АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1747/15Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 69 ОСОБА_1
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2015 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоОСОБА_2
суддівОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретаріОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 14 травня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_6 до Монастирищенського районного суду Черкаської області про встановлення факту, що має юридичне значення, спростування недостовірної інформації, -

в с т а н о в и л а :

23 травня 2014 р. ОСОБА_6 звернувся в суд з позовом до Монастирищенського районного суду Черкаської області про встановлення факту, що має юридичне значення, зобов'язання спростувати недостовірну інформацію.

В обґрунтування заявлених вимог вказав, що підставою звернення до суду з позовом вважає те, що на свій запит згідно Законів України «Про звернення громадян», «Про доступ до публічної інформації», отримав відповідь від 27 лютого 2013 р. керівника апарату Монастирищенського районного суду ОСОБА_7, яка на її думку, є достовірною.

Позивач не погоджується з тим, що кримінальна справа про його обвинувачення до Монастирищенського районного суду з прокуратури Монастирищенського району надійшла 19 червня 2009 р., як зазначено у відповіді.

В якості підстави звернення до суду з даним позовом вказує на недостовірність інформації, викладеної у відповіді, так як кримінальна справа про його обвинувачення надійшла до суду 26 червня 2009 р., а не 19 червня 2009 р.

Зазначає, що він має намір використати даний факт як доказ.

Просив суд встановити факт, що кримінальна справа про його обвинувачення надійшла з прокуратури Монастирищенського району до Монастирищенського районного суду 26 червня 2009 р. та зобов'язати спростувати недостовірну інформацію, надану керівником Монастирищенського районного суду в такий же спосіб, у який вона була поширена.

Заявою від 05 липня 2014 р. позивач доповнив позовні вимоги, згідно яких мета встановлення даного факту - переконання інших в їх існуванні, з метою встановлення законності утримання його під вартою з 22 червня 2009 р. до 23 березня 2012 р., а також буде ним використана в якості належного і допустимого речового доказу, який містить інформацію щодо предмету доказування у кримінальній справі, яка розглядається Жашківським районним судом, а також буде використана ним у порядку, передбаченому ч.ч.1,2 ст.34 Конституції України.

Рішенням Христинівського районного суду Черкаської області від 14 травня 2015 р. у задоволенні позову ОСОБА_6 до Монастирищенського районного суду Черкаської області про встановлення факту, що має юридичне значення - надходження кримінальної справи про обвинувачення ОСОБА_6 № НОМЕР_1 до Монастирищенського районного суду Черкаської області 26.06.2009 р. та спростування недостовірної інформації відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і процесуального права, просив суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

При цьому послався на те, що прийняте рішення ґрунтується на припущеннях свідків, які не були свідками подій або їх учасниками.

Крім того, справа в порушення вимог статей 234, 235 ЦПК України не розглядалась в порядку окремого провадження.

Надані представником відповідача докази не є належними і допустимими.

Також, на думку апелянта, сторона відповідача не надала суду беззаперечних письмових доказів того, що справа по його обвинуваченню надійшла до суду 19.06.2009 р.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_8, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає до відхилення.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд вважав їх не обґрунтованими.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно до ч. 1 ст. 10, ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 234 ЦПК окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, у порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи, або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав, або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з положеннями п. 5 ч. 2 ст. 234 ЦПК суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

За ч.3 ст. 235 ЦПК України справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені розділом четвертим цього Кодексу.

При цьому, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення розглядаються за заявою фізичної особи, згідно до ст. 257 ЦПК України.

Справи окремого провадження суд розглядає за участю заявника і заінтересованих осіб - ч.4 ст. 235 ЦПК України.

Разом з тим, за наявності спору про право, у відповідності до ч. 6 ст. 235 ЦПК України, даний спір вирішується у позовному провадженні.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 256 ЦПК, яка регламентує справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, та роз'яснень, що містяться в п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31.03.95 N 5, справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, розглядаються в судовому порядку, коли чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх установлення.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_6 звернувся до суду із позовною заявою, в якій в якості відповідача визначив Монастирищенський районний суд Черкаської області, а в якості предмету спору просив встановити факт надходження кримінальної справи № НОМЕР_1 про обвинувачення його - ОСОБА_6 до Монастирищенського районного суду Черкаської області 26.06.2009 р. та спростувати недостовірну інформацію щодо часу надходження даної справи до суду.

