АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №216/4998/13-ц Головуючий в І інстанції
Провадження 22-ц/774/265/К/15 Биканов І.Р.
Категорія № 47(І) Доповідач - Барильська А.П.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 лютого 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Барильської А.П.,

суддів: Ляховської І.Є., Михайлів Л.В.,

при секретарі: Булах К.А.,

за участю: відповідача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3, позивача ОСОБА_4, представника позивача ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу від 05 грудня 2014 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю "Пріма - КР", про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном, земельною ділянкою, оформленні права власності на неї та відновлення меж земельної ді лянки ,-

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном, земельною ділянкою, оформленні права власності на неї та відновлення меж земельної ділянки. Неодноразово уточнивши позовні вимоги, в останній їх редакції ОСОБА_4 просив суд зобов'язати ОСОБА_2 усунути порушення його прав на користування та розпорядження нерухомим майном - сараєм Д, та земельною ділянкою площею 1000 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 у м.Кривому Розі, шляхом знесення (демонтажу) частини паркану між домоволодіннями АДРЕСА_2 у м.Кривому Розі на довжину 22,26 м від крайньої його точки; відновити межу земельної ділянки за адресою: м.Кривий Ріг, АДРЕСА_2, з боку земельної ділянки за адресою: м.Кривий Ріг, АДРЕСА_3, встановивши її в установленому законом порядку відповідно до плану земельної ділянки, який міститься в державному акті серії ЯГ №570162 на право власності на земельну ділянку, яка належить ОСОБА_2 та знаходиться за адресою: м.Кривий Ріг, АДРЕСА_3.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_4 зазначив, що він є власником домоволодіння за адресою: м.Кривий Ріг, АДРЕСА_1 Земельна ділянка площею 1000 кв.м. за вказаною адресою не приватизована і знаходиться у постійному його користуванні відповідно до рішення виконкому Центрально-Міської районної ради №28/2 від 24.01.1992 р. Рішенням Криворізької міської ради №1545 від 28.11.2012 р. йому надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою для подальшої передачі земельної ділянки безоплатно у власність. 21.12.2012 року позивач подав відповідну заяву до землевпорядної організації ТОВ "Пріма-КР". Однак при проведенні землевпорядних робіт виявилось, що порівняно з первинним планом КП ДОР "Криворізьке БТІ" межі земельної ділянки порушено шляхом встановлення паркану з боку суміжної земельної ділянки за адресою: м. Кривий Ріг, АДРЕСА_3, власником якої є ОСОБА_2 Таким чином, відповідач при встановленні паркану порушила межі земельної ділянки, яка знаходиться у його постійному користуванні, встановивши паркан частково за межами земельної ділянки, яка належить їй на праві власності.

Спірний паркан було встановлено відповідачем після підписання позивачем акту погодження меж земельної ділянки та отримання відповідачем права власності на земельну ділянку. Відповідно до витягу з протоколу №4 від 09.04.2013 р. засідання комісії по вирішенню земельних спорів виконкому Центрально-Міської районної у місті ради, ОСОБА_4 рекомендовано звернутися з додатковою заявою до землевпорядної організації TOB "Пріма-КР" для виготовлення зведеного плану земельної ділянки з визначенням меж відповідно до первинного плану КП ДОР "Криворізьке БТІ" та фактично сформованих меж, а відповідачу - рекомендовано для врегулювання та подальшого вирішення вказаного питання звернутись до землевпорядної організації для встановлення твердих меж земельної ділянки на місцевості (встановити межові знаки). Згідно цього рішення позивач звернувся із відповідною заявою до TOB "Пріма-КР", однак, листом №219 від 22.04.2013 р. йому було відмовлено у задоволенні звернення з посиланням на Інструкцію №376 від 18.05.2010 р., відповідно до якої встановлення меж виконується за фактичним користуванням за наявними на момент зйомки межами, без урахування даних минулих років (первинного плану БТІ). Відповідач рекомендації комісії не виконала та до землевпорядної організації із відповідною заявою не зверталась.

Крім того, позивач ОСОБА_6 зазначив, що спірну частину паркану відповідачем встановлено впритул до його господарських будівель, зокрема, сараю "Д", що ускладнює його використання за призначенням, обслуговування та прохід.

Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 05 грудня 2014 року позов ОСОБА_4 задоволено. Зобов'язано ОСОБА_2 усунути порушення права ОСОБА_4 на користування та розпорядження нерухомим майном, сараєм "Д", та земельною ділянкою площею 1000 м2, які знаходяться за адресою: м.Кривий Ріг, АДРЕСА_2, шляхом знесення (демонтажу) частини (частин) паркану між домоволодінням АДРЕСА_1 у м.Кривому Розі на довжину 22,26 м від крайньої його точки АДРЕСА_1 відновити межу земельної ділянки за адресою: м.Кривий Ріг, АДРЕСА_2, з боку земельної ділянки за адресою: м.Кривий Ріг, АДРЕСА_3, встановивши її в установленому законом порядку відповідно до плану земельної ділянки, який міститься в державному акті серії ЯГ №570162 на право власності на земельну ділянку, яка належить ОСОБА_2 та знаходиться за адресою: м.Кривий Ріг, АДРЕСА_3.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 судовий збір в розмірі 229,40 грн. та 950 грн. витрат за проведення експертизи, а всього - 1179,40 грн.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4

Зокрема, відповідач посилається на те, що судом першої інстанції дано невірну правову оцінку доказам, що підтверджують право власності позивача на домоволодіння по АДРЕСА_1, та на земельну ділянку за вказаною адресою, оскільки у ОСОБА_4 на час звернення з позовною заявою було відсутнє право власності на земельну ділянку, він тільки оформлює технічну документацію із землеустрою на земельну ділянку по АДРЕСА_1

Також апелянт зазначила, що суд першої інстанції безпідставно прийняв до уваги у якості доказу висновок № 307 судової будівельно-технічної експертизи ПП "Експоцентр" від 26.02.2014 року, оскільки відповідь на друге питання, яке було поставлене на вирішення експерта, потребує попередньо проведення цілої низки землевпорядних робіт, а саме виконання кадастрової зйомки та прив'язки меж земельної ділянки та відповідної частини паркану, виявити та встановити самостійно зовнішні межі досліджуваної земельної ділянки без залучення відповідних землевпорядних організації експерт не може. В той час, як у даному випадку під час експертного дослідження експертом було проведено виключно лінійні проміри за допомогою лазерної рулетки, без відповідних попередньо проведених земельно-кадастрових робіт експертом встановлено "крайню точку" межі між домоволодіннями № 24 та № 26, а вже від неї шляхом лінійних промірів встановлено "точки приломлення". При цьому, експертом допущено явне порушення вимог діючого законодавства щодо встановлення меж земельних ділянок. Крім того, експертом застосовано не нормативно визначену термінологію "крайня точка", "точка приломлення", оскільки діючим законодавством застосовується поняття - "поворотні точки" меж і площ земельних ділянок.

Відносно третього питання експертизи апелянт зазначила, що в дослідницькій частині висновку експертом приведені фотознімки нібито межі між парканом та сараєм, що належить позивачу, якого саме і стосується це питання, однак самого паркану в цій частині взагалі немає, оскільки позивач самочинно збудував належний йому сарай на межі між домоволодіннями.

Крім того, по четвертому питанню, експерт в дослідницькій частині висновку послалася на: "п. 62 СНиП 30-02-97 "Планировка и настройка территорий садоводческих (дачних) объединений граждан, здания и сооружения, нормы проектирования", однак, застосування цього нормативного акту суперечить діючому законодавству України, адже відповідно до Закону України "Про будівельні норми" будівельні норми - затверджений суб'єктом нормування підзаконний нормативний акт технічного характеру, що містить обов'язкові вимоги у сфері будівництва, містобудування та архітектури.

