Апеляційний суд Житомирської області
Справа №2-1480/2012 Головуючий у 1-й інст. Галацевич О.М.
Категорія 27 Доповідач Широкова Л. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Широкової Л.В.,

суддів Талько О.Б., Матюшенка І.В.,

при секретарі судового

засідання Мишаковській В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Житомирі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 18 червня 2012 року

по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» (далі - ПАТ «Укрексімбанк») до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по кредитному договору та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» про визнання недійсним та розірвання кредитного договору, зобов'язання вчинити певні дії,-

в с т а н о в и л а :

У грудні 2010 року ПАТ «Укрексімбанк» звернулося до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивувало тим, що між банком та ОСОБА_3 були укладені кредитні договори № 52107С117 від 25.09.2007 року про надання останньому 19880,00 доларів США кредиту та сплатою відсотків та № 52108С21 від 11.04.2008 року за умовами якого банк надав позичальнику у кредит 68000,00 доларів США та сплатою відсотків.

25.09.2007 року за договором поруки № 52107Р16, що був укладений між банком та ОСОБА_2 і № 52108Р3 від 11.04.2008 року остання виступила поручителем по виконанню вказаних кредитних договорів.

Посилаючись на те, що боржник порушує вимоги п. п. 2.4.1. та 2.5.1. кредитних договорів, банк просив суд стягнути у солідарному порядку з відповідачів заборгованість за кредитами 81422,21 доларів США.

У грудні 2011 року ОСОБА_3 подав зустрічну позовну заяву до ПАТ «Укрексімбанк» про визнання недійсними спірних договорів, їх розірвання та зобов'язання банку здійснити перерахунок кредитної заборгованості по вказаним договорам. Свої вимоги обґрунтовував тим, що на час укладення кредитних договорів банк не мав індивідуальної ліцензії необхідної для надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, а умови договорів суперечать вимогам Закону України «Про захист прав споживачів».

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 18 червня 2012 року первісний позов задоволено частково. Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Укрексімбанк» 646655,19 грн. заборгованості за кредитами, 55303,96 грн. заборгованості за процентами та 2000,00 грн. пені. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. У задоволенні решти позовних вимог за первісним позовом та у задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 03 жовтня 2012 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 було відхилено, а вищевказане рішення суду залишено без змін.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення Богунського районного суду м. Житомира від 18 червня 2012 року в частині стягнення з неї солідарно з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Укрексімбанк» заборгованості по кредитним договорам у сумі 703959,15 грн. та 850,00 грн. судових витрат та постановити у цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Вважає, що рішення суду винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповному з'ясуванні обставин справи.

Апелянт вважає, що суд дійшов помилкового висновку про обґрунтованість позову банку та не застосував ч. 4 ст. 559 ЦК України до спірних правовідносин в силу положень якої дія обох договорів поруки припинилася. Також, посилається на правову позицію викладену у постанові ВСУ від 14 вересня 2014 року.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає відхиленню виходячи з наступного.

Відповідно до ст. ст.213-214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду відповідає.

Судом встановлено, що 25.09.2007 року між ВАТ «Укрексімбанк» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № 52107С117 про надання останньому 19880,00 доларів США кредиту зі сплатою, визначених сторонами відсотків за користування кредитними коштами і ще один № 52108С21 від 11.04.2008 року за умовами якого банк надав позичальнику кредит у сумі 68000,00 доларів США із сплатою визначених сторонами відсотків за користування кредитними коштами.

З метою забезпечення виконання зазначених кредитних договорів 25.09.2007 року та 11.04.2008 року між банком та ОСОБА_2 були укладені відповідно договори поруки № 52107Р16 та № 52108Р3, за якими остання виступила поручителем по виконанню вказаних кредитних договорів.

Відповідно до п.7.1 та п.7.4 вищевказаних договорів поруки вони вступають в силу з дати їх підписання повноваженими представниками сторін та діють до повного виконання основного зобов'язання (т. 1 а. с. 29-31).

У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_3 своїх зобов'язань за кредитними договорами, станом на 06.12.2010 року виникла заборгованість у розмірі 81422 доларів 21 центів США, що еквівалентно 646655,19 грн. за курсом Національного банку України станом на день розрахунку заборгованості.

Частково задовольняючи позовні вимоги банку, суд першої інстанції виходив з того, що у зв'язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитних договорів у нього виникла заборгованість, яка підлягає стягненню солідарно з нього та з поручителя на користь банку.

Із висновком суду першої інстанції щодо солідарного стягнення заборгованості за кредитними договорами з позичальника та поручителя колегія суддів погоджується, оскільки даний висновок ґрунтується на вимогах чинного законодавства. Сума боргу апелянтом не оскаржується.

Як визначив законодавець, зобов'язання виникають із підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема договорів.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Припинення поруки пов'язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Відтак, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов'язань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251, частини четвертої статті 559 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Як встановив законодавець, під виконанням сторонами зобов'язання слід розуміти здійснення ними дій з реалізації прав і обов'язків, що випливають із зобов'язання, передбаченого договором. Отже, "основне зобов'язання" - це не зміст кредитного договору, а реально існуючі правовідносини, зміст яких складають права та обов'язки сторін кредитного договору.

Як установлено судом, боржник ОСОБА_3 (а відтак і поручитель ОСОБА_2) взяв на себе зобов'язання повернути суму кредиту від 25.09.2007 року та від 11.04.2008 року з відповідними процентами, сплачуючи її частинами (щомісячними платежами) згідно з графіком платежів.

Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов'язання згідно з частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

У зв'язку з порушенням боржником графіка погашення платежів та виникненням заборгованості за кредитним договором кредитор використав передбачене частиною другою статті 1050 ЦК України та пунктом 4.2 договорів право на дострокове повернення всієї суми кредиту та пов'язаних із ним платежів.

Отже, заборгованість, з приводу якої заявлений позов у справі, виникла в боржника за період з червня 2008 року до грудня 2010 року (часу звернення позивача до суду) у зв'язку з несплатою боржником поточних щомісячних платежів із погашення кредиту та процентів за користування ним.

Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень частини четвертої статті 559 ЦК України) повинні застосовуватись і до поручителя.

Таким чином, слід дійти висновку про те, що у разі неналежного виконання боржником зобов'язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Як убачається з графіка погашення кредиту, чергові платежі боржник повинен був здійснювати не пізніше 15 числа кожного місяця, тому з часу несплати кожного з платежів відповідно до статті 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника та обрахування встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку для пред'явлення вимог до поручителя.

Входячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Як вбачається з матеріалів справи, у зв'язку з порушенням строку сплати процентів за кредитом (нараховані до 31 дня доходи за іпотечними кредитами, які надані фізичним особам) 18.06.2008 року банком було відкрито рахунок НОМЕР_1 на якому обліковувалась заборгованість ОСОБА_3 за кредитним договором № 52108С21 від 11.04.2008 року, що підтверджується Розпорядженням від 18 червня 2008 року (т.2 а. с. 60).

У подальшому, 14.05.2009 року було відкрито рахунок НОМЕР_1 (прострочені понад 31 день нараховані доходи за іпотечними кредитами, які надані фізичним особам) на якому обліковувалась заборгованість ОСОБА_3 за кредитним договором № 52108С21 від 11.04.2008 року, що підтверджується Розпорядженням від 14.05.2009 року (т. 2 а. с. 61).

У цей же час банком було відкрито рахунок 719 (нараховані до 31 дня доходи за іпотечними кредитами, які надані фізичним особам на поточні потреби) на якому обліковувалась заборгованість ОСОБА_3 за кредитним договором № 52107С117 від 25.09.2007 року, що підтверджується Розпорядженням від 18.06.2008 року (т. 2 а. с.62) та рахунок НОМЕР_1 (прострочені понад 31 день нараховані доходи за іпотечними кредитами, які надані фізичним особам на поточні потреби) на якому обліковувалась заборгованість ОСОБА_3 за кредитним договором № 52107С117 від 25.09.2007 року, що підтверджується Розпорядженням від 14.05.2009 року (т.2 а. с. 63).

У відповідності до п.п.2.4.3 кредитного договору у разі порушення строків погашення кредиту, зазначених у графіку надання та погашення кредиту за договором, банк переносить прострочену частину заборгованості за кредитом на рахунок прострочених кредитів.

Відповідно до Інструкції про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України, яка затверджена Постановою Правління Національного банку України від 17.06.2004 року № 280 у призначенні рахунку 2237 А обліковувалась «Прострочена заборгованість за іпотечними кредитами, що надані фізичним особам», а у призначенні рахунку 2207 А -«Прострочена заборгованість за кредитами на поточні потреби, що надані фізичним особам».

Судом встановлено, що 18.06.2008 року банком було відкрито рахунок № НОМЕР_1 на який перенесено для обліку прострочена заборгованість за кредитним договором № 52108С21 від 11.04.2008 року та рахунок НОМЕР_1 на який перенесено прострочена заборгованість за кредитним договором № 52107С117 від 25.09.2007 року.

На час вирішення спору банком здійснюється облік заборгованості ОСОБА_3 на відповідних рахунках.

Із досліджених та долучених до матеріалів справи довідок банку, роздруківок по рахункам кредитних договорів та самих заяв про переказ готівки, апеляційним судом встановлено, що боржником ОСОБА_3 були проведені останні платежі по погашенню кредитного боргу відповідно 1500,00 доларів США та 400,00 доларів США 24 листопада 2010 року (т.2. а. с. 56-57). Крім того, 03 грудня 2010 року ОСОБА_3 були сплачені нараховані проценти у сумі відповідно - 400,00 доларів США та 100,00 доларів США (т.2 а. с. 58-59).

Відтак, підстав вважати, що банк пропустив строк звернення до суду щодо стягнення заборгованості із поручителя ОСОБА_2 немає.

Крім того, як вбачається із долучених до заперечень банку на апеляційну скаргу протоколів переговорів, ОСОБА_2 борг за кредитними договорами як на липень 2010 року, так і на серпень 2010 року визнавала та зобов'язувалась його погасити, з них: 300,00 доларів США до 07.09.2010 року та 1500,00 доларів США до 30.09.3010 року (т.2 а.с.16,17).

Виходячи з наведеного та у зв'язку з тим, що на день звернення кредитора до суду зобов'язання ні боржником ОСОБА_3, ні поручителем ОСОБА_2 повністю не виконані, позивач має право вимагати сплати заборгованості за кредитним договором від поручителя як солідарного боржника.

Рішення суду відповідає вимогам закону та встановленим обставинам справи.

Оскільки колегія суддів не знаходить підстав для скасування рішення в частині стягнення солідарної заборгованості з ОСОБА_2, немає і підстав для зміни або скасування рішення суду в частині стягнення з останньої судових витрат, понесених банком.

У решті рішення сторонами не оскаржується і апеляційною інстанцією не перевіряється.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 18 червня 2012 року в частині стягнення з ОСОБА_2 солідарно з ОСОБА_3 заборгованості за кредитними договорами залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Судді: