Ухвала

іменем україни

04 лютого 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Коротуна В.М.,

Парінової І.К., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом прокурора м. Черкаси до Черкаської міської ради, ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: Державне управління охорони навколишнього природного середовища в Черкаській області, Державна інспекція сільського господарства в Черкаській області, ОСОБА_5, про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним державного акта на право власності на землю, витребування майна з чужого незаконного володіння, за касаційними скаргами ОСОБА_4 та Черкаської міської ради на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 05 травня 2014 року та рішення апеляційного суду Черкаської області від 07 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У вересні 2013 року прокурор м. Черкаси звернувся до суду з позовом до Черкаської міської ради, ОСОБА_3, ОСОБА_4, мотивуючи вимоги тим, що прокуратурою м. Черкаси проведена перевірка дотримання Черкаською міською радою вимог земельного законодавства при виділенні та використанні земельних ділянок у АДРЕСА_1. Рішенням Черкаської міської ради від 24 березня 2006 року № 9-279 «Про передачу громадянам земельних ділянок у власність (ОСОБА_6 та інші)» за результатами розгляду проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, який розроблений ТОВ «Геоземпроект», та висновку державної експертизи землевпорядної документації від 16 березня 2006 року № 1369, ОСОБА_3 передано безоплатно у власність земельну ділянку для будівництва, обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 1000 кв. м, що розташована у кварталі АДРЕСА_1. На підставі вищезазначеного рішення Черкаської міської ради ОСОБА_3 отримала державний акт на право власності на вказану земельну ділянку. Позивач вважає, що рішення Черкаської міської ради від 24 березня 2006 року № 9-279 не відповідає вимогам закону та має бути визнане судом незаконним і скасовано, оскільки вказана земельна ділянка знаходилася на території зелених насаджень загального користування та не може передаватись у приватну власність під забудову. Крім того, в порушення ч. 6 ст. 123 ЗК України в редакції від 02 березня 2006 року, проект відведення земельної ділянки не погоджувався із природоохоронними органами та суміжними землекористувачами. Також перевіркою встановлено, що ОСОБА_3 07 квітня 2006 року уклала з ОСОБА_5 договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки. У подальшому ОСОБА_5 відчужив зазначену земельну ділянку ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 13 травня 2006 року, на підставі якого остання отримала державний акт від 01 червня 2006 року серії ЯГ № 533491. Посилаючись на викладене, позивач просив визнати незаконним та скасувати рішення Черкаської міської ради від 24 березня 2006 року № 9-279 «Про передачу громадянам земельних ділянок у власність (ОСОБА_6 та інші)» у частині безоплатної передачі громадянці ОСОБА_3 земельної ділянки площею 1 000 кв. м по АДРЕСА_2 для будівництва і обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); визнати незаконним та скасувати п. 8 додатку до рішення Черкаської міської ради від 24 березня 2006 року № 9-279 «Про передачу громадянам земельних ділянок у власність (ОСОБА_6 та інші)», щодо безоплатної передачі громадянці ОСОБА_3 земельної ділянки площею 1 000 кв. м по АДРЕСА_2 ; визнати недійсними державний акт від 01 червня 2006 року серії ЯГ № 533491 на право власності ОСОБА_4 на земельну ділянку площею 1 000 кв. м та скасувати його державну реєстрацію; витребувати у ОСОБА_4 спірну земельну ділянку на користь Черкаської міської ради.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 05 травня 2014 року в позові відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 07 жовтня 2014 року рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 05 травня 2014 року скасовано. Ухвалено нове рішення про задоволення позову. Визнано незаконним та скасовано рішення Черкаської міської ради від 24 березня 2006 року № 9-279 «Про передачу громадянам земельних ділянок у власність (ОСОБА_6 та інші)» в частині безоплатної передачі громадянці ОСОБА_3 земельної ділянки площею 1 000 кв. м по АДРЕСА_2 для будівництва й обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Визнано незаконним та скасовано п. 8 додатку до рішення Черкаської міської ради від 24 березня 2006 року № 9-279 «Про передачу громадянам земельних ділянок у власність (ОСОБА_6 та інші)», щодо безоплатної передачі громадянці ОСОБА_3 земельної ділянки площею 1000 кв. м по АДРЕСА_2. Визнано недійсним державний акт на право власності серії ЯГ № 533491, виданий 01 червня 2006 року ОСОБА_4 на вказану вище земельну ділянку, та скасовано його державну реєстрацію. Витребувано на користь Черкаської міської ради у ОСОБА_4 земельну ділянку площею 1 000 кв. м, розташовану по АДРЕСА_2.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