Також відповідач ОСОБА_2 в апеляційній скарзі зазначила, що Сарай "Д", який нібито належить позивачу, розташований з порушенням вище зазначеної норми. При цьому, твердження позивача про те, що огорожа на земельній ділянці за адресою: м. Кривий Ріг, АДРЕСА_3 споруджена набагато пізніше ніж сарай, що належить позивачу, є безпідставними та такими, що не підкріплюються жодними доказами.

Крім того, апелянт ОСОБА_2 звертає увагу суду на те, що під час експертного дослідження встановлено, що паркану в частині розташування сараю "Д" взагалі немає, оскільки позивач самочинно збудував належний йому сарай прямо на межі між домоволодіннями. До того ж, вимога про знесення (демонтаж) паркану на довжину 22,26 м. від крайньої його точки є явно перебільшеною, адже ширина або довжина сараю "Д", користуванню та обслуговуванню якого нібито заважає паркан, не встановлювалася, а відповідно до технічного паспорту на домоволодіння за адресою: м. Кривий Ріг, АДРЕСА_1, становить 4,70 м., при цьому, в цій частині паркан взагалі відсутній, його функцію виконує стіна сараю "Д".

На думку апелянта, судом першої інстанції безпідставно задоволено вимогу про відновлення межі земельної ділянки за адресою: м. Кривий Ріг, АДРЕСА_2, оскільки відповідач не відносить до кола осіб, що можуть бути виконавцями робіт по відновленню межі земельної ділянки.

Судом при ухваленні рішення не взято до уваги, що землевпорядна документація на земельну ділянку за адресою: м. Кривий Ріг, АДРЕСА_2, не була розроблена та затверджена відповідно до вимог діючого законодавства, межі та розмір земельної ділянки не встановлювалися та не затверджувалися, відповідно до рішення Криворізької міської ради №1545 від 28.11.2012 року "Про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою для подальшої передачі земельних ділянок безоплатно у власність громадянам", позивач тільки отримав дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 23.08.1956 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Криворізької державної нотаріальної контори Бажан Г.І., реєстр №1-3607 та реєстраційного посвідчення Криворізького міського БТІ від 27.02.1962 року позивачу ОСОБА_4 на праві особистої власності належить будинок АДРЕСА_1

Згідно довідки виконкому Центрально-Міської районної у місті ради від 17.10.2012 року №22/38-4047, рішенням виконкому Криворізької міської ради депутатів трудящих від 28.10.1975 року №350 "Про впорядкування назв площ, вулиць та провулків у місті", провулок АДРЕСА_1 був перейменований на АДРЕСА_1

Рішенням виконавчого комітету Центрально-Міської ради народних депутатів м.Кривого Рогу від 24.01.1992 року №28/2 за ОСОБА_4 закріплено земельну ділянку, площею по фактичному користуванню, із них - 1000 кв.м в постійне користування, 227 кв.м - в тимчасове користування під город.

Рішенням Криворізької міської ради від 28.11.2012 року № 1545 позивачу ОСОБА_4 надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою для подальшої передачі у власність земельних ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку господарських будівель і споруд.

Витягом з протоколу №4 засідання районної комісії по вирішенню земельних спорів від 09.04.2013 року позивачу ОСОБА_4 рекомендовано звернутися до ТОВ "Пріма-КР" для виготовлення зведеного плану КП ДОР "Криворізького бюро технічної інвентаризації" та фактично сформованих меж.

Листом ТОВ "Пріма-КР" №219 від 22.04.2013 року позивачу відмовлено в закріпленні меж земельної ділянки межовими знаками, оскільки відповідно до п.4.2 Інструкції №376 таке право може вимагати тільки власник земельної ділянки, а не її користувач.

Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку № 570162 відповідачу ОСОБА_2 на підставі рішення міської ради від 20.04.2005 року № 2965 належить земельна ділянка площею 0,0798 га у межах згідно з планом, що розташована по АДРЕСА_1 у м.Кривому Розі, що межує із земельною ділянкою по АДРЕСА_1 м.Кривому Розі, право користування якою належить позивачеві ОСОБА_4

Відповідно до акту про встановлення та погодження меж земельної ділянки від 22.10.2004 року встановлено в натурі межі земельної ділянки відповідача ОСОБА_2, що знаходиться по АДРЕСА_1 у м.Кривому Розі, загальною площею 0,1488 га, в тому числі: забудова 0,0341 га, сад - 0,0323 га, рілля - 0,0823 га. Узгодження меж земельної ділянки з суміжними землекористувачами здійснено особисто заявником. Заперечень з боку зазначених осіб при встановленні меж не заявлено.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_4 посилався на те, що відповідачем ОСОБА_2 самовільно після узгодження з ним меж земельної ділянки, між її земельною ділянкою та земельною ділянкою, яка знаходиться у користуванні позивача, встановлено паркан впритул до його господарських будівель, зокрема, сараю "Д", що ускладнює його використання за призначенням, обслуговування та прохід, чим порушено права ОСОБА_4

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з їх доведеності, обґрунтованості та наявності правових підстав для їх задоволення.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 41 Конституції України та п. 2 ч. 1 ст. 3, ст. 321 ЦК України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом.

Згідно ч. ч. 2, 4 ст. 373 ЦК України право власності на землю гарантується Конституцією України. Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 103 ЗК України, власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей, власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані не використовувати земельні ділянки засобами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням.

Відповідно до ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій , які могли б порушити права інших осіб.

Згідно зі ст. 5 Закону України "Про основи містобудування" при здійсненні містобудівної діяльності повинні враховуватися законні інтереси та вимоги власників або користувачів земельних ділянок та будівель, що оточують місце будівництва.

Частина 2 статті 152 ЗК України передбачає, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.

Згідно ч.3 ст. 152 ЗК України передбачено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до п. п. 4.1, 4.3 Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376 (далі - Інструкція), відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється при розгляді земельних спорів між власниками (користувачами) суміжних земельних ділянок. Відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі раніше розробленої та затвердженої відповідно до ст. 186 ЗК України документації із землеустрою.

Згідно абз. 4 п. 3.8 Інструкції межові знаки не встановлюються на бажання власника (користувача) - у разі якщо межі земельних ділянок в натурі (на місцевості) збігаються з природними та штучними лінійними спорудами і рубежами (річками, струмками, каналами, лісосмугами, шляхами, шляховими спорудами, парканами, огорожами, фасадами будівель та іншими лінійними спорудами і рубежами тощо).

Як вбачається з матеріалів справи, згідно оціночного акту по домоволодінню АДРЕСА_1 у м.Кривому Розі, станом на 05.08.1979 року сарай "Д" був побудований.

Матеріалами справи, зокрема - кадастровим планом земельної ділянки, пояснювальною запискою та актом встановлення та погодження меж земельної ділянки, встановлено, що огорожа відповідачем ОСОБА_2 була встановлена у 2004 році.

Згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи №307 від 26.02.2014 року, паркан, встановлений відповідачем ОСОБА_2 з боку домоволодіння за адресою: м.Кривий Ріг, АДРЕСА_2, з межею земельної ділянки відповідно до плану земельної ділянки в державному акті на право власності на земельній ділянці, яка належить відповідачу та знаходиться за адресою: м.Кривий Ріг, АДРЕСА_1 не співпадає. Існуючим державним будівельним нормам відстань між парканом (межею земельної ділянки) відповідача ОСОБА_2 та сараєм "Д", який належить позивачу ОСОБА_4 та знаходиться на земельній ділянці за адресою: м.Кривий Ріг, АДРЕСА_2 не відповідає. Паркан, встановлений ОСОБА_2, не дає можливості обслуговувати стіну сарай "Д" та не відповідає нормам СНиП 30-02-97 п.6.2. Для усунення перешкод паркан між домоволодінням АДРЕСА_1 у м.Кривому Розі необхідно встановити згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ №570162, розташовану за адресою: м.Кривий Ріг, АДРЕСА_3.

