Справа №
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

19 червня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатсько області

в складі : судді - доповідача Джуги С.Д.

суддів : Боднар О.В., Кеміня М.П.

при секретарі : Маринець Д.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Берегівського районного суду від 6 листопада 2014 року, по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання у фактичних шлюбних відносинах та розподіл житлового будинку в натурі, -

в с т а н о в и л а :

У лютому 2014 року ОСОБА_1 звернувся в Берегівський районний суд Закарпатської області із позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання у фактичних шлюбних відносинах та розподіл житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 в натурі.

Позовні вимоги позивачем мотивовано тим, що житловий будинок АДРЕСА_2 придбано 28 квітня 2005 року на ім'я відповідачки ОСОБА_2, однак вважає, що такий належить їм на праві спільної сумісної власності, та як задовго до придбання будинку вони з відповідачкою проживали у фактичних шлюбних відносинах, вели з нею спільне господарство, виховували доньку, яка народилася за час фактичних шлюбних відносин ІНФОРМАЦІЯ_1. Крім того, основну частину грошових коштів на придбання будинку забезпечив саме він, за рахунок коштів від реалізації своєї власної квартири. Просив суд встановити факт проживання з відповідачкою у фактичних шлюбних відносинах з квітня 2002 року до середини травня 2005 року, тобто до офіційної реєстрації їх шлюбу та поділити в натурі на дві рівноцінні частини житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

Рішенням Берегівського районного суду від 6 листопада 2014 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 15 грудня 2014 року рішення Берегівського районного суду від 6 листопада 2014 року скасовано, позов ОСОБА_1 задоволено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 квітня 2015 року рішення апеляційного суду Закарпатської області від 15 грудня 2014 року скасовано, а справу передано на новий апеляційний розгляд.

Таким чином предметом даного апеляційного провадження є апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Берегівського районного суду від 6 листопада 2014 року.

В апеляційній скарзі апелянт ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заявлений позов, посилаючись порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення апелянта, його представника, пояснення представника відповідачки, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в апеляційних скаргах доводи, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є таким, коли суд на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилалися сторони як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених належними і допустимими доказами, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК , правильно витлумачивши ці норми .

Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам не відповідає, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Відмовляючи в задоволенні заявленого позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено факту спільного проживання разом з відповідачкою у фактичних шлюбних відносинах з квітня 2002 року до 14 травня 2005 року, а тому відсутні підстави для задоволення позову .

Однак з такими висновками погодитися не можна, оскільки суд дійшов їх без усебічного і повного з'ясування дійсних обставин справи, з порушенням норм матеріального й процесуального права.

Матеріалами справи встановлено, що 16 квітня 2005 року позивач ОСОБА_1, згідно нотаріально посвідченого договору купівлі - продажу, продав належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1. (а.с.6)

28 квітня 2005 року відповідачка ОСОБА_2 придбала житловий будинок з надвірними спорудами по АДРЕСА_2 та згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 05 травня 2005 року № 7176530 зареєструвала право власності на дане майно. (а. с. 7, 54-56).

14 травня 2005 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було зареєстровано шлюб (а. с. 5, 7).

До реєстрації шлюбу, а саме: ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_2 народила доньку ОСОБА_3, батьком якої є позивач.

Рішенням Берегівського районного суду Закарпатської області від 30 серпня 2013 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (а. с. 5).

Згідно із ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Тобто при застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь - якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Крім того, для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї. (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 12 грудня 2012 року у справі № 6-148цс12,).

Відповідно до ч.1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Одним із засобів доказування є письмові докази (ч.2 ст.57 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Матеріалами справи доведено, що до реєстрації шлюбу, за три роки до укладення договору купівлвлі - продажу, відповідачка народила від позивача дитину - ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1, і позивач є батьком дитини.

