Справа № 368/848/15-ц
Провадження № 2/368/324/15
Рішення

Іменем України

(Заочне)

"27" травня 2015 р.

Кагарлицький районний суд Київської області

в складі: головуючого - судді Шевченко І.І.

при секретарі Гребеневич А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кагарлик справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Кагарлицького районного сектору Управління Державної міграційної служби України в Київській області про усунення перешкод у користуванні майном, визнання особи такою, що втратила право на житло, -

в с т а н о в и в:

позивач просить суд усунути перешкоди у користуванні квартирою ОСОБА_1 шляхом визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право на користування квартирою, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1, зобов'язати Кагарлицький районний сектор Управління Державної міграційної служби в Київській області зняти з реєстрації ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_1, посилаючись на те, що вона, ОСОБА_1, згідно договору купівлі-продажу від 18.02.2002 р. є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до Акта депутата Кагарлицької міської ради від 30.04.2015 р. у вищевказаній квартирі зареєстрована ОСОБА_2.

Починаючи з 2012 року, після припинення шлюбних відносин із її сином ОСОБА_3. Відповідач не проживає у вищезазначеній квартирі. Будучи зареєстрованою, але не проживаючи у її квартирі, відповідач не приходить до квартири та не використовує її для тимчасового або постійного проживання.

Після припинення шлюбних відносин із її сином відповідач ігнорує її прохання про зняття з реєстрації або під різними приводами відмовляється подати заяву до Кагарлицького районного сектору Управління Державної міграційної служби в Київській області про зняття з реєстрації.

Своєю відмовою подати заяву про зняття з реєстрації відповідач створює їй перешкоди у володінні, користуванні та розпорядженні майном, що належить їй на праві власності.

Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Згідно ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ч. 1 ст. 386 Цивільного кодексу України держава забезпечує рівнин захист прав усіх суб'єктів права власності.

Виходячи з вказаних положень Конституції України та Цивільного кодексу України вона як власник майна має права безперешкодно користуватись своєю власністю та таке право гарантується державою. Тобто, у разі порушення права власника держава, в особі судів, забезпечує захист права власності від порушень з боку іншої особи.

Згідно ч. 2 ст. 386 Цивільного кодексу України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Згідно ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до положень Цивільного кодексу України у разі створення перешкод у користуванні власністю вона може звернутися до суду з вимогою про вчинення дій необхідних для відновлення порушеного права власності, а саме усунення перешкод в користуванні майном та визнання Відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням.

Відповідач не приймає ніякої участі в утриманні квартири, не сплачує витрати на комунальні послуги. Крім цього, відповідач з 2012 року не проживає у вищезазначеній квартирі, що підтверджується актом депутат Кагарлицької міської ради Діденко Р.В. від 30.04.2015 р.

Реєстрація відповідача у квартирі перешкоджає їй у володінні та розпорядженні її власністю, в тому числі і переоформленню права власності на іншу особу.

Таким чином, відповідача слід визнання такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.

Згідно ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Відповідач ОСОБА_2 в засідання суду не з'явилася, про час і місце розгляду справи була повідомлена завчасно, про що в матеріалах є розписка про отримання судової повістки, причини неявки в суд не повідомила, а тому суд вважає, що відповідач в засідання суду не з'явилася без поважних причин і ухвалює заочне рішення на підставі наявних в справі матеріалів.

Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений завчасно, про що в матеріалах є розписка про отримання судової повістки, причини неявки в суд не повідомив, а тому суд вважає, що представник третьої особи в засідання суду не з'явився без поважних причин і ухвалює рішення на підставі наявних в справі матеріалів.

Вислухавши позивача, яка не заперечує проти заочного розгляду справи та вивчивши матеріали справи, суд вважає за необхідне позовні вимоги позивача задовольнити частково.

В судовому засіданні суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Вирішуючи питання про застосування норм матеріального права, які підлягають застосуванню при вирішенні даного спору, суд виходить із того, що спір виник з-приводу права користування майном, яке перебуває у приватній власності позивача, а тому застосуванню підлягають відповідні норми ЦК України.

Згідно ч.1 ст. 11 ЦК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, "Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним."

Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

У відповідності до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Стаття 321 ЦК України зазначає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст. 383 ЦК України, власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Статтею 386 ЦК України визначено засади захисту права власності: держава забезпечує рівний захист усіх суб'єктів права власності.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року (зі змінами внесеними ППВСУ №15 від 25.05.1998 року) у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування житловими приміщенням, судам необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк.

Відповідно до ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти будь-які дії щодо свого майна, які не суперечать закону (ст.319 ЦК України).

Згідно ст.15 Цивільно-процесуального Кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Згідно ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, а також оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно договору купівлі - продажу від 18.12.2002 року позивач ОСОБА_1 купила у ОСОБА_5 та ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_1, що підтверджується копією договору купівлі - продажу серії ВАС № 162224.

Відповідач ОСОБА_2 є колишньою невісткою позивача, оскільки шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було розірвано, про що свідчить рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 24.07.2012 року, яке набрало законної сили 06.08.2012 року.

Враховуючи те, що відповідач не подала суду доказів на спростування позовним вимог позивача, а тому відповідача слід визнати таким, що втратив право проживання та користування квартирою АДРЕСА_1.

Депутат Кагарлицької міської ради шостого скликання провів обстеження та склав акт про те, що 30 квітня 2015 року ним обстежено житлові умови проживання ОСОБА_1, 1953 року народження, яка зареєстрована за адресою АДРЕСА_1. Встановлено, що за вказаною адресою окрім неї зареєстрована, але з 2012 року не проживає ОСОБА_2, 1981 року народження.

Частина 1 статті 7 Закону України « Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року, визначає чіткий перелік підстав для зняття особи з реєстрації місця проживання, але у зв'язку з тим, що відповідач відмовляється виписатися добровільно, єдиною підставою для зняття з реєстрації місця проживання може виступити остаточне рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням.

Водночас відповідно до ст. 7 вказаного Закону зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Таким чином, як випливає із указаних норм права, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1 )позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням, 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Так, зокрема, відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Враховуючи той факт, що відповідач відсутній понад один рік у квартирі АДРЕСА_1, що судом беззаперечно встановлено, доказів поважності причин такої відсутності відповідачем не надано, а судом не здобуто, тому суд прийшов до висновку, що відповідачка втратила право користування зазначеною вище житловою квартирою.

Щодо вимог позивача про зняття відповідача з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 то вказані вимоги позивача не підлягають до задоволення з наступних підстав.

Крім того, згідно Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язанні із зняттям з реєстрації місця проживання.

Відповідно до ст..7 даного Закону зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі рішення суду про : 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

Зі змісту нормативно-правового акта убачається, що рішення суду про позбавлення права користування жилим приміщенням за законом є самостійною підставою для зняття особи з реєстраційного обліку місця проживання, тому суд позивачу в цій частині вимог відмовляє.

На підставі ЖК України, ЦК України та керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 88, 212, 213, 214, 215, 218 ЦПК України суд, -

ви р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Кагарлицького районного сектору Управління Державної міграційної служби України в Київській області про усунення перешкод у користуванні майном, визнання особи такою, що втратила право на житло - задовольнити частково.

Усунути перешкоди у користуванні квартирою ОСОБА_1 шляхом визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право на користування квартирою, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1.

У задоволенні решти позовних вимогах ОСОБА_1 відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Київської області через Кагарлицький районний суд протягом десяти днів з дня проголошення, а особами, які брали участь у справі і не були присутніми в судовому засіданні протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.

ССуддя:І. І. Шевченко