На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідач ОСОБА_2 встановленням паркану з порушенням меж земельних ділянок здійснює перешкоди позивачу ОСОБА_4 у користуванні земельною ділянкою, яка на законних підставах перебуває в останнього в користуванні.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що судом першої інстанції дано невірну правову оцінку доказам, що підтверджують право власності позивача на домоволодіння по АДРЕСА_1, та на земельну ділянку за вказаною адресою, оскільки у ОСОБА_4 на час звернення з позовною заявою було відсутнє право власності чи право постійного користування на земельну ділянку, він тільки оформлює технічну документацію із землеустрою на земельну ділянку по АДРЕСА_1, не беруться до уваги колегією суддів, оскільки спростовуються положеннями п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ", згідно якого, вирішуючи спори про право власності на земельну ділянку, суди мають виходити з того, що при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 року, згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК України до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Після 31 грудня 2001 року в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до статті 120 ЗК України 2001 року на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач ОСОБА_4 набув право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 (який у подальшому перейменовано у АДРЕСА_1) на підставі договору купівлі - продажу від 23.08.1956 року. Тобто у позивача наявне право користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 у м.Кривому Розі на законних підставах.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 відносно того, що суд першої інстанції безпідставно прийняв до уваги у якості доказу висновок № 307 судової будівельно-технічної експертизи ПП "Експоцентр" від 26.02.2014 року, висновок якого складений з порушенням норм законів, не беруться до уваги колегією суддів, оскільки висновків суду не спростовують та зводяться до переоцінки висновку експертизи та незгоди по його оцінці судом. Крім того, суд має відповідно до ст. 212 ЦПК України оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достовірність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Як вбачається з матеріалів справи, висновок експертизи узгоджується з наявними у справі доказами, які підтверджують факт здійснення відповідачем перешкод позивачу у користуванні земельною ділянкою, що знаходиться у нього в користуванні на законних підставах.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що сарай "Д", який нібито належить позивачу, розташований з порушенням норм закону та твердження позивача про те, що огорожа на земельній ділянці за адресою: м. Кривий Ріг, АДРЕСА_3 споруджена набагато пізніше ніж сарай, що належить позивачу, є безпідставними, не беруться до уваги колегією суддів, оскільки спростовуються матеріалами справи, а саме: оціночним актом по домоволодінню АДРЕСА_1 у м.Кривому Розі, від 05.08.1979 року, кадастровим планом земельної ділянки, пояснювальною запискою та актом встановлення та погодження меж земельної ділянки, яка належить відповідачу ОСОБА_2, з яких вбачається, що сарай у позивача був наявний у технічній документації з 1979 року році, а огорожу відповідач встановила у 2004 році з порушенням встановлених норм.

Також не можуть бути підставою для скасування законного та обґрунтованого рішення суду доводи апеляційної скарги про те, що під час експертного дослідження встановлено, що паркану в частині розташування сараю "Д" взагалі немає, оскільки позивач самочинно збудував належний йому сарай прямо на межі між домоволодіннями. До того ж, вимога про знесення (демонтаж) паркану на довжину 22,26 м. від крайньої його точки є явно перебільшеною, адже ширина або довжина сараю "Д", користуванню та обслуговуванню якого нібито заважає паркан, не встановлювалася, а відповідно до технічного паспорту на домоволодіння за адресою: м. Кривий Ріг, АДРЕСА_1, становить 4,70 м., при цьому, в цій частині паркан взагалі відсутній, його функцію виконує стіна сараю "Д", оскільки не підтверджені належними та допустимими доказами.

