АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ[1]

28 травня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого - Кирилюк Г.М.

суддів: Вербової І.М., Панченка М.М.

при секретарі Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення коштів в рахунок повернення вкладу при припиненні договору простого товариства, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 10 грудня 2014 року,

встановила:

В серпні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просила стягнути солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на свою користь вклад, внесений нею за договором про спільну діяльність від 12 липня 2012 року в сумі 28 000 грн. з урахуванням індексу інфляції в сумі 3 704,40 грн. та 3% річних в сумі 840 грн.

Свої вимоги обґрунтувала тим, що 12 липня 2012 року між нею, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений договір про спільну діяльність, за умовами якого сторони зобов'язались спільно інвестувати кошти в процесінгову діяльність з метою отримання прибутку. Відповідно до умов договору вона зробила внесок у спільну діяльність в розмірі 28000 грн. У відповідності до умов договору вона неодноразово повідомляла відповідачів про свій вихід зі спільної діяльності та необхідність повернення їй грошових коштів у розмірі 28 000 грн., проте останні взяті на себе зобов'язання належним чином не виконали, її вимогу про повернення грошових коштів залишили без реагування. У зв'язку з тим, що грошові кошти їй повернуто не було, у відповідності до ч.2 ст.625 ЦК України просила стягнути суму боргу з урахуванням індексу інфляції та 3% річних за період з вересня 2013 року по вересень 2014 року.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 10 грудня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 кошти, внесені нею за договором про спільну діяльність від 12 липня 2012 року в сумі 28000 грн., індекс інфляції в сумі 3704,40 грн. та 3% річних у сумі 840 грн. та судовий збір у розмірі 325 грн. 45 коп., а всього на загальну суму 32869 грн. 85 коп.

В задоволенні позовних вимог до відповідача ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, порушення та неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Дарницького районного суду м. Києва від 10 грудня 2014 року та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Стягнути з ОСОБА_1 на його користь понесені ним судові витрати.

Свої доводи мотивує тим, що не був повідомлений про час та місце розгляду справи. При цьому суд першої інстанції неправильно встановив дату підписання договору про співробітництво, помилково зазначив, що він особисто приймав рішення на виконання даного договору та одноособово розпоряджався грошима, що вся сума спільного інвестування була передана йому в день підписання цього договору, а також про його припинення.

Зазначив, що договір було укладено не 12.07.2012 року, а 12.07.2011 року. Кошти учасники договору вносили 10 листопада 2011 року частками: ОСОБА_1 внесла 20 000 грн., ОСОБА_2 - 15 000 грн., а він, ОСОБА_3, вніс 15 000 грн. Вказані кошти були витрачені в 2011 році на придбання трьох автоматів прийому платежів, які були встановлені в торгових центрах м.Києва та давали учасникам договору прибуток. 05.11.2012 р. відбулося пошкодження одного із терміналів та викрадено 12 593 грн. ОСОБА_1 збитки мають бути розподілені між всіма учасниками спільної діяльності. Крім цього, він не отримував від ОСОБА_1 повідомлення про її бажання припинити спільну діяльність.

Вважає, що суд першої інстанції не мав належних доказів для того, щоб вважати договір про співробітництво від 12.07.2011 р таким, що припинив свою дію. Письмові пояснення ОСОБА_2 є неналежним доказом, оскільки суд не перевірив, чи дійсно остання їх писала.

В судовому засіданні ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_4 апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 пояснив, що дійсно отримував від ОСОБА_1 та ОСОБА_2 кошти з метою придбання терміналів. При цьому договір про співробітництво було укладено 12.07.2011 р., а кошти він отримав 10.11.2011 р. Після того як сталася крадіжка, у жовтні 2012 р. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до нього з вимогами про повернення коштів. Зі ОСОБА_2 він домовився, що зробить їй ремонт на суму її внеску. 07.08.2014 р. ОСОБА_2 надала розписку про відсутність претензій з її боку з приводу повернення грошових коштів. Зазначив, що після продажу терміналів можливо вирішити питання про розподіл грошових коштів між ним та позивачем.

Представник позивача ОСОБА_5 просив апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання повторно не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась судом належним чином.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 12 липня 2012 року ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 уклали договір про співробітництво, за умовами якого сторони зобов'язались спільно інвестувати кошти в процесінгову діяльність з метою отримання прибутку, пропорційно сумі інвестування. Сума спільного інвестування склала 70 000 грн., з яких: 28 000 грн., що становить 40% від загальної суми, внесені ОСОБА_1; 21000 грн., що становить 40% від загальної суми, внесені ОСОБА_2; 21000 грн., що становить 40% від загальної суми, внесені ОСОБА_3 Фактичне володіння вкладами учасників, їх спрямування для досягнення певної мети здійснювалось одноособово ОСОБА_3, який і повинен був розподіляти прибуток та у разі припинення договору повернути кошти іншим учасникам.