У поданій касаційній скарзі Черкаська міська рада просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційні скарги підлягають задоволенню частково з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону рішення суду апеляційної інстанції у повній мірі не відповідає.

Судами встановлено, що рішенням Черкаської міської ради від 24 березня 2006 року № 9-279, ОСОБА_3 передано безоплатно у власність земельну ділянку для будівництва і обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд, на підставі п. 8 додатку до якого ОСОБА_3 отримала державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 532771.

За договором купівлі-продажу від 07 квітня 2006 року, посвідченим приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу ОСОБА_7 за № 1962, право власності на спірну земельну ділянку від ОСОБА_3 перейшло до ОСОБА_5, на підставі якого останній отримав державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 532799.

У подальшому право власності від ОСОБА_5 за договором купівлі-продажу земельної ділянки від 13 травня 2006 року, посвідченим приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу ОСОБА_8 за № 8107, перейшло до ОСОБА_4, на якого остання отримала державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 533491.

Також встановлено, що відповідно до довідки Черкаського міського управління земельних ресурсів від березня 2006 року № 435-25-2, наданої ОСОБА_3, спірна земельна ділянка відноситься до земель зайнятих зеленими насадженнями загального користування Черкаської міської ради (а. с. 14).

Пунктом 2 рішенням Черкаської міської ради від 24 березня 2006 року № 9-279 земельні ділянки за основним цільовим призначенням віднесено до категорій земель житлової та громадської забудови.

Пунктом 1 цього рішення земельні ділянки передані громадянам безоплатно у власність для будівництва і обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд (а. с. 18)

Відповідно до генерального плану м. Черкаси, затвердженого постановою Ради Міністрів Української PCP від 29 березня 1984 року № 144, вказана земельна ділянка загальною площею 8,7966 га знаходиться на території зелених насаджень загального користування (територія парків, скверів), тобто є землею загального користування населеного пункту і розміщення на даній земельній ділянці індивідуального житлового будинку, господарських будівель і споруд не передбачено.

Відповідно до рішення Черкаської міської ради від 22 липня 2010 року № 5-932 «Про організацію об'єкта природно заповідного фонду місцевого значення на території парку «Соснівський» та плану до даного рішення, земельній ділянці в АДРЕСА_1 орієнтованою площею 6,64 га надано статус парку та присвоєно назву ‒ парк «Соснівський».

У п. 1.1 відповіді, направленої Державним підприємством «Український державний науково-дослідний інститут проектування міст «Діпромісто» ім. Ю.М. Білоконя від 15 квітня 2013 року № 3-852, вказано, що згідно з Генеральним планом, розробленим Українським державним інститутом проектування міст «Діпромісто» у 1980 році, розрахунковий термін прийнятий на 20 років (до 2000 року). Тут же зазначено, що розрахунковий термін, об'єм та зміст Генерального плану відповідає вимогам інструкції СН-345-66, що діяла на момент розроблення Генерального плану м. Черкаси (п. 1.2).

