Ухвала

іменем україни

27 травня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Коротуна В.М., Маляренка А.В.,

Парінової І.К., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за клопотанням Головного управління юстиції у Харківській області в інтересах заявника ОСОБА_1 про визнання та надання дозволу на виконання на території України постанови суду м. Бругг кантону Ааргау (Швейцарська Конфедерація) від 07 квітня 2011 року та від 21 квітня 2011 року про покладення опіки над малолітнім ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 народження, на ОСОБА_1, визначення місцем проживання дитини АДРЕСА_1, 5210 (Швейцарська Конфедерація) та зобов'язання ОСОБА_3 повернути дитину до Швейцарської Конфедерації за адресою: АДРЕСА_1, 5210 (Швейцарська Конфедерація), за касаційною скаргою Головного управління юстиції у Харківській області на ухвалу Жовтневого районного суду м. Харкова від 05 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 02 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У січні 2012 року Головне управління юстиції у Харківській області звернулося до суду в інтересах ОСОБА_1 з клопотанням про визнання та надання дозволу на виконання на території України постанови суду м. Бругг кантону Ааргау (Швейцарська Конфедерація) від 07 квітня 2011 року та від 21 квітня 2011 року про покладення опіки над малолітнім ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 народження, на ОСОБА_1, визначення місцем проживання дитини АДРЕСА_1, 5210 (Швейцарська конфедерація) та зобов'язання ОСОБА_3 повернути дитину до Швейцарської Конфедерації за адресою: АДРЕСА_1, 5210 (Швейцарська Конфедерація). Вимоги обґрунтовані тим, що у подружжя ОСОБА_1 (громадянина Франції) та ОСОБА_3 (громадянки України), які перебувають у зареєстрованому шлюбі з 28 червня 2003 року, ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_2, який проживав з батьками за адресою: АДРЕСА_1, 5210 (Швейцарська Конфедерація). Влітку 2010 року ОСОБА_3, за згодою батька дитини, привезла сина на літні канікули в Україну та відмовилася повертати дитину до Швейцарії. До теперішнього часу малолітній проживає з бабусею по матері ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_2. Мати дитини ОСОБА_3 тривалий час перебуває у Швейцарії. Постановою суду м. Бругг кантону Ааргау (Швейцарська Конфедерація) від 07 квітня 2011 року в порядку сумарного судочинства про захист шлюбу вирішено дитину ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 народження, тимчасово передати під опіку ОСОБА_1; зобов'язано ОСОБА_3 передати дитину стягувачу для здійснення опіки не пізніше 10 квітня 2011 року, а також заборонено їй виїжджати з дитиною з території Швейцарії. Постановою суду м. Бругг кантону Ааргау (Швейцарська Конфедерація) від 21 квітня 2011 року місцем проживання дитини визначено м. Віндіш (Швейцарська Конфедерація) та зобов'язано ОСОБА_3 негайно повернути дитину за адресою: АДРЕСА_1, 5210. Посилаючись на викладене, представник Головного управління юстиції у Харківській області просив надати дозвіл на виконання на території України постанови суду м. Бругг кантону Ааргау (Швейцарська Конфедерація) від 07 квітня 2011 року та від 21 квітня 2011 року.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 05 грудня 2014 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 02 березня 2015 року, в задоволенні клопотання відмовлено.

У касаційній скарзі Головне управління юстиції у Харківській області просить скасувати ухвали судів першої та апеляційної інстанцій, мотивуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, й постановити нову ухвалу про задоволення клопотання.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону ухвала суду апеляційної інстанції у повній мірі не відповідає.

Судами встановлено, що 28 червня 2003 року ОСОБА_1 (громадянин Франції) та ОСОБА_3 (громадянка України) зареєстрували шлюб у Франції. Мають дитину - сина ОСОБА_2 (Raguin Alexis Georges Francois).

Згідно з довідкою посольства України в Швейцарській Конфедерації від 24 січня 2011 року № 03 ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 народження, зареєстрований громадянином України (а. с. 81, т. 1).

Влітку 2010 року ОСОБА_3 з дозволу ОСОБА_1 привезла дитину на канікули в Україну та відмовилася повертати її в обумовлений строк, до початку навчального року, в Швейцарію. Дитина проживає з бабусею ОСОБА_4 у квартирі АДРЕСА_2.

Постановою суду м. Бругг кантону Ааргау (Швейцарська Конфедерація) від 07 квітня 2011 року в порядку сумарного судочинства про захист шлюбу вирішено дитину ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 народження, тимчасово передати під опіку ОСОБА_1; зобов'язано ОСОБА_3 передати дитину стягувачу для здійснення опіки не пізніше 10 квітня 2011 року, а також заборонено їй виїжджати з дитиною з території Швейцарії. Відповідачу надано тимчасове право кожні другі вихідні з 18 год. п'ятниці до 19 год. неділі навідувати або забирати до себе дитину ОСОБА_2. Зобов'язано ОСОБА_3 залишити квартиру подружжя до 11 травня 2011 року та передати заявнику всі ключі від квартири (а. с. 7-8).

Постановою суду м. Бругг кантону Ааргау (Швейцарська Конфедерація) від 21 травня 2011 року місцем проживання дитини визначено м. Віндіш (Швейцарська Конфедерація) та зобов'язано ОСОБА_3 негайно повернути дитину за адресою: АДРЕСА_1, 5210 (а. с. 16-20).

Постановляючи ухвалу про відмову в задоволенні клопотання, суд першої інстанції виходив із того, що повернення дитини до Швейцарської Конфедерації суперечить її інтересам, оскільки дитина прижилася в Україні. Крім того, рішення Швейцарського суду ухвалено майже через рік після вивезення дитини в Україну.

Апеляційний суд погодився з такими висновками суду першої інстанції та залишив ухвалене ним рішення без змін.

Із висновками апеляційного суду повністю погодитися не можна з огляду на таке.

Згідно зі ст. 9 Конституції України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_825865/ed_2014_03_02/pravo1/Z960254K.html?pravo=1> та ст. 19 Закони України «Про міжнародні договори України» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_197/ed_2004_06_29/pravo1/T041906.html?pravo=1> чинні міжнародні договори України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства.

Частиною 1 ст. 390 ЦК України передбачено, що рішення іноземного суду (міжнародних арбітражів) визнаються та виконуються в Україні, якщо їх визнання і виконання передбачено міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності.

Відповідно до ч. 2 ст. 396 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2194/ed_2014_01_16/pravo1/T041618.html?pravo=1> у задоволенні клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду може бути відмовлено у випадках: якщо рішення іноземного суду за законодавством держави, на території якої воно постановлено, не набрало законної сили; якщо сторона, стосовно якої постановлено рішення іноземного суду, була позбавлена можливості взяти участь у судовому процесі через те, що їй не було належним чином повідомлено про розгляд справи; якщо рішення ухвалено у справі, розгляд якої належить виключно до компетенції суду або іншого уповноваженого відповідно до закону органу України; якщо ухвалене рішення суду України у спорі між тими самими сторонами, з того ж предмета і на тих же підставах, що набрало законної сили, або якщо у провадженні суду України є справа у спорі між тими самими сторонами, з того ж предмета і на тих же підставах до часу відкриття провадження у справі в іноземному суді; якщо пропущено встановлений міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, та цим Законом строк пред'явлення рішення іноземного суду до примусового виконання в Україні; якщо предмет спору за законами України не підлягає судовому розгляду; якщо виконання рішення загрожувало б інтересам України; в інших випадках, встановлених законами України.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 12 «Про практику розгляду судами клопотань про визнання й виконання рішень іноземних судів та арбітражів і про скасування рішень, постановлених у порядку міжнародного комерційного арбітражу на території України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_1999_12_24/pravo1/VS99010.html?pravo=1>» клопотання про визнання й виконання рішень іноземних судів (арбітражів) суд розглядає у визначених ними межах і не може входити в обговорення правильності цих рішень по суті, вносити до останніх будь-які зміни.

Пунктом 16 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України роз'яснено, що суд вирішує клопотання про визнання й виконання рішення іноземного суду (арбітражу) мотивованою ухвалою. У мотивувальній частині ухвали мають бути наведені встановлені судом обставини, які відповідно до міжнародного договору є підставою для визнання і надання дозволу на виконання рішення або для відмови в цьому (щодо правомочності суду, набрання рішенням законної сили, повідомлення належним чином і своєчасно боржника, який не брав участі у процесі, про час і місце розгляду справи, наявності або відсутності інших умов, від яких залежать наслідки вирішення клопотання), мотиви, з яких суд відхиляє доводи боржника про наявність обставин, що виключають можливість дати згоду на примусове виконання рішення на території України, а також повну назву міжнародного договору й законодавчого акта України (із посиланням на їх статті, частини, пункти тощо), якими керувався суд, постановлюючи ухвалу.

Міжнародним договором, на підставі якого заявник звернувся про визнання рішення Швейцарського суду, є Конвенція про юрисдикцію, право, що застосовується, визнання, виконання та співробітництво щодо батьківської відповідальності та заходів захисту дітей від 19 жовтня 1996 року, ратифікована Законом України від 14 вересня 2006 року <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2006_09_14/pravo1/T060136.html?pravo=1> № 136-У і обов'язкова для України з 01 лютого 2008 року (далі - Конвенція).

Відповідно до ст. 23 Конвенції у визнанні заходів може бути відмовлено у таких випадках: якщо захід було вжито органом, юрисдикція якого не ґрунтувалася на одній з підстав, передбачених у розділі II Конвенції; якщо заходу було вжито, за винятком невідкладних випадків, у рамках судового або адміністративного провадження, без надання дитині можливості бути заслуханою в порушення основних принципів процедури Держави, в якій було подано прохання; на прохання будь-якої особи, яка стверджує, що захід порушує її батьківську відповідальність, якщо такого заходу було вжито, за винятком невідкладних випадків, без надання такій особі можливості бути заслуханою; якщо таке визнання явно суперечить публічному порядку Держави, в якій було подано прохання, з урахуванням найвищих інтересів дитини; якщо захід є несумісним із заходом, ужитим пізніше в не-Договірній Державі звичайного місця проживання дитини, у разі, якщо останній задовольняє вимоги визнання в Державі, в якій було подано прохання; а також якщо не дотримано процедури, передбаченої в статті 33 Конвенції.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції на зазначені вимоги законодавства уваги не звернув, у порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України не навів підстав, передбачених ст. 396 ЦПК України для відмови у задоволенні клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду, зокрема при розгляді питання, передбаченого розділом VIII <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2186/ed_2012_12_01/pravo1/T041618.html?pravo=1> глави 1 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1756/ed_2012_12_01/pravo1/T041618.html?pravo=1>, суд вдався до переоцінки висновків та обставин, викладених у постановах суду м. Бругг кантону Ааргау (Швейцарська Конфедерація) від 07 квітня 2011 року та від 21 травня 2011 року, щодо доцільності повернення малолітньої дитини до Швейцарської Конфедерації.

За змістом ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд зобов'язаний надати відповіді на всі доводи апеляційної скарги.

Перевіряючи законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, апеляційний суд у порушення вимог ст. ст. 303 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2094/ed_2012_12_01/pravo1/T041618.html?pravo=1>, 315 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2106/ed_2012_12_01/pravo1/T041618.html?pravo=1> доводи апеляційної скарги належним чином не спростував, не перевірив законності ухвали суду першої інстанції про відмову в задоволенні клопотання та дійшов передчасного висновку про залишення ухвали суду першої інстанції без змін.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом апеляційної інстанції повністю не встановлені, ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені порушення норм процесуального права призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ч. 3 ст. 338 ЦПК України є підставою для її скасування із направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336 <nau://ukr/1618-15|st336>, 338 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st340>, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Головного управління юстиції у Харківській області задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Харківської області від 02 березня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: В.М. Коротун

А.В. Маляренко

І.К. Парінова

О.В. Ступак