У січні 2013 року позивач повідомила відповідачів про свій вихід із товариства та необхідність повернення їй грошових коштів у сумі 28 000 грн., проте дана вимога задоволена не була.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив із положень ст. ст. 1130, 1132, 1133, 1141 ЦК України, та дійшов правильного висновку, що у разі припинення договору простого товариства речі, передані у спільне володіння та (або) користування учасників повертаються учасникам, які їх надали, без винагороди, якщо інше не передбачено домовленістю сторін. У відповідності до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлений договором або законом.

Заперечення ОСОБА_3 в тій частині, що внесене учасниками майно (в тому числі і грошові кошти) є спільним майном учасників, поділ якого повинен відбуватися за правилами ст. 367 ЦК України, є необґрунтованими.

За змістом ст. 1130 ЦК України за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов'язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об'єднання вкладників учасників (просте товариство) або без об'єднання вкладників учасників.

Стаття 1133 ЦК України встановлює, що вкладом учасника вважається все те, що він вносить у спільну діяльність (спільне майно), в тому числі грошові кошти, інше майно, професійні та інші знання.

Зокрема ч. 1 ст. 1134 ЦК України презюмує, що внесене учасниками майно, яким вони володіли на праві власності, а також вироблена у результаті спільної діяльності продукція та одержані від такої діяльності плоди і доходи є спільною частковою власністю учасників, якщо інше не встановлено договором простого товариства або законом.

За п. 4 ч. 1 ст. 1141 ЦК України у разі відмови учасника від подальшої участі у договорі простого товариства або розірвання договору на вимогу одного з учасників, якщо домовленістю між учасниками не передбачено збереження договору щодо інших учасників договір простого товариства припиняється.

При цьому ч. 2 зазначеної статті регулює порядок повернення учасникам договору простого товариства, у разі його припинення з підстав, передбачених п. 4 ч. 1 ст. 1141 ЦК України, речей, переданих у спільне володіння та (або) користування учасників, які їх надали. Зокрема, поділ майна, що є у спільній власності учасників, і спільних прав вимоги, які виникли у них, здійснюється в порядку, встановленому цим Кодексом, тобто в порядку поділу спільної часткової власності.

Крім того, учасник, який вніс у спільну власність річ, визначену індивідуальними ознаками, має право у разі припинення договору простого товариства вимагати в судовому порядку повернення йому цієї речі за умови додержання інтересів інших учасників і кредиторів.

Як вбачається з умов договору, ОСОБА_1 було внесено у спільне користування учасників 28 000 грн. При цьому вивід коштів у випадку виходу зі спільного співробітництва здійснюється протягом 6-8 місяців з дня усного повідомлення всіх інвесторів договору. Виведенню підлягають лише грошові кошти (а.с.4)..

Отже, вирішуючи спір щодо повернення учаснику договору простого товариства, припиненого на підставі п. 4 ч. 1 ст. 1141 ЦК України, речей, наданих ним у спільне володіння та (або) користування учасників, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що ці речі були визначені як кошти, що використовувались в інтересах усіх учасників, а тому позивач, як учасник простого товариства, має право на їх повернення.

При цьому поділ майна товариства не є предметом даного спору.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідач ОСОБА_3 не довів, що договір в дійсності було укладено 12.07.2011 р., кошти вносились частками, а ОСОБА_1 внесла лише 20 000 грн.

Ксерокопія сторінки паспорту ОСОБА_3, яка не містить відомостей про скасування його реєстрації, яка відбулась у 2012 році, не є належним та допустимим доказом на підтвердження вказаної обставини (а.с. 42).

Обставини внесення грошових коштів в сумі 28 000 грн. підтверджується самим змістом договору, що був підписаний сторонами (а.с. 4).

Про те, що саме ОСОБА_3 отримував кошти за договором, приймав рішення на виконання вказаного договору, останній визнав в суді апеляційної інстанції, пояснивши, що саме він брав кошти та писав розписки. Коли він повідомив ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про те, що необхідно ще внести кошти на придбання двох терміналів, останні від договору відмовились. ОСОБА_1 на початку жовтня 2012 року повідомила про свій вихід з товариства та необхідність повернення їй грошових коштів.

Питання розподілу збитків, що виникли в процесі спільної діяльності учасників товариства не є обставиною, що унеможливлює вирішення спору про повернення коштів учасника у разі припинення договору.

Письмові заперечення ОСОБА_2, в частині умов здійснення спільної діяльності, повідомлення ОСОБА_3 про вихід з товариства та повернення коштів, спосіб, в якій кошти були їй повернуті останнім, не суперечать поясненням самого ОСОБА_3 в суді апеляційної інстанції.

Порушення судом першої інстанції норм процесуального права в частині належного повідомлення ОСОБА_3 про час та місце розгляду справи, за умов правильного вирішення спору, у відповідності до ч.3 ст.309 ЦПК України не може бути самостійною підставою для скасування або зміни судового рішення.

Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону, зібраним доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Керуючись ст.307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

Ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 10 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді:

Справа №22-ц/796/5230/2015

Головуючий у суді першої інстанції: Леонтюк Л.К.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: КирилюкГ.М.