22-ц/775/549/2015(м)
Категорія 54 Головуючий у 1 інстанції Пустовойт Т.В.
Доповідач Ігнатоля Т.Г.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 травня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області у складі:

головуючого - Ігнатоля Т.Г.

суддів - Попової С.А., Пономарьової О.М.,

при секретарі - Брежнєві Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» (далі ПАТ «ММК ім.Ілліча») про визнання дій незаконними, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 17 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, в якому просив визнати незаконними дії ПАТ «ММАК ім. Ілліча» щодо його звільнення за п.1 ст.40 КЗпП України, у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці; скасувати наказ ПАТ «ММК ім. Ілліча» №285-к від 15 серпня 2014 року, в частині його звільнення; поновити його на роботі на посаді інспектора старшого бюро адміністративного контролю відділу режиму, контролю та профілактики Управління безпеки ПАТ «ММК ім. Ілліча»; стягнути на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з моменту звільнення по день постановлення судового рішення та у відшкодування моральної шкоди 10 000 грн.

В обґрунтування позову посилався на те, що з 01 серпня 1986 року був прийнятий на роботу до ПАТ «ММК ім. Ілліча» та з вказаного часу обіймав різні посади. 10 листопада 2011 року його було переведено інспектором старшим бюро адміністративного контролю відділу режиму, контролю та профілактики Управління безпеки комбінату. Наказом №285-к від 15 серпня 2014 року його було звільнено на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України, у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці. З випискою з цього наказу його ознайомлено в день звільнення під розпис. Вважає, що його звільнення не було викликано виробничою необхідністю, змін в організації виробництва і праці, скорочення чисельності та штату на підприємстві не відбулося, фактично відбулася зміна організаційної структури підприємства; про наступне звільнення його не було попереджено та не запропоновано усі штатні посади, які були вакантними на час звільнення у штатному розкладі, на обіймання яких він міг претендувати; звільнення відбулося без отримання згоди профспілкового комітету на його звільнення. У зв'язку з тим, що відповідач позбавив його гарантованого права на працю, на заробіток коштів, необхідних для його існування та матеріального забезпечення сім'ї, звільнив при відсутності для цього правових підстав, проігнорував його організаційні та професійні здібності та якості, його досвід роботи просив стягнути з відповідача у відшкодування моральної шкоди 10 000 грв.

В ході розгляду справи позивач уточнив свої позовні вимоги (а.с.204) та остаточно просив стягнути на його користь з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з моменту звільнення - з 16 серпня 2014 року по день винесення рішення із розрахунку середньоденної заробітної плати 571,84 грн., без відрахувань. Решту позовних вимог залишив без зміни.

Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 17 квітня 2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено в повному обсязі.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник позивача ОСОБА_2 посилається на неповне з'ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Зокрема, зазначає, що на підприємстві були відсутні законно-організаційні підстави для скорочення, насправді, не мали місця зміни в організації виробництва і праці, у вигляді скорочення чисельності або штату працівників, які були б підставою для ініціювання процедури його звільнення за п.1 ст. 40 КЗпП України. Наказ №151 від 01 березня 2013 року «Про зміну організаційної структури ПАТ «ММК ім. Ілліча» підтверджує лише факт зміни внутрішньої організаційної структури відповідача шляхом ліквідації структурного підрозділу - Управління безпеки з 95 штатними одиницями, зі створенням іншого структурного підрозділу -Управління безпеки та контролю зі складом 76 штатних одиниць, що не є тотожним зміні організації виробництва і праці та не є безумовною підставою для скорочення. Даним наказом був передбачений перевід робітників в новостворений структурний підрозділ, обумовлений змінами організаційної структури ПАТ «ММК ім. Ілліча». Робітникам, які не виявили бажання на перевід, повинні були запропонувати іншу роботу на підприємстві. В порушення цього, відповідач не організував перевід позивача на новостворені посади, не запропонував іншу роботу на підприємстві, а ініціював процедуру вивільнення відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України, не маючи на це законних підстав.

Одночасно з ініціюванням процедури звільнення був організований набір на новостворені посади. В новоутворене Управління безпеки та контролю були прийняті на вакантні посади нові працівники, які раніше не працювали на комбінаті, тому, факт проведення роботодавцем прийому робітників з числа зовнішніх кандидатів, з одночасним скороченням робітників, які виконують тотожні функції, свідчить про порушення відповідачем передбаченого ст.2-1 КЗпП України принципу рівності трудових прав позивача, оскільки він був позбавлений можливості використати своє право на іншу роботу на тому ж підприємстві - перейти на роботу в новостворений підрозділ.

В матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували факт скорочення та інформування відповідачем профспілкового органу щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини наступних звільнень, кількість працівників, яких це може стосуватися, терміни проведення звільнень, що свідчить про те, що фактично скорочення чисельності та штату на комбінаті фактично не відбувалося. На підприємстві відсутній внутрішній локальний документ, яким визначено перелік посад, які підлягають скороченню, кількість звільнених працівників за п.1 ст.40 КЗпП України та прийнятих на роботу в цілому за період з 19 березня 2013 року; довідки про те, що нові штатні одиниці в штатний розклад відповідача не вводилися, вакансії не створювалися, сторонні особи на створені вакансії не приймалися.

Крім того, апелянт посилався на те, що в порушення вимог ч.1 ст.49-2 КЗпП України, позивача не було належним чином, не пізніше ніж за два місяці, повідомлено про наступне звільнення, оскільки особи, якими підписано попередження від 19 березня 2013 року про звільнення у зв»язку зі змінами в організації виробництва і праці на підставі наказу №151 від 1.03.2013 року, не є уповноваженими особами, які мали право приймати та звільняти працівників або повідомляти про їх звільнення за скороченням.

Також, позивачу не були запропоновані всі наявні на підприємстві вакансії з одночасним попередженням про звільнення. З повідомленням про звільнення його було ознайомлено 19 березня 2013 року, а вакансії вперше було запропоновано лише 11 липня 2013 року, тобто через чотири місяці. Списку вакансій на 19 березня 2013 року не складалося і в матеріалах справи такого переліку немає, тому, висновок суду про те, що судом дотримано вимоги ст.49-2 КЗпП України, не відповідають дійсності.

Відповідач не запропонував всі наявні та утворені вакансії на підприємстві з 19 березня 2013 року по час звільнення, а вакансії по строковим трудовим договорам взагалі не пропонувалися, незважаючи на те, що у складі підприємства були вакантні посади, в тому числі за спеціальністю та кваліфікацією позивача. Так, 14 березня 2013 року введена посада заступника начальника внутриоб'єктового режиму та контролю Управління безпеки та контролю, 23 квітня 2013 року у складі відділу внутриоб'єктового режиму та контролю утворено нове бюро - бюро контролю та оперативного реагування з 9 штатними одиницями.

Чотири протоколи про те, що позивачу пропонувалися вакантні посади з 19 березня 2013 року по 15 серпня 2013 року не містять підписів позивача, відомостей про систему, розмір оплати та режим праці за цими посадами.

Крім того, водночас з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці відповідач не сповістив службу зайнятості про наступне вивільнення позивача, чим порушена ч.3 ст.49-2 КЗпП України. Звіт про заплановане вивільнення був направлений тільки 12 квітня 2013 року, а не водночас з попередженням.

Відповідач не отримав згоду профспілкового органу на скорочення позивача при зверненні відповідно до ст.43 КЗпП України. Незважаючи на відмову у наданні згоди 4 листопада 2013 року адміністрація в черговий раз в серпні 2014 року подала подання і згода була отримана. Але, діючим законодавством не передбачено повторне звернення адміністрації до профспілкової організації за наданням згоди на звільнення працівників. Тому, отримавши відмову у звільненні 4 листопада 2013 року, відповідач був позбавлений права на звільнення позивача взагалі.

Порушення судом норм процесуального права: ігнорування судом засад про змагальність та рівність сторін (ч.1 ст.10,ч.1ст.31 ЦПК); не враховані всі факти, що є предметом доказування; в рішенні не зазначені мотиви прийняття чи відхилення аргументів позивача щодо суті спору, викладені в позовній1 заяві; судом не враховані позиції ВССУ щодо повторного звернення до профспілкового комітету про надання згоди на звільнення; суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотань позивача про витребування у відповідача для огляду копії та оригіналу книги реєстрації наказів по особовому складу за період з 1 березня 2013 року по 15 серпня 2014 року; про виклик свідків - членів комісії по працевлаштуванню відповідно до розпорядження від 1 квітян 2013 року «Про створення комісії для розгляду кандидатур, які підлягають вивільненню і подальшому працевлаштуванню» та членів профкому, які прийняли взаємовиключні рішення; в якості доказу правомірності проведення процедури скорочення відповідачем наданий суду протокол комісії по працевлаштуванню від 7 серпня 2013 року, але суд не прийняв до уваги наданий позивачем лист та копію витягу з кримінального провадження, які підтверджують, що даний протокол був сфальсифікований.

ОСОБА_1 в судове засідання апеляційного суду не з»явився, будучи належнимчиномповідомленим про час та місце розгляду справи, тому, у відповідності до ч.2 ст.305 ЦПК України справа розглянута у відсутність позивача.

Заслухавши суддю доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_2, яка підтримала доводи скарги та просила її задовольнити, заперечення проти скарги представника ПАТ «ММК імені Ілліча» - Щербакової Н.В., яка просила скаргу відхилити, а рішення суду залишити без зміни, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК У країни, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що відповідно до диплому НОМЕР_1, ОСОБА_1 в 1986 році закінчив повний курс Донецького інституту радянської торгівлі за спеціальністю «Технологія та організація громадського харчування». Згідно з дипломом НОМЕР_2 від 01.07.2009 року, у 2009 році ОСОБА_1 отримав повну вищу освіту в Приазовському державному технічному університеті за спеціальністю «Економіка підприємства».

З 01 серпня 1986 року ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з ПАТ «ММК імені Ілліча» на різних посадах, що підтверджується відповідними записами трудової книжки позивача. 13 вересня 2005 року ОСОБА_1 прийнятий за переводом в агроцех №1 заступником начальника цеху по збуту та загальним питанням (наказ №178-к від 12.09.2005 року), 10 листопада 2011 року переведений в управління безпеки інспектором старшого бюро адміністративного контролю відділу режиму, контролю та профілактики (наказ №226-к від 07.11.2011 року).( т.1 а.с.9-15).

Наказом №285-к від 15 серпня 2014 року ОСОБА_1 звільнено з посади інспектора старшого бюро адміністративного контролю відділу режиму контролю та профілактики Управління безпеки 15.08.2014 року у звязку зі змінами в організації виробництва і праці за п.1 ст.40 КЗпП України (т.1 а.с.20).

Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні позову у повному обсязі, суд виходив з того, що відповідачем дотримано порядок розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця, передбачений ч.1 ст. 40 КЗпП України, у зв'язку з чим правові підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Колегія суддів не може не погодитися з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Відповідно до положень п.1 ч.1 статті 40 КЗпП трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Звільнення з підстав, зазначених у пункті 1 ч.1 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

У відповідності з роз'ясненнями, які містяться у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року N 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" , з наступними змінами, при розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Наглядової ради ПАТ «ММК імені Ілліча» від 24 січня 2013 року прийнята пропозиція Дирекції комбінату щодо внесення з 1 лютого 2013 року змін в організаційну структуру товариства. Рішенням Наглядової ради №3 від 28 лютого 2013 року затверджена нова організаційна структура товариства ( т.1 а.с. 55-57).

06 лютого 2013 року з метою реалізації на підприємстві політики в галузі удосконалення організаційної структури комбінату, у відповідності з протоколом Наглядової ради №116 від 24 січяґн 2013 року, було видано наказ за № 95 «Про зміни організаційної структури Управління безпеки ПАТ «ММК ім.Ілліча (т.1 а.с. 58-59)

15 лютого 2013 року в наказ № 95 від 06 лютого 2013 року були внесені зміни: виключено п.1, яким було затверджено організаційну структуру Управління безпеки ПАТ «ММК ім.Ілліча». В іншій частині наказ, відповідно з п.2 по п.10, залишено без змін (т.1 а.с.60).