У листі управління культури Черкаської обласної державної адміністрації від 13 лютого 2013 року за № 03-01/239, адресованому заступнику прокурора м. Черкаси, зазначено, що генеральним планом розвитку м. Черкаси, затвердженим у 1984 році, земельна ділянка, яка розташована у АДРЕСА_1, входила до території, визначеної для створення парково-рекреаційної зони, але вимоги генерального плану не були виконані.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що право приватної власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений його. Крім того, позивачем не надано належних доказів того, що спірна земельна ділянка відноситься до земель рекреаційного призначення.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов, апеляційний суд виходив із того, що у ОСОБА_3 відсутнє погодження проекту земельної ділянки із Державним управлінням охорони навколишнього природного середовища в Черкаській області.

Повністю погодитися з таким висновком суду апеляційної інстанції не можна з огляду на таке.

Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. ст. 19, 20 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі: землі житлової та громадської забудови й землі рекреаційного призначення, та віднесення їх до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам, відмови у реєстрації земельної ділянки або визнання реєстрації недійсною (ст. 21 ЗК України).

Отже, реалізуючи свої повноваження з розпорядження земельними ділянками, відповідний орган державної влади чи місцевого самоврядування за місцем знаходження земельної ділянки має право змінювати цільове призначення земельних ділянок, які відчужуються (надаються), за умови дотримання положень Порядку про погодження такої зміни з відповідними органами та після складання проекту відведення.

Статтею 51 ЗК України встановлено, що до земель рекреаційного призначення належать земельні ділянки зелених зон і зелених насаджень міст та інших населених пунктів.

При вирішенні спору поза увагою суду апеляційної інстанції залишилося те, що положення про Державне управління охорони навколишнього природного середовища в областях, містах Києві та Севастополі було затверджено наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 16 червня 2006 року № 285, тобто після прийняття відповідачем спірного рішення. На час виникнення спірних правовідносин діяло положення про Державне управління екології та природних ресурсів в областях, містах Києві та Севастополі, затверджене наказом Міністерства екології та природних ресурсів України від 11 серпня 2000 року № 108, норми якого не містили повноважень вказаного органу щодо погодження проектів відведення земельних ділянок.

Не можна також погодитися з висновком апеляційного суду про визнання недійсним державного акта на право власності на зазначену земельну ділянку, виданого ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між останньою та ОСОБА_5, та витребування з цих підстав цієї земельної ділянки у ОСОБА_4 виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Згідно з ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Добросовісність набуття в розумінні ст. 388 ЦК України полягає в тому, що майно придбавається не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права його відчужувати.

Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна від набувача, при цьому випадки такого витребування законодавством обмежуються, зокрема п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, якою передбачено, що витребування майна можливе в разі його вибуття з володіння власника не з його волі іншим шляхом.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, апеляційний суд у порушення вимог ст. ст. 213, 214, 303, 315 ЦПК України на вказане уваги не звернув, не встановив, чи отримано всі дозволи на передачу спірної земельної ділянки у власність, які були необхідні на час виникнення спірних правовідносин; яке цільове призначення мала спірна земельна ділянка та чи діяв генеральний план міста, розроблений у 1980 році в 2006 році; не з'ясував, чи входило до повноважень міської ради зміна цільового призначення земельної ділянки; не встановив, чи накладається ця земельна ділянка з територією парку відповідно до рішення Черкаської міської ради від 22 липня 2010 року № 5-932.

Крім того, суд апеляційної інстанції не зазначив, якими нормами він керувався, вирішуючи спір щодо повернення спірної земельної ділянки міській раді, якщо прокурор м. Черкаси звернувся в суд в інтересах держави в статусі позивача, а не в статусі міської ради, а міська рада таких позовних вимог не заявляла.

Ураховуючи те, що суд апеляційної інстанції не врахував норм матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини, не встановив фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, тому відповідно до ст. 338 ЦПК України ухвалене у справі судове рішення підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_4 та Черкаської міської ради задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Черкаської області від 07 жовтня 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

В.М. Коротун

І.К. Парінова

С.П. Штелик