При укладенні відповідачкою ОСОБА_2 28 квітня 2005 року договору купівлі - продажу житлового будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_2 і посвідченні його державним нотаріусом Брегівської державної нотаріальної контори, відповідачка ОСОБА_2, як сторона договору (покупець) заявила, що проживає у фактичному шлюбі з ОСОБА_1 з 2002 року і у пункті 5 договору підтвердила, що її чоловік згоден з укладенням цього договору. Нотаріально посвідченою заявою від 28 квітня 2005 року позивач ОСОБА_1 дав свою згоду на придбання його фактичною дружиною ОСОБА_2 за їх спільні кошти подружжя вказаного домоволодіння.(а. с. 54-57). Через 16 днів після придбання даного будинку - 14.05.2005 року сторони зареєстрували шлюб і перебували в зареєстрованому шлюбі до 30.08.2013 року.

Таким чином, задовго до виникнення між сторонами спору (позов до суду подано у лютому 2014 році), відповідачка ОСОБА_2 сама визнала і підтвердила при посвідченні в нотаріальному порядку договору купівлі - продажу, що з позивачем вона проживає у фактичному шлюбі з 2002 року і не заперечувала даного факту до моменту виникнення спору.

Дані докази, відповідно до вимог ст. ст.58, 59 ЦПК України, є належними і допустимими доказами.

Крім того, матеріалами справи також підтверджено, що до укладення відповідачкою ОСОБА_2 вказаного договору (за 12 днів до укладення договору) позивач ОСОБА_1, згідно договору купівлі - продажу від 16.04.2005 року, продав належну йому на праві власності жилу квартиру в м. Берегово. (а.с.6).

Вищенаведені обставини і встановлені судом факти, які підтверджені належними і допустимими доказами, дають колегії суддів підстави для висновку про те, що на час набуття спірного будинку сторони по справі проживали однією сім'єю, між ними були наявні усталені відносини, що притаманні подружжю і вони знаходились у фактичних шлюбних відносинах.

Разом з тим, згідно з п.1 розділу VII Прикінцевих положень СК України цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності ЦК України, тобто з 1 січня 2004 року.

До сімейних відносин, які вже існували на цю дату, норми СК України застосовуються лише в частині тих прав і обов'язків, які виникли після набрання ним чинності. Ці прав та обов'язки визначаються на підставах, передбачених СК України.

Згідно ч.ч.1,2ст 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; акт цивільного законодавства не має зворотної дії в часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

З наведеного вбачається, встановлення фактів проживання однією сім'єю в період до 1 січня 2004 року законодавством не передбачено.

За таких обставин вимога ОСОБА_1 про встановлення факту проживання у фактичних шлюбних відносинах з відповідачкою підлягає до задоволення з моменту набуття чинності СК України до укладення шлюбу між сторонами.

Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (ч.1ст. 71 СК України).

Домоволодіння АДРЕСА_2 набуте сторонами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за час спільного проживання, а тому є об'єктом права спільної сумісної власності сторін по справі. Оскільки сторони не на досягли згоди про порядок поділу даного майна спір підлягає вирішенню у судовому порядку.

За вказаних обставин позовні вимоги позивача про розподіл будинку є обґрунтованими і підлягають до задоволення.

Згідно висновку судової будівельно - технічної експертизи від 25.07.2014 року №211 та додатків до нього, проведеної на підставі ухвали Берегівського райсуду від 05 травня 2014 року, ринкова вартість домоволодіння АДРЕСА_2 становить - 428 902,1 грн.; реальний розподіл даного будинковолодіння відповідно до визначених ідеальних долей 1/2 та 1/2 можливий відповідно до діючих ДБН в двох варіантах : Варіант 1 та Варіант 2; для забезпечення кожного із запропонованих варіантів розподілу необхідно виконати ремонтно - будівельні роботи по переобладнанню; ймовірна вартість ремонтно - будівельних робіт, які необхідно виконати для переобладнання житлового будинку на дві ізольовані квартири на день проведення дослідження по Варіанту 1 становить - 10 883 грн., по Варіанту 2 - 10 427грн. (а.с.82-113).