01 березня 2013 року за підписом Генерального директора ПАТ «ММК імені Ілліча» на підприємстві виданий наказ №151 «Про зміни організаційної структури ПАТ «ММК імені Ілліча», згідно з п.2 якого з 7 березня 2013 року передбачена ліквідація Управління безпеки, а згідно п.3 - передбачено створення з 7 травня 2013 року Управління безпеки та контролю. Пунктами 10.2 цього наказу передбачено оформлення переводів працівників згідно п.3.5 з їх згоди. Згідно з п. 10.3 наказу працівникам, які не дали згоди на переведення згідно з п.3,5 цього наказу, необхідно запропонувати іншу роботу на комбінаті. При відмові від запропонованої роботи організувати у строк до 7 травня 2013 року їх звільнення за п.1 ст.40 КЗ п П України. Обов»язок ознайомити працівників підлеглих структурних підрозділів під підпис покладений, зокрема, на директора по безпеці ОСОБА_4 (п.11 наказу) ( т.1. а.с. 61-64).

На підставі зазначеного наказу було ліквідовано сім відділів у складі Управління безпеки комбінату та створено пять відділів у складі Управління безпеки та контролю. Зміни у внутрішній (організаційній) структурі юридичної особи потягли за собою скорочення чисельності 19 штатних одиниць, в тому числі, скорочення посади старшого інспектора відділу режиму, контролю та профілактики, яку займав позивач, що підтверджується штатним розкладом, який діяв з 1 липня 2012 року та штатним розкладом, який затверджено 1 березня 2013 року, довідкою начальника УОПіРП, ( т.1 а.с. 28,176,190, т.2 а.с.96-99).

Таким чином, з огляду на зібрані докази, оцінені в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов обгрунтовано висновку про те, що на підприємстві дійсно мали місце зміни в організації виробництва і праці, у вигляді впровадженої власником зміни внутрішньої (організаційної) структури шляхом ліквідації структурного підрозділу - Управління безпеки, і доведено факт скорочення штату працівників внаслідок ліквідації Управління безпеки.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності змін в організаційній структурі товариства відносно Управління безпеки не є обгрунтованими, оскільки не підтверджені ніякими доказами.

Відповідно до положень ст. 62, ч. 3 ст. 64 ГК України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, визначає кадрову політику, встановлює чисельність працівників, штатний розпис та підбирає на вакантні посади кваліфікованих спеціалістів, що закріплено і у Статуті ПАТ «ММК ім. Ілліча».

Накази про зміни в організаційній структурі товариства не скасовані в установленому законом порядку та є чинними.

Крім того, факт наявності змін в організаційній структурі комбінату шляхом ліквідації Управління безпеки і факт скорочення штату працівників внаслідок ліквідації Управління безпеки встановлено рішеннями Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 30 травня 2014 року, 22 грудня 2014 рокута та 20 березня 2015 року, які набрали чинності (т.2 а.с. 100-110).

Отже, доцільність скорочення штату працівників суд не вправі обговорювати, але має зобов'язання перевірити дотримання процедури звільнення позивача.

Згідно з частинами першою та третьою статті 49-2 КЗпП про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Як вбачається з матеріалів справи, 19 березня 2013 року ОСОБА_1 під розписку повідомлено про зміни організаційної структури ПАТ «ММК ім.Ілліча» та про скасування займаної ним посади старшого інспектора відділу режиму, контролю та профілактики, та про те, що він підлягає вивільненню не раніше, ніж через два місяці з моменту повідомлення в службу зайнятості інформації про це ( т.1 а.с. 75).

Посилання в апеляційній скарзі на нелегітимність попередження ОСОБА_1 про наступне звільнення, через підписання його не уповноваженими особами, як вважає позивач, є безпідставним, оскільки начальнику відділу кадрів та директору по бепеки ОСОБА_5, який підписав попередження від 19 березня 2013 року, відповідно до п. 9 наказу № 95 від 06 лютого 2013 року та п. 9,10 наказу №151 від 1 березня 2013 року першим керівником підприємства поставлено в обов'язок, у тому числі, укомплектувати введені посади та організувати звільнення за п.1 ст.40 КЗпП України. Начальник БОТ ОСОБА_6, яка також підписала попередження ОСОБА_1 про наступне вивільнення, була членом комісії з розгляду кандидатур працівників, що підлягають вивільненню. Крім того, колегія суддів вважажє, що оскільки попередження про наступне вивільнення позивач отримав у встановлений законом строк, факт підписання попередження особою, якій були делеговані такі повноваження адміністрацією, на думку колегії суддів ніяким чином не порушує права позивача.