Натомість, як вбачається з матеріалів справи, згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи №307 від 26.02.2014 року, паркан, встановлений відповідачем ОСОБА_2 з боку домоволодіння за адресою: м.Кривий Ріг, АДРЕСА_2, з межею земельної ділянки відповідно до плану земельної ділянки в державному акті на право власності на земельній ділянці, яка належить відповідачу та знаходиться за адресою: м.Кривий Ріг, АДРЕСА_1 не співпадає. Існуючим державним будівельним нормам відстань між парканом (межею земельної ділянки) відповідача ОСОБА_2 та сараєм "Д", який належить позивачу ОСОБА_4 та знаходиться на земельній ділянці за адресою: м.Кривий Ріг, АДРЕСА_2 не відповідає. Паркан, встановлений ОСОБА_2, не дає можливості обслуговувати стіну сарай "Д" та не відповідає нормам СНиП 30-02-97 п.6.2. Для усунення перешкод паркан між домоволодінням АДРЕСА_1 у м.Кривому Розі необхідно встановити згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ №570162, розташовану за адресою: м.Кривий Ріг, АДРЕСА_3.

Необґрунтованими, на думку колегії суддів, є посилання в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції безпідставно задоволено вимогу про відновлення межі земельної ділянки за адресою: м. Кривий Ріг, АДРЕСА_2, оскільки відповідач не відноситься до кола осіб, що можуть бути виконавцями робіт по відновленню межі земельної ділянки з тих підстав, що відповідно до ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій , які могли б порушити права інших осіб, в той час, як матеріалами справи встановлено порушення саме відповідачем спорудженням паркану прав позивача на користування сараєм.

У зв'язку з чим, суд першої інстанції обґрунтовано зобов'язав відповідача усунути порушення права позивача ОСОБА_4 на користування та розпорядження нерухомим майном, сараєм "Д", та земельною ділянкою площею 1000 м2, які знаходяться за адресою: м.Кривий Ріг, АДРЕСА_2, шляхом знесення (демонтажу) частини (частин) паркану між домоволодінням АДРЕСА_1 у м.Кривому Розі на довжину 22,26 м від крайньої його точки АДРЕСА_1 відновити межу земельної ділянки за адресою: м.Кривий Ріг, АДРЕСА_2, з боку земельної ділянки за адресою: м.Кривий Ріг, АДРЕСА_3, встановивши її в установленому законом порядку відповідно до плану земельної ділянки, який міститься в державному акті серії ЯГ №570162 на право власності на земельну ділянку, яка належить ОСОБА_2 та знаходиться за адресою: м.Кривий Ріг, АДРЕСА_3.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що землевпорядна документація на земельну ділянку за адресою: м. Кривий Ріг, АДРЕСА_2, не була розроблена та затверджена відповідно до вимог діючого законодавства, межі та розмір земельної ділянки не встановлювалися та не затверджувалися, а відповідно до рішення Криворізької міської ради №1545 від 28.11.2012 року "Про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою для подальшої передачі земельних ділянок безоплатно у власність громадянам", позивач тільки отримав дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою, тобто у позивача відсутнє право постійного користування земельною ділянкою, не беруться до уваги колегією суддів, оскільки спростовуються положеннями ст. 125 ЗК України, згідно яких право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що засвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Право постійного користування земельною ділянкою у позивача виникло на підставі договору купівлі-продажу домоволодіння АДРЕСА_1 від 23.08.1956 року згідно п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ".

Крім того, у п.5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30 березня 2012 року "Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)" роз'яснено, що у випадках порушення прав інших осіб, право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (ст. 391 ЦК), а також власнику (користувачу) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (ч. 4 ст. 376 та ст. 391 ЦК).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_4 на законних підставах набув право користування земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1

Вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, тому апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін на підставі ст.308 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу від 05 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: