Солом'янський районний суд м. києва
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 травня 2015 року суддя Солом'янського районного суду м. Києва Кицюк В.С., за участю секретаря Божкова В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову, -

В С Т А Н О В И В:

05.05.2015 ОСОБА_1 звернулася до суду із позовною заявою про зобов`язання ОСОБА_2, батька дитини, повернути малолітню дитину, сина - ОСОБА_3, позивачу, яка є його матір`ю за місцем його фактичної реєстрації.

06.06.2015 відбулося визначення судді з розгляду даного позову та 07.05.2015 матеріали справи отримані головуючим суддею.

07.05.2015 відповідно до вимог ч.3 ст.122 ЦПК України судом направлено запит до адресно-довідкового підрозділу ГУДМС України в м. Києві щодо підтвердження зареєстрованого місця проживання відповідача в Солом`янському районі м. Києва, згідно відповіді якого отриманої судом 25 травня 2015 року - відповідач ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрований за адресою АДРЕСА_1, що територіально знаходиться в Солом`янському районі м. Києва.

З матеріалів справи вбачається, що одночасно із вищезазначеним позовом позивачем подано заяву про його забезпечення, в якій посилаючись на п.3 ч.1 ст.152 ЦПК України позивач просить після відкриття провадження у справі забезпечити позов шляхом встановлення обов`язку відповідачу привезти та передати малолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, його матері - позивачу по справі по місцю реєстрації дитини в АДРЕСА_2, мотивуючи свою заяву тим, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Проте, дослідивши матеріали позову, суд не може погодитися із останнім твердженням позивача і зважаючи на ті причини, з якими вона пов`язує необхідність забезпечення даного позову і предмет останнього, суд приходить до висновку, що вони є ідентичними, і підстав для задоволення заяви в розумінні ст.152 ЦПК України на даний час немає.

Відповідно до ч.1 ст.153 ЦПК України сторони в судове засідання не викликалися.

Так, як зазначалося судом вище, позивач звернувся до суду із позовом, в якому просить суд зобов`язати відповідача, який є батьком дитини, передати малолітнього сина позивачу, яка є матір`ю дитини, по місцю реєстрації дитини, мотивуючи свої вимоги тим, що рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 03.09.2014 року, яке набуло чинності 24.02.2015 року, було задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 і визначено місце проживання малолітньої дитини - сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, разом із нею за адресою АДРЕСА_2. Проте, стверджує позивач, до теперішнього часу рішення суду не виконане, відповідач відмовляється повертати дитину матері у добровільному порядку. Також позивач зазначає, що звернувшись із заявою і виконавчим листом до відділу державної виконавчої служби для організації примусового виконання вищезазначеного рішення суду, позивачу було відмовлено у відкритті виконавчого провадження на підставі п.4 ст.32 Закону України «Про виконавче провадження». В свою чергу, такі дії ВДВС позивачем оскаржені не були, незважаючи на те, що ст.26 Закону України «Про виконавче провадження» таких підстав для відмови у відкритті виконавчого провадження не містить.

Відтак, по суті неможливість виконання вищезазначеного рішення і змушує позивача знову звертатися до суду із даним позовом.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач акцентує увагу суду на тому, що вона неодноразово зверталася до різних інституцій з вимогою сприяти поверненню їй малолітньої дитини, зокрема, до Служби у справах дітей Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації, Служби у справах дітей Обухівської міської ради, прокурора Обухівського району Київської області, прокурорів Святошинського та Солом`янського районів м. Києва, прокурора м. Києва, Генерального прокурора України, оскільки відповідач - батько дитини - відмовляється повертати дитину матері, більше того, зазначала, що відповідач чинить перешкоди у спілкування її з власною дитиною. Позивач стверджує, що досить тривалий час вона взагалі позбавлена можливості бачити власного сина і спілкуватися із ним.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

При цьому, саме сторони повинні довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень (ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України), отже підстави позову ОСОБА_1 підлягають доказуванню.

В той же час ОСОБА_1 заявляє ідентичні позовним вимоги про забезпечення позову, зазначаючи, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. Ймовірне добровільне невиконання іншого рішення суду не може бути підставою для забезпечення іншого рішення суду за вищевикладених обставин.

Так, статтею 151 ЦПК України передбачено, що суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити, передбачені цим Кодексом, заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 152 ЦПК України позов може бути забезпечений шляхом встановлення обов`язку вчинити певні дії.

Метою вжиття заходів забезпечення позову є охорона матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують за його позовом присудження реальне виконання позитивно прийнятого рішення, у разі прийняття такого. В даному ж випадку вимоги за даною заявою і за позовом є аналогічними.

Забезпечення позову має бути спрямовано проти несумлінних дій відповідача, який може сховати майно, продати, знищити або знецінити його. Таким чином усуваються утруднення і неможливості виконання рішення.

Підставою забезпечення позову є обґрунтоване припущення заявника про те, що незастосування заходів по забезпеченню позову, може утруднити або взагалі унеможливити виконання рішення суду. В даному ж випадку можливе задоволення заяви про забезпечення позову призводить до неактуальності позовних вимог як такових.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів. Підстави ж позову ОСОБА_1 підлягають доказуванню під час судового розгляду справи.

Як зазначає Пленум Верховного Суду України у постанові № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову, оскільки існує ризик спричинення їм збитків у разі, якщо сам позов або пов'язані з матеріально-правовими обмеженнями заходи з його забезпечення виявляться необґрунтованими.

За вищевикладених обставин, суд підстав для задоволення заяви на даний час не вбачає.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 151, 152, 153 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В:

В задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову, - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду м. Києва протягом 5 днів з моменту отримання її копії шляхом подачі апеляційної скарги через Солом`янський районний суд м. Києва.

Суддя: В.С. Кицюк