Розпорядженням № 191/109-р від 01 квітня 2013 року на підприємстві створено комісію з розгляду кандидатур працівників, що підлягають вивільненню з наступним працевлаштуванням у складі 8 осіб (т.1 а.с. 188).

У зв»язку з виведенням зі штатного розкладу відділу, в якому працював позивач та, відповідно посади, яку він обіймав, на першому засіданні комісії з розгляду кандидатур працівників, що підлягають вивільненню 11 липня 2013 року ОСОБА_1 був ознайомлений з усіма вакантними посадами, які існували, станом на 11 липня 2013 року і на час його попередження 19 березня 2013 року, від яких він відмовився та зробив власноручний запис.( т.1 а.с. 76-87).

Протоколом від 7 серпня 2013 року позивачу була запропонована посада спеціаліста ведучого бюро контролю оперативного реагування відділу внутриоб»єктового режиму і технічного контролю УБіК та видано направлення на працевлаштування, з яким ОСОБА_1 був ознайомлений та зробив власноручний підпис, однак, заяви від нього у відділ кадрів на переведення на вказану посаду не надійшло, про що свідчить довідка відділу кадрів №15/1-2138 від 14 серпня 2014 року (т.1 а.с. 194).

Згідно протоколу від 24 січня 2014 року ОСОБА_1 запропоновано вакантні посади по комбінату, станом на 10.01.2014 року, надані відділом кадрів з зазначенням відомостей про режим праці. В протоколі ОСОБА_1 зробив власноручний запис про те, що «Згодний на посаду начальника відділу спеціалізованого контролю з окладом 15 000 грв і на посаду начальника бюро аналізу діяльності з окладом 10 304 грв.» ( а.с. т.1 а.с.98,100).

Однак, згідно з довідкою відділу кадрів №15/1-2160 від 15 серпня 2014 року, на ці посади позивач не міг бути призначеним, оскільки 19 грудня 2013 року на посаду начальника відділу була подана заява ОСОБА_7, а на посаду начальника бюро 8 січня 2014 року - ОСОБА_8, які мають більший досвід та відповідну кваліфікацію. ОСОБА_1 не міг бути призначеним на ці посади у зв'язку з відсутністю практичного досвіду роботи, як керівника по організації колективної роботи протягом двох років, про що зазначено в п.п. 1.4 посадових інструкцій начальника відділу та начальника бюро спеціалізованого управлінського контролю Управління безпеки та контролю ( т.1. а.с. 195).

Відповідно до протоколу від 14 серпня 2014 року ОСОБА_1 в черговий (четвертий) раз було запропоновано список вільних вакансій у створеному Управлінні безпеки і контролю та по комбінату в цілому, станом на 12 серпня 2014 року, від яких він відмовився, про що свідчить його особистий підпис в протоколі ( ат.1 а.с. 102-103).

Таким чином, ОСОБА_1 не скористався своїм правом на працевлаштування шляхом подання відповідачу відповідної письмової заяви про переведення на вакантну посаду з числа тих, що йому пропонувалися 7 серпня 2013 року, та відмовився від інших вакансій, які були у наявності та запропоновані йому, але не влаштовували його з причини нерівноцінності з попередньою вивільненою посадою начальника відділу, та розміром окладу. Між тим, діюче законодавство не зобов'язує відповідача пропонувати посади із збереженням окладу.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що з огляду на наявність в матеріалах справи доказів про запропонування позивачеві у встановленому порядку існуючих вільних вакансій, як у новоствореному структурному підрозділі так і по всьому комбінату; відсутність будь - яких зауважень з боку позивача щодо списків або вакансій; чисельність протоколів засідання комісії з працевлаштування; пропонування вакансій позивачу впродовж довготривалого часу та доступність на підприємстві для вивільнюваних працівників інформації щодо вакансій, доводи позивача про те, що йому не пропонувалися всі вільні вакантні посади, в тому числі, і у новоствореному Управлінні безпеки і контролю, є необгрунтованими, спростовуються зібраними вищенаведеними доказами, які вірно оцінені судом. Ці обставини позивачем не спростовані належними та допустимими доказами.

Посилання в скарзі на те, що позивача не було ознайомлено у день попередження з вакантними посадами, які він мав займати за своєю кваліфікацією і спеціальністю, тобто 19 березня 2013 року, не свідчить про порушення його трудових прав, оскільки дане управління утворювалось з 07 травня 2013 року, а попередження позивача про звільнення було ним отримано 19 березня 2013 року. Крім того, згідно відмостей про вакансії, станом на 19 березня 2013 року та на 11 липня 2013 року, перелік вакансій не змінювався ( т.1 а.с. 127-139). З огляду на фактичне звільнення ОСОБА_1 майже через 5 місяців після попередження, не можна вважати порушеним його право на можливість залишитись працювати на підприємстві.

Доводи апеляційної скарги представника позивача про те, що відповідач не запропонував ОСОБА_1 посади заступника начальника відділу внутриоб'єктового режиму та контролю Управління безпеки та контролю або начальника бюро контролю та оперативного реагування в структурі Управління безпеки та контролю, є необґрунтованими, оскільки правом підбору на вакантні посади кваліфікованих спеціалістів наділено підприємство. При цьому, роботодавець, реалізуючи кадрову політику, закріплену Статутом підприємства, і прагнучи підбору на вакантні посади кваліфікованих спеціалістів, вправі був прийняти таке рішення з переконливим обґрунтуванням. Згідно з роз»ясненнями, які містяться у ч.4 п.19 постанови «Про практику розгляду судами трудових спорів», при проведенні звільнення власник або уповноважений ним орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, з його згоди на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника. Якщо це право не використовувалось, суд не повинен обговорювати питання про доцільність такої перестановки (перегрупування).

Крім того, непрацевлаштування позивача у новоутвореному підрозділі не є підставою для поновлення його на роботі, оскільки посада, яку займав позивач до звільнення, не скорочувалась. На підприємстві відбулися зміни в організації виробництва і праці у зв'язку з ліквідацією всього структурного підрозділу Управління безпеки, які призвели до скорочення чисельності та штату працівників. Неприйняття за узгодженням працівника і роботодавця пропозиції перевестись на іншу посаду, на яку б конкурентно претендували б і інша або інші кандидати, відсутні підстави вважати порушеним переважне право позивача на зайняття певної вакансії. При працевлаштуванні осіб, які підлягають вивільненню у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці, переведення робітників, які підлягають вивільненню, на вакантні посади і робочі місця не діють правила про переважне право на залишення на роботі.

Відповідно до ст.43 КЗпП України, розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Обгрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу виборний орган розглядає у 15 денний строк у присутності працівника, на якого воно внесено. Розгляд за відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. У разі повторної неявки працівника або його представника без поважних причин подання може розглядатися за його відсутності.

Оскільки позивач не дав згоди на переведення його на запропоновані вакансії, розглянувши подання адміністрації на своєму засіданні, яке відбулося 14 серпня 2014 року у присутності ОСОБА_1, профспілковий комітет управління ПАТ «ММК ім. Ілліча» прийняв рішення про дачу згоди на розірвання з позивачем трудового договору за п.1 ст.40 КЗот України, яке міститься в протоколі № 12 справи, не скасовано у встановленому законом порядку на день ухвалення рішення та є чинним (т.1 а.22).

Тому, доводи апеляційної скарги про те, що підприємство в порушення вимог ст.43 КЗпП України, не отримало згоди на його звільнення, є безпідставними.

Посилання на те, що діючим законодавством не передбачено повторне звернення адміністрації до профспілкової організації за наданням згоди на звільнення працівників, а тому, отримавши відмову у дачі згоди на звільнення 4 листопада 2013 року, відповідач був позбавлений права на звільнення позивача взагалі, колегія суддів також вважажє безпідставними, оскільки 4 листопада 2013 року не розглядалося подання адміністрації про дачу звільнення ОСОБА_1, про що свідчить протокол засідання профспілкового комітету комбінату (т.2 а.с. 92-95).

Посилання в скарзі на те, що суд першої інстанції не прийняв до уваги факт прийняття в Управління безпеки та контролю осіб з інших цехів підприємства і сторонніх осіб, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вважає, що це не свідчить про порушення прав позивача у зв»язку з тим, що згідно зі Статутом ПАТ «ММК ім. Ілліча» підприємство самостійно визначає кадрову політику, підбирає на вакантні посади кваліфікованих спеціалістів.

Крім того, з пояснень представника відповідача в судовому засіданні апеляційног осуду Щербакової Н.В. вбачається, що при неодноразовому наданні позивачу вакансій, у тому числі і відповідно посад спеціалістів у новоствореному відділі спеціалізованого управлінського контролю Управління безпеки і контролю, він відмовлявся від аналогічних посад, вважаючи їх нерівнозначними.

Зазначені пояснення представника відповідача в апеляційному суді не були спростовані представником позивача, та не наведено аргументів, що позивач міг бути на них працевлаштований за станом здоров'я, освітою і кваліфікацією, і що ці посади є рівнозначними тій, з якої він підлягав звільненню.

Таким чином, судом встановлено, що порушення ч. 2 ст. 40 КЗпП України не мали місця, оскільки звільнення позивача сталося після впевнення про неможливість його переведення, за його згодою, на іншу роботу. А тому, суд дійшов вірного висновку про дотримання щодо позивача процедури скорочення штату працівників, в сенсі ст. 49-2 КЗпП України.

Доводи апеляційї про те, що відповідач не сповістив службу зайнятості про наступне вивільнення позивача, не відповідає обставнам справи, оскільки звіт про заплановане вивільнення працівників, зокрема, ОСОБА_1, був поданий у Маріупольский міський центр зайнятості 12 квітня 2013 року, про що свідчать матеріали справи ( т.1 а.с. 191-193).

Факт порушення кримінального провадження щодо протоколу засідання комісії по працевлаштуванню від 7 серпня 2013 року не впливає на права та обов»язки позивача, оскільки ваін не заперечував, що на даному засіданні він був присутнім та підписував його особисто.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що вирішуючи спір, суд першої інстанції, правильно встановив бставини справи, які мають значення для її вирішення, визначив відповідні їм правовідносини, відповідно до вимог ст.212 ЦПК України, оцінив представлені сторонами матеріали за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об»єктивному і безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; оцінив належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв»язок доказів у їх сукупності та дійшов обгрунтованого висновку про відмову ОСОБА_1 у задоволенні позову, оскільки дії відповідача при його звільненні свідчать про законність звільнення позивача з посади старшого інспектора сектора профілактичної роботи відділу внутрішньої безпеки управління безпеки у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці за п.1ст.40 КЗпП України, у зв'язку з ліквідацією цього структурного підрозділу, що супроводжувалось скороченням штату працівників; наказ про звільнення ОСОБА_1 з роботи на п.1 ст.40 КЗпП є законним і підстав для його скасування та поновлення позивача на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди не має, у зв»язку з тим, що позивачу, перед звільненням неодноразово пропонувались всі вакантні посади, у тому числі у новоутвореній структурі, які були включені у штатний розклад, але він відмовився від них і за весь час працевлаштування (березень 2013 року- серпень 2014 року) не звернувся із заявою до відповідача про переведення його на будь - яку роботу, у тому числі і в новоутворене Управління безпеки і контролю, на звільнення позивача надана згода профспілковим комітетом.

В рішенні суду повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду, яких вони не спростовують і не належать до тих підстав, з якими процесуальне законодавство пов»язує можливість скасування оскаржуваного рішення.

Ніяких нових обставин чи доказів, які не були предметом розгляду судом першої інстанції та могли б вплинути на правильність висновків та рішення суду позивачем і його представником не надано і в суді апеляційної інстанції.

Порушень норм процесуального права, зокрема на які посилається позивач, які б могли призвести до неправильного вирішеннясправи, колегієюсуддів не встановлено.

За таких обставин, на підставі ст. 308 ЦПК України апеляційні скарги позивача та його представника підлягають відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст. 303, 307, 308, 31- 315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 17 квітня 2015 року залишити без зміни.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення і може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Т.Г.Ігнатоля

Судді: С.А.Попова

О.М.Пономарьова