справа №490/1391/15-ц
номер провадження 2/489/1730/15
Рішення Іменем України

21 липня 2015 року м. Миколаїв

Ленінський районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого судді Коваленка І.В.

секретаря Коденко К.В.

за участю:

позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3

представників позивачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ОСОБА_6, ОСОБА_7

ОСОБА_8

представника відповідача ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_7, ОСОБА_3 та ОСОБА_12 до Миколаївської міської ради (далі міська рада), ОСОБА_13 залізниці про скасування рішень органу місцевого самоврядування, державного акту на право постійного користування землею і його державної реєстрації та вчинення певних дій

в с т а н о в и в:

У лютому 2015 року позивачі звернулися до Центрального районного суду м.Миколаєва з позовом до міської ради про скасування її рішень від 24.02.2000 № 17/18 та від 19.11.2014 № 44/11, державного акту на право постійного користування землею серії І-МК № 001647 від 01.03.2000 і його реєстрації та повернення землі в комунальну власність.

Ухвалою вказаного суду від 21.04.2015 справу передано за підсудністю до Ленінського районного суду м.Миколаєва.

В уточненому позові, вимоги за яким залишені без змін, позивачі вказали, що рішенням міської ради від 24.02.2000 № 17/18 ОСОБА_13 залізниці надано в постійне користування земельну ділянку загальною площею 526,9905 га для обслуговування та виробничої діяльності. У березні 2000 року ОСОБА_13 залізниця отримала державний акт на право постійного користування землею.

На земельній ділянці, до якої відноситься територія земель по станції Мішкове, Ленінського району м. Миколаєва, розташовані житлові будинки, які на підставі наказу ОСОБА_13 залізниці від 18.11.2000, разом з будівлями і спорудами для забезпечення роботи транспорту, передані у власність громадян, які оформили на них право власності.

Проте, ОСОБА_13 залізницею не вирішено питання передачі в комунальну власність земельних ділянок, що знаходяться під житловими будинками та спорудами, внаслідок чого вони не можуть оформити право власності на земельні ділянки.

Рішенням від 19.04.2012 № 16/28 позивачам надано дозвіл на складання проектів землеустрою з відведення земельних ділянок для обслуговування житлових будинків та господарських споруд. Однак, це рішення скасовано постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 13.11.2014, за апеляційною скаргою ОСОБА_13 залізниці.

Через неодноразові звернення громадян рішенням міської ради від 31.05.2012 № 17/32 ОСОБА_13 залізниці припинено право користування спірною земельною ділянкою площею 8922 кв.м, рішенням від 19.11.2014 № 44/11 міська рада призупинила дію свого рішення від 24.02.2000 № 17/18, яким земельна ділянка надана ОСОБА_13 залізниці в постійне користування.

Вважають, що рішення міської ради від 24.02.2000 № 17/18 та 19.11.2014 № 44/11, а також виданий ОСОБА_13 залізниці державний акт на право постійного користування земельною ділянкою, на якій розташовані житлові будинки, порушують право позивачів на приватизацію земельних ділянок, вони звернулися до суду з вказаним позовом.

Ухвалою суду від 25.06.2015 за клопотанням позивачів до участі у справі в якості співвідповідача залучено ОСОБА_13 залізницю.

Присутні в судовому засіданні позивачі та представники частини відсутніх позивачів позов підтримали та просили задовольнити. Інші позивачі подали письмові заяви про слухання справи за їхньої відсутності.

Представник відповідача міської ради позов визнала та не заперечувала проти його задоволення.

Відповідач ОСОБА_13 залізниця представника в судове засідання не направила, письмових заперечень проти позову не надала.

Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи і оцінивши зібрані в ній докази, вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Із матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що рішенням міської ради від 24.02.2000 № 17/18 ОСОБА_13 залізниці надано в постійне користування земельну ділянку загальною площею 529,9905 га, на якій розташовані обєкти Херсонського відділку, для обслуговування та виробничої діяльності.

01.03.2000 ОСОБА_13 залізниці видано Державний акт на право постійного користування землею серії І-МК № 001647, зареєстрований в книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 319.

Як вбачається із змісту уточненого позову та доданих до позову постанов Одеського окружного адміністративного суду від 26.09.2011 по справі № 2а/15703021/2011 та Одеського апеляційного адміністративного суду від 13.11.2014 по справі № 1423/14733/2012, на підставі наказу від 18.11.2000 № 41/НГС ОСОБА_13 залізниця передала житлові будинки, будівлі та споруди для забезпечення роботи транспорту у власність мешканцям Мішкове, які в подальшому оформили на них право власності, що підтверджено витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Так, державна реєстрація права власності ОСОБА_1 проведена на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 24.02.2012, виданого взамін свідоцтва про право власності від 25.11.2005; ОСОБА_4 - свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 28.09.2012, виданого замість дублікату договору-купівлі продажу від 29.05.2008 № 2600; ОСОБА_5 - договору дарування від 02.09.2013; ОСОБА_2 - свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 05.05.2010, виданого взамін свідоцтва про право власності від 14.06.2001; ОСОБА_10 - свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 24.09.2010, виданого взамін свідоцтва про право власності від 14.06.2001; ОСОБА_11 свідоцтва про право власності від 08.10.2012; ОСОБА_7 свідоцтва про право власності від 06.03.2012; ОСОБА_3 та ОСОБА_12 на підставі свідоцтв про право на спадщину за законом від 24.09.2014 за №№ 475,476, виданих після смерті ОСОБА_14, право власності якій на частку в житловому будинку належало на підставі свідоцтва про право власності від 11.10.2012.

Частина позивачів, а саме ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_2 та ОСОБА_10 в 2014 році також оформили право власності на земельні ділянки, яке зареєстрували в порядку установленому законом, що підтверджується письмовими доказами.

Інші позивачі, як пояснили присутні в судовому засіданні позивачі, свої права на земельні ділянки лише оформляють.

Таким чином, право власності на житлові будинки та іншу нерухомість, яка раніше перебувала у відомчому користуванні ОСОБА_13 залізниці, позивачі набули після прийняття міською радою рішення від 24.02.2000 № 17/18 про передачу ОСОБА_13 залізниці в постійне користування спірної земельної ділянки.

До оформлення частиною позивачів права власності на земельні ділянки, через неодноразові їхні звернення до різних органів державної влади та міської ради рішенням міської ради від 31.05.2012 № 17/32 припинено ОСОБА_13 залізниці право користування спірною земельною ділянкою площею 8922 кв.м, на які розташовані житлові будинки, господарські будівлі і споруди по вул. Залізничній №№ 4/2, 2/3, 3/3, 9/2, 4/1, 7, 8, 8/А, 8/1, 4/А (пункт 9 рішення) (адреси нерухомого майна позивачів).

Пунктом 9.1 наведеного рішення внесені зміни до державного акту на право постійного користування землею від 01.03.2000 № 319, після виготовлення проектів землеустрою під домоволодіння.

Іншим рішенням від 19.04.2012 № 16/28 міська рада надала дозволи ОСОБА_1. ОСОБА_15, ОСОБА_7. ОСОБА_11, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18. ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_10. ОСОБА_2. ОСОБА_23, ОСОБА_3, ОСОБА_24, ОСОБА_14, ОСОБА_12, ОСОБА_25, ОСОБА_26. ОСОБА_4 на складання проектів землеустрою з відведення земельних ділянок для обслуговування житлових будинків та господарських споруд, які розташовані в межах смуги відводу станції Мішкове ОСОБА_13 залізниці.

Проте, рішення міської ради від 19.04.2012 № 16/28 скасовано постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 13.11.2014, за апеляційною скаргою ОСОБА_13 залізниці.

Через невжиття ОСОБА_13 залізницею заходів по приведенню державного акта на право постійного користування землею у відповідність до рішень міської ради, міська рада рішенням від 19.11.2014 № 44/11 призупинила дію свого рішення від 24.02.2000 № 17/18 та зобовязала ОСОБА_13 залізницю вжити заходи по приведенню державного акта у відповідність до прийнятих рішень.

Позивачі вважають, що рішення міської ради від 24.02.2000 № 17/18 та 19.11.2014 № 44/11, а також виданий ОСОБА_13 залізниці державний акт на право постійного користування земельною ділянкою, порушують їхні права на оформлення земельних ділянок під житловими будинками, власниками яких вони є. Тому, вимушені були звернутися до суду з вказаним позовом, вимоги за яким на їхню думку відповідають способу захисту порушеного права та є єдино правильними, оскільки після скасування рішень органу місцевого самоврядування та передачі в комунальну власність всієї земельної ділянки ОСОБА_13 залізниця змушена буде належним чином оформити свої права на землю, з урахуванням інтересів мешканців станції Мішкове.

Між тим, з доводами позивачів суд не погоджується з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 6 Закону України «Про залізничний транспорт» , у редакції на момент надання ОСОБА_13 залізниці землі в постійне користування, землі, що надаються в користування залізничному транспорту загального користування, та їх склад визначаються Законом України «Про транспорт».

Частинами першою, другою статті 11 Закону України «Про транспорт» передбачено, що землями транспорту визнаються землі, надані в користування підприємствам і організаціям транспорту згідно із Земельним кодексом України, для виконання покладених на них завдань щодо експлуатації, ремонту, вдосконалення і розвитку об'єктів транспорту.

Розміри земельних ділянок, що надаються для зазначених цілей, визначаються відповідно до затверджених у встановленому порядку норм або проектно-технічної документації.

Відповідні положення передбачені статтею 69 Земельного кодексу України від 18.12.1990 № 561-ХІІ (далі ЗК України 1990 року).

Згідно наведеної норми землями транспорту, зв'язку та іншого призначення визнаються землі, надані в користування підприємствам і організаціям залізничного, автомобільного, морського, внутрішнього водного, повітряного та трубопровідного транспорту, а також підприємствам і організаціям, що здійснюють експлуатацію ліній електропередачі та зв'язку. Розміри земельних ділянок, що надаються для зазначених цілей, визначаються відповідно до затверджених у встановленому порядку норм і проектно-технічної документації, а відведення ділянок провадиться з урахуванням черговості їх освоєння.

Відповідно до підпункту 1 частини першої статті 10 та статті 23 вказаного Кодексу до відання міських Рад народних депутатів у галузі регулювання земельних відносин на їх території належить передача земельних ділянок у власність, надання їх у користування, в тому числі на умовах оренди, у порядку, встановленому статтями 17 і 19 цього Кодексу. Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

У пункті 7 постанови Верховного Суду України від 16.04.2004 N 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (далі постанова ПВСУ від 16.04.2004 N 7) розяснено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 Земельного Кодексу України від 25.10.2001 № 2768-ІІІ (далі ЗК України) шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (стаття 16 ЦК України) . Власник земельної ділянки, права якого порушено, може вимагати відшкодування завданої цим моральної шкоди (частина третя статті 386 ЦК України).

При розгляді справ за позовами до органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування в разі незгоди з рішеннями з питань, віднесених у галузі земельних відносин до їх компетенції (зокрема, про відмову в передачі земельної ділянки у власність чи користування, у продажі земельної ділянки, в наданні дозволу і вимог на розроблення проекту відведення земельної ділянки тощо), суд за наявності підстав для задоволення позову визнає рішення такого органу недійсним і зобов'язує його залежно від характеру спору виконати певні дії, передбачені його компетенцією (або не вчиняти чи припинити їх), на захист порушеного права, як цього вимагає законодавство, або надає право позивачеві вчинити певні дії для усунення порушень його права. Суд вирішує ці питання по суті, якщо це відповідає закону. В інших випадках суд не може вирішувати питання, віднесені до компетенції органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, зокрема про передачу земельних ділянок у постійне користування, оренду, укладення чи поновлення договору оренди земельної ділянки, зміну цільового призначення землі тощо.

