Справа № 1301/1936/2012 Головуючий у 1 інстанції: Слиш А.Т.
Провадження № 22-ц/783/3566/15 Доповідач в 2-й інстанції: Зверхановська Л. Д.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2015 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого: Зверхановської Л.Д.

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.

секретаря: Ясиновської Я.М.

з участю: представника позивача - Жарського І.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Бориславского міського суду Львівської області від 28 березня 2014 року,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Бориславского міського суду Львівської області від 28 березня 2014 року задоволено позов Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - орган опіки і піклування виконавчого комітету Бориславської міської ради, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № LVBRGA від 28 серпня 2008 року в розмірі 39285 доларів США 62 центи, що еквівалентно 313 892 гривень 13 копійок, відповідно до курсу НБУ від 15 листопада 2012 року звернуто стягнення на квартиру загальною площею 62,3 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки Публічним акціонерним товариством КБ "ПриватБанк" з укладанням від імені ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ "ПриватБанк" всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки.

Виселено ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та малолітнього ОСОБА_7, які зареєстровані та проживають у квартирі (предмет іпотеки), розташованій за адресою: АДРЕСА_1 зі зняттям з реєстраційного обліку у територіальному органі державної міграційної служби України, до повноважень якого входять питання громадянства, іміграції та реєстрації фізичних осіб, компетенція якого територіально поширюється на адресу даної квартири.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 в користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 3138 гривень 92 копійки сплаченого судового збору .

Дане рішення суду оскаржила відповідач ОСОБА_3.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 24 грудня 2014 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково.

Рішення Бориславського міського суду Львівської області від 28 березня 2014 року змінено в частині звернення стягнення на предмет іпотеки по договору іпотеки нерухомого майна, доповнивши його: за ціною продажу предмета іпотеки, встановленою незалежним експертом - оцінювачем, а саме ринкової вартості нерухомого майна на момент реалізації.

Скасовано рішення в частині стягнення солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 в користь Публічного акціонерного товариства «ПриватБанк» 3138 гривень судового збору та ухвалено в цій частині нове рішення.

Стягнуто з ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 на користь Публічного акціонерного товариства «Приватбанк» по 784,73 грн. судового збору з кожного.

В іншій частині рішення залишено без змін.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 березня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково.

Рішення Апеляційного суду Львівської області від 24 грудня 2014 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі на рішення на рішення Бориславского міського суду Львівської області від 28 березня 2014 року ОСОБА_3зазначає, що оскаржене рішення є незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вважає, що судом не з'ясовано обставини, що мають суттєве значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. Апелянт не погоджується з визначеною сумою заборгованості(на її думку така складає 22605,14 доларів США) та з тим, що до її загальної суми включено пеню та штрафи за період більше, ніж визначено ст. 258 ЦК України, а відтак вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності. Вказує на те, що ПАТ «Приватбанк» в односторонньому порядку змінено умови кредитного договору, що призвело до порушення прав іпотекодавців, ним не подано експертної оцінки предмета іпотеки. Зазначає, що безпідставними є посилання позивача на ту обставину, що реєструючи малолітнього ОСОБА_7 ними було порушено вимоги умов спірного договору. Вважає незаконними вимоги позивача щодо їх виселення без надання іншого житлового приміщення.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати.

Колегія суддів вважає можливим розглядати справу у відсутності осіб, які беруть участь у справі, у тому числі і апелянта, котрі належним чином відповідно до вимог ст.ст.74-76 ЦПК України повідомлені про час та місце розгляду справи, але не з'явилися в судове засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи із наступного.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення не у повній мірі відповідає даним вимогам.

З матеріалів справи вбачається та районним судом встановлено, що 28 серпня 2008 року між ПАТ КБ "Приватбанк" та ОСОБА_3 укладено Кредитний договір № LVBRGA, відповідно до умов якого було надано кредит в розмірі 22907 доларів США зі сплатою 15 % річних з кінцевим терміном повернення 28 серпня 2023 року.

В забезпечення виконання зобов'язань за вищевказаним кредитним договором 01 вересня 2008 року позивачем було укладено іпотечний договір з відповідачами ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, за умовами якого ними надано в іпотеку належну їм квартиру загальною площею 62,3 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1.

У зв'язку із неналежним виконанням позичальником зобов'язань за договором кредиту станом на 15 листопада 2012 року заборгованість становить 39285,62 доларів США, що за курсом 7,99 відповідно до службового розпорядження НБУ від 15.11.2012 року складає 313892,13 грн., яка складається: 22648,79 долара США - заборгованість за кредитом; 7230,34 долара США - заборгованість по процентах за користування кредитом; 1721,92 долара США - заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 5784,03 долара США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, а також штрафи відповідно до Договору: 31,29 долара США штраф (фіксована частина), 1869,25 долара США - штраф (процентна складова).

Згідно ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана вчинити на користь другої сторони певну дію, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ст.1054 ч.1 ЦК України).

У відповідності до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Згідно ст.546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Статтею 572 ЦК України передбачено, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником(заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом(право застави).

Частиною першою ст.575 ЦК України визначено, що одним із видів застави є іпотека, тобто застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Більш детально відносини по іпотеці регулюються Законом України «Про іпотеку».

Згідно ст.1 даного Закону іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способи захисту цивільних прав та інтересів судом визначені ст.16 ЦК України. Крім перелічених у ч.2 цієї статті способів захисту, також зазначено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів по договору іпотеки в судовому порядку визначений Законом України «Про іпотеку».

Відповідно до ч.1 ст.33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Частиною першою ст.35 цього ж Закону передбачено, що у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушеного зобов'язання, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.

Статтею 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду.

Оскільки ОСОБА_3 не виконувала своїх зобов'язань за кредитним договором, то у ПАТ КБ "Приватбанк" виникло право на захист своїх порушених прав і способом захисту таких він обрав - звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення відповідачів.

Колегія суддів вважає обгрунтованим висновок районного суду про наявність передбачених законом підстав для задоволення позову в частині звернення стягнення на предмет іпотеки.

Доводи апеляційної скарги про включення до розрахунку заборгованості усієї суми кредитних коштів в розмірі 3704,85 доларів США, призначених для сплати страхових платежів у випадку і порядку передбаченому п.п. 2.1.3, 2.2.7 Кредитного договору є безпідставними, оскільки лише частина цих коштів в розрахунку заборгованості відображена в графі "Сальдо поточне" та перераховано банком на сплату чергових страхових платежів на загальну суму 565,01 дол. США за період з 2009 року по 2012 рік, а саме: 27.08.2009 року на суму 135, 66 дол. США; 27.08.2010 року на суму 145,12 дол. США; 26.08.2011 року на суму 143,04 дол. США; 27.08.2012 року на суму 141,19 дол. США.

Доказів сплати страхових платежів відповідачем не надано, а з наданих ОСОБА_3 в апеляційній інстанції квитанцій ( а.с. 53-58) не вбачається, що це є сплатою страхових платежів.

Крім того, ухвалюючи оскаржуване рішення в частині стягнення пені, суд першої інстанції вірно виходив з того, що п. 5.4 Кредитного договору передбачено, що нарахування неустойки за кожен випадок порушення зобов'язань, передбачених п.п. 5.1, 5.2, 5.3 здійснюється протягом 3 (трьох) років з дня, коли відповідне зобов'язання повинне бути виконане позичальником, а у відповідності до п. 5.5 Кредитного договору, терміни позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за даним договором встановлюється сторонами тривалістю 5 років.

Відповідно до п. 42 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" №5 від 30.03.2012 року, резолютивна частини рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як статті 39 Закону України "Про іпотеку", так і положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК. Зокрема, у ньому в обов'язковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій).

Таким чином, при ухваленні оскаржуваного рішення, суд першої інстанції у відповідності до норм чинного законодавства повинен був встановити початкову ціну продажу предмета іпотеки, а тому резолютивна частина рішення суду підлягає зміні відповідно до ст. 303 ЦПК України із зазначенням в ній ціни продажу предмета іпотеки, встановленої незалежним експертом - оцінювачем, а саме ринкової вартості нерухомого майна на момент реалізації.

07 червня 2014 року набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» №1304-VII від 03 червня 2014 року, згідно з пунктом 1 статті 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: воно використовується як місце постійного проживання, загальна площа його не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна квартира АДРЕСА_1, яка є предметом договору іпотеки і використовується як постійне місце проживання відповідачів, у їх власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно.

Разом з тим, мораторій у юридичному розумінні має значення відстрочки виконання певних обов'язків, відкладення певних дій на визначений чи невизначений період на підставі спеціального акта.

Відтак, прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» №1304-VII не може бути підставою для відмови у задоволенні позову в частині звернення стягнення на предмет іпотеки, а тому позовні вимоги ПАТ « ПриватБанк» підлягають задоволенню, однак рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає виконанню на час дії даного Закону.

Відповідно до ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймача та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина 3 ст. 109 ЖК УРСР регулює порядок виселення громадян.

За змістом ч.2 ст.40 Закону України «Про іпотеку» та ч.3 ст.109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч.2 ст.109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту(позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечено іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина 2 ст.109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Відтак, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі ч.2 ст.39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються з жилого будинку(жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, інше житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Так правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі №6-39цс15 від 18.03.2015 року.

Оскільки згідно п.33.3 договору іпотеки від 01.09.2008 року є квартира за адресою: АДРЕСА_1, яка належить відповідачам на праві власності з 1999 року, тобто не придбана за рахунок отриманих кредитних коштів, то колегія суддів вважає помилковим висновок районного суду про наявність передбачених законом підстав для виселення мешканців без надання їм іншого постійного житла, а відтак у цій частині оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що позивач при поданні позову до суду сплатив судовий збір у розмірі 3138, 92 грн.

З рішенням суду в частині покладення на відповідачів солідарної відповідальності за судові витрати банку у справі погодитися не можна, оскільки відповідно до ст. 541 ЦК України солідарний обов'язок виникає у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання.

За відсутності таких умов, рішення в зазначеній частині слід скасувати та ухвалити нове рішення, яким стягнути на користь позивача з ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 по 784,73 грн. судового збору з кожного.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.2,3, 309, 313, 314 ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Бориславского міського суду Львівської області від 28 березня 2014 року змінити в частині звернення стягнення на предмет іпотеки по договору іпотеки нерухомого майна, доповнивши його: за ціною продажу предмета іпотеки, встановленою незалежним експертом - оцінювачем, а саме ринкової вартості нерухомого майна на момент реалізації.

Рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає виконанню на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» №1304-VII від 03 червня 2014 року.

Рішення Бориславского міського суду Львівської області від 28 березня 2014 року в частині задоволення позову Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - орган опіки і піклування виконавчого комітету Бориславської міської ради, про виселення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні цієї частини позовних вимог.

Скасувати рішення в частині стягнення солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 в користь Публічного акціонерного товариства "ПриватБанк" 3138 гривень судового збору та ухвалити в цій частині нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 на користь Публічного акціонерного товариства КБ "Приватбанк" по 784,73 грн. судового збору з кожного.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: