.І.

При секретарі Малярчук О.М.

Розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Одеської міської ради, Управління земельних ресурсів Держкомзему у м.Одесі про скасування рішення та державного акту,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 у 2012 році звернулась до суду з вимогами ухвалити рішення, яким скасувати рішення Одеської міськради №2854-ХХІV від 15.06.2004 року щодо передачі безоплатно у приватну власність ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,0460 га по АДРЕСА_1 у м.Одесі за цільовим призначенням - для ведення індивідуального садівництва і скасувати державний акт на право власності на зазначену земельну ділянку на ім."я ОСОБА_3, стверджуючи, що передача земельної ділянки у приватну власність ОСОБА_3 була виконана з порушенням діючого на той час законодавства. Позивачка (її представник) до судового засідання не з"явилась. Від представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 надійшла заява про вирішення спору за відсутності позивачевої сторони і зазначено, що позивачка підтримує свої вимоги у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 позов не визнав.

Представники Одеської міськради і Управління земельних ресурсів до суду не з"явились, про час та місце слухання справи сповіщені належним чином.

Після скасування апеляційним судом Одеської області ухвали райсуду м.Одеси від 20.02.2013 року про залишення позову ОСОБА_1 без розгляду, справа до провадження райсуду (головуючий суддя Калашнікова О.І.) надійшла 1.09.2014 року.

Суд вислухав відповідача, вивчив матеріали по справі і встановив наступне:

ОСОБА_1 на підставі рішення виконкому Одеської міської ради №872 від 20.12.1997 року і державного акту на право приватної власності на земельну ділянку від 2.03.1998 року належить на праві власності земельна ділянка АДРЕСА_1 у м.Одесі за цільовим призначенням - для садівництва.

Суміжна земельна ділянка НОМЕР_1 площею 0,0460 га по АДРЕСА_1 у м.Одесі рішенням Одеської міськради №2854-ХХІV від 15.06.2004 року передана у приватну власність ОСОБА_3 (державний акт на право власності на земельну ділянку від 25.11.2005 року). На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 5.12.2011 року земельна ділянка по АДРЕСА_1 у м.Одесі за цільовим призначенням - для ведення індивідуального садівництва належить на праві власності ОСОБА_2.

У 2012 році ОСОБА_1 звернулась до суду з вимогами визнати недійсним рішення Одеської міськради №2854-ХХІV від 15.06.2004 року щодо передачі безоплатно у приватну власність ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,0460 га по АДРЕСА_1 у м.Одесі і скасувати державний акт на право власності на зазначену земельну ділянку на ім."я ОСОБА_3

Позивачка стверджувала, що про наявність вказаного вище рішення міської ради і державного акту на право власності на земельну ділянку довідалась зі слів ОСОБА_2 у червні місяці 2012 року. ОСОБА_1 вважає, що рішення Одеської міськради 15.06.2004 року прийняте з порушенням вимог ч.1 ст.118 ЗК України, тому як вона - позивачка- "своєї згоди на приватизацію земельної ділянки ОСОБА_3 не надавала", межі земельної ділянки в натурі не встановлювались і не закріплювались довгостроковими межовими знаками. У позові ОСОБА_1 виклала припущення " державний акт напевно суперечить і пожежним нормам і правилам". Далі позивачка ОСОБА_1 у позові веде мову про проїзд, але не описує цей проїзд і не вказує до яких земель належить проїзд. Будь-яких вимог щодо усунення перешкод у користуванні проїздом у позові не викладено.

Відповідач ОСОБА_2, не визнаючи позовні вимоги, стверджував, що у 2004 році його батько ОСОБА_3 реалізував своє право на приватизацію земельної ділянки АДРЕСА_1 у м.Одесі і приватизація земельної ділянки була виконана у відповідності до земельного законодавства. Батько отримав державний акт на право власності на земельну ділянку, який було зареєстровано в Книзі записів реєстрації державний актів на право власності на землю. Він-відповідач- після смерті батька зазначену вище земельну ділянку отримав у спадщину. Для державної реєстрації прав на земельну ділянку ОСОБА_2 замовив технічну документацію в Управлінні Держкомзему у Одеській області, тому у 2012 році працівниками управління проводились відповідні виміри ділянки. На обґрунтування своїх доводів відповідач посилався на документи щодо приватизації спірної земельної ділянки у 2004 році.

При вищевикладених обставинах суд вважає позов ОСОБА_1 не підлягаючим задоволенню з наступних підстав:

Ч.1 ст.3 ЦПК України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно до положень ст.4 ЦПК здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Так, у ст.16 ЦК України містяться способи захисту цивільних порушених, оспорюваних, невизнаних прав, які застосовуються судом при розгляді спорів та виникають з приватного права. Зокрема, п.10 ч.2 ст.16 ЦКУ визначається такий спосіб захисту порушеного права " як визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб". Для застосування цього способу захисту повинно мати місце порушення суб"єктивного матеріального права, яке захищається судом на підставі поданої позовної заяви у позовному провадженні. У даному випадку, позивачка не зазначила у позові яке саме її суб"єктивне матеріальне право порушене рішенням Одеської міськради №2854-ХХІV від 15.06.2004 року щодо передачі безоплатно у приватну власність ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,0460 га по АДРЕСА_1 у м.Одесі.

Право користувачів земельних ділянок на їх приватизацію передбачено ст.116 ЗК України. Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами визначений ст.118 ЗК України. Згідно з зазначеним порядком громадяни, зацікавлені у приватизації земельної ділянки, до Одеської міськради відповідну заяву, технічні документи та матеріали, що підтверджують розмір земельної ділянки, разом з письмовою згодою власників (законних користувачів) суміжних земельних ділянок. Надані відповідачем письмові докази свідчать, що у 2004 році земельна ділянка площею 0,0460 га по АДРЕСА_1 у м.Одесі у приватну власність ОСОБА_3 була передана рішенням міськради відповідно до вимог ст.ст.116,118 ЗК України.

Щодо посилання позивачки "на відсутність її письмової згоди на приватизацію ОСОБА_3 земельної ділянки". У п.г ч.1 ст. 91 ЗК України викладено обов"язок власника земельної ділянки дотримуватися правил добросусідства і не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів. Зміст добросусідства викладено у ст.103 ЗК України. Зміст зазначених норм права дозволяє зробити висновок, що власник і користувач земельної ділянки не має права чинити перешкоди в оформленні сусідом права на землю.

З огляду на викладене суд вважає позов ОСОБА_1 безпідставним.

Керуючись ст.ст.212,213,214,215 ЦПК України, суд

Вирішив:

ОСОБА_1 відмовити у задоволенні позову до ОСОБА_2, Одеської міської ради, Управління земельних ресурсів Держкомзему у м.Одесі про скасування рішення та державного акту.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду через Київський райсуд м.Одеси протягом 10 днів з дня його оголошення.

Суддя Калашнікова О. І.