Колегія суддів вважає, що для розподілу вказаного домоволодіння слід обрати Варіант 2, оскільки він потребує менше фізичних та матеріальних затрат при переобладнанні будинку на дві ізольовані квартири, є більш оптимальним і ефективним для обох сторін та грунтується на засадах справедливості і розумності.

Відповідно до ст. 152 ЖК Української РСР в редакції від 12.02.2015 року, чинної на час розгляду справи апеляційним судом, виконання власниками робіт з переобладнання та перепланування жилого будинку і жилого приміщення приватного житлового фонду, які не передбачають втручання в несучі конструкції та /або інженерні системи загального користування, не потребує отримання документів, що дають право на їх виконання. Після завершення зазначених робіт введення об'єкта в експлуатацію не потребується.

Допитаний судом апеляційної інстанції експерт ОСОБА_4 підтримав висновок судової будівельно-технічної експертизи від 25.07.2014 року №211 та пояснив, що переобладнання та перепланування вказаного жилого будинку необхідно проводити після того, як буде здійснено між сторонами реальний розподіл будинку. Переобладнання та перепланування будинку відповідно до наданого висновку не потребує втручання у несучі конструкції будинку, а також в інженерні системи загального користування, однак необхідним є монтування окремих внітрішньобудинкових систем постачання.

Суд першої інстанції вищезазначених фактичних обставин справи та вимог закону не врахував, дійшов помилкових висновків про недоведеність заявленого позову та безпідставно відмовив у заявленому позові.

З врахуванням викладеного рішення суду першої інстанції, як постановлене з порушенням норм матеріального і процесуального права, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення заявленого позову ОСОБА_1 з вищенаведених підстав.

Керуючись ст. ст. 307, 309 , 313, 316, 317, 319 ЦПК України колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Берегівського районного суду від 6 листопада 2014 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Встановити факт проживання у фактичних шлюбних відносинах ОСОБА_1 з ОСОБА_2 з 1 січня 2004 року до 14 травня 2005 року.

Поділити між сторонами в натурі житловий будинок АДРЕСА_2 та надвірні будівлі по другому варіанту висновку судової будівельної експертизи ( додаток № 5).

Виділити ОСОБА_2 у власність наступні приміщення в АДРЕСА_2:

1. прихожа - 5,4 м.кв.

2 . кладовка - 3,2 м. кв.

3.прохідна - 4,3 м. кв.

4.житлова кімната - 19,1 м.кв.

9.снвузол - 4,3 м. кв.

8.кухня - 12,7 м. кв.

Всього - 49 м. кв.

Виділити ОСОБА_2 у власність наступні надвірні споруди: гараж - вартістю 17938, 2 грн. позначений літерою Б на плані домоволодіння в додатку № 2 до висновку судової будівельної експертизи .

Виділити ОСОБА_1 у власність наступні приміщення в будинку АДРЕСА_2, квартира № 2:

7-1. коридор - 5,1 м.кв.

6. санвузол - 5,3 м.кв.

5. житлова квімната - 17,9 м. кв.

7. кухня - 10,5 м. кв.

Всього - 38,8 м. кв.

Виділити ОСОБА_1 у власність наступні надвірні споруди: сарай вартістю - 9543, 1 грн., позначенй літерою В, та сарай вартістю - 25 690 грн., позначений літерою Е на плані домоволодіння в додатку № 2 до висновку судової будівельної експертизи .

Надвірні споруди : вбиральню вартістю - 5506,5 грн., позначену літерою Г на плані домоволодіння в додатку № 2 до висновку судової будівельної експертизи, огорожу вартістю 22829,3 грн., тротуар вартістю 2306,8 грн., колодязь вартістю - 9550,7 грн., котельню вартістю 32008, 4 грн. залишити у спільному користуваннні ОСОБА_2 та ОСОБА_1

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 8856 (вісім тисяч вісімсот п'ятдесят шість) грн. 36 коп. вартість різниці виділеної частини будинку та надвірних споруд.

Переобладнання будинку провести за рахунок ОСОБА_1.

В решті заявлених позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя - доповідач:

Судді :