Вирішуючи спори про припинення права власності на земельну ділянку чи права користування нею, суди повинні враховувати, що орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування має право прийняти рішення про це лише в порядку, з підстав і за умов, передбачених статтями 140 - 149 ЗК України. У випадках, визначених цими нормами, припинення права власності на землю чи права землекористування провадиться за позовом відповідного органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування в судовому порядку, недодержання якого є підставою для визнання рішення цього органу та виданих державних актів недійсними (пункт 8 постанови ПВСУ від 16.04.2004 N 7).

Пленум Верховного Суду України у підпункті «ґ» пункту 18 постанови від 16.04.2004 N 7 розяснив, вирішуючи спори про право власності на земельну ділянку, суди мають виходити з того, що: при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 року, згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК України до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Після 31 грудня 2001 року в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до статті 120 ЗК України на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем. До особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31.12.2003, згідно зі статтею 377 ЦК України, а з часу внесення змін до статті 120 ЗК України Законом України від 27.04.2007. N 997-V - і згідно зі статтею 120 ЗК України, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування З 01.01.2010 до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) відповідно до статті 377 ЦК України і статті 120 ЗК України, в редакції Закону України від 05.11.2009 N 1702-VI.

Як встановлено в ході розгляду справи, житлові будинки та прилеглі до них споруди, власниками яких є позивачі, належали до відомчого майна ОСОБА_13 залізниці і були передані нею у власність громадян після оформлення права постійного користування землею, без подальшого приведення державного акту у відповідність з урахуванням розміру та меж земельних ділянок, право на які перейшло до громадян в порядку статті 120 ЗК України.

При цьому, слід заначити, що більшість позивачів в установленому порядку оформили право власності на земельні ділянки.

Статтею 1 ЦПК України передбачено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За частиною першою статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 4 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За положеннями статті 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Оцінюючи в сукупності надані сторонами докази, суд не вбачає підстав для задоволення позову, оскільки позивачі не довели порушення ОСОБА_13 залізницею їхнього права на земельні ділянки та необхідності скасування оспорюваних рішень міської ради, а їхні доводи про можливе порушення в майбутньому прав не може бути прийнято до уваги, оскільки відповідно до законодавства захисту підлягають лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси фізичних осіб.

Крім того, більшість позивачів оформила право власності на земельні ділянки, яке в судовому порядку не оспорювалося.

Також слід заначити, що рішенням міської ради від 31.05.2012 № 17/32 припинено право ОСОБА_13 залізниці на користування земельною ділянкою на якій розташовані житлові будинки та прилеглі до них господарські будівлі і споруди, власниками яких є позивачі, яке в установленому порядку не оспорено.

Щодо відмови міської ради в затвердженні проекту землеустрою позивачу ОСОБА_7, на що вказувала її представник ОСОБА_8, то вона не позбавлена права оскаржити таке рішення в судовому порядку.

Відтак, враховуючи підстави позову, суд не вбачає порушення земельних прав позивачів, а тому вимоги задоволенню не підлягають в повному обсязі.

Керуючись статтями 10, 11, 14, 60-62, 88, 212-214 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_7, ОСОБА_3 та ОСОБА_12 до Миколаївської міської ради, ОСОБА_13 залізниці про скасування рішень органу місцевого самоврядування, державного акту на право постійного користування землею і його державної реєстрації та вчинення певних дій відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, яка може бути подана до апеляційного суду Миколаївської області через Ленінський районний суд м. Миколаєва протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя І.В.Коваленко

Повний текст рішення

підписано 24.07.2015.