Встановлення даного факту необхідне ОСОБА_6 для того, щоб, за його твердженням, переконати інших в його існуванні, з метою встановлення законності утримання його під вартою в період з 22 червня 2009 р. до 23 березня 2012 р. Також, метою встановлення даного факту є його подальше використання в якості належного і допустимого речового доказу, який містить інформацію щодо предмету доказування у кримінальній справі, яка розглядається Жашківським районним судом, а також буде використана ним у порядку, передбаченому ч.ч.1,2 ст.34 Конституції України.

Таким чином, фактичною підставою встановлення даного факту є законність тримання ОСОБА_6 під вартою у період часу з 22 червня 2009 р. по 23 березня 2012 р., а рішення суду у даній справі має слугувати належним і допустимим доказом у кримінальній справі, яка перебуває на розгляді в місцевому суді.

При вирішенні спору колегія суддів враховує наступне.

За ч. 2 ст. 29 Конституції України, ніхто не може триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

У відповідності до ч. 5 ст. 156 КПК України в редакції 1960 р., яка регламентує строки тримання під вартою, строки тримання під вартою під час досудового слідства закінчуються в день надходження справи до суду.

Частиною 3 ст. 165 приведеного Кодексу визначено, що у разі закінчення строку тримання під вартою, якщо цей строк не продовжено в установленому законом порядку, звільнення особи з-під варти на стадії досудового слідства здійснюється на підставі постанови органу дізнання чи слідчого, які проводять досудове слідство у справі, або прокурора. Звільнення з-під варти у кримінальних справах, що знаходяться в судовому провадженні, здійснюється лише за рішенням судді або суду.

Пунктом 4 ч. 1 ст. 237 даного Кодексу передбачено, що у справі, що надійшла від прокурора, суддя з'ясовує щодо кожного з обвинувачених питання, чи немає підстав для зміни, скасування або обрання запобіжного заходу.

За ч. 2 ст. 245 Кодексу, у постанові повинні бути зазначені рішення з інших питань, пов'язаних з підготовкою справи до розгляду.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 253 цього Кодексу, встановлено, що, прийнявши рішення про призначення справи до судового розгляду, суддя вирішує питання про зміну, скасування або обрання запобіжного заходу.

У відповідності до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди під час розгляду справ застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Тобто суди при здійсненні судочинства у кримінальних справах беззаперечно повинні дотримуватися вимог Конвенції та застосовувати практику Європейського суду з прав людини, в тому числі під час вирішення питань щодо порядку, підстав і строків тримання обвинувачених та підсудних під вартою.

Викладене свідчить про те, що вирішення питання щодо порядку, підстав і строків тримання під вартою в рамках конкретної кримінальної справи та відносно конкретної обвинуваченої особи регулюється нормами кримінально-процесуального законодавства України, а законність тримання під вартою може бути самостійною підставою для оскарження в спосіб визначений даним законодавством.

Суд першої інстанції встановив, що законність тримання під вартою ОСОБА_6 в період часу з 22.06.2009 р. була предметом судового розгляду саме в порядку визначеному кримінально-процесуальним законодавством, зокрема постановою Монастирищенського районного суду від 20.07.2009 р., винесеною у межах розгляду кримінальної справи про його обвинувачення, було відмовлено в задоволенні клопотання адвоката ОСОБА_9 про звільнення з-під варти обвинуваченого ОСОБА_6 ОСОБА_8 постановою встановлено, що кримінальна справа про обвинувачення ОСОБА_6 надійшла до Монастирищенського районного суду 19.06.2009 р. та, що з даного часу обвинувачений рахувався саме за судом. т. 1 а. с. 95-96.

Крім того, судом встановлено, що факт надходження кримінальної справи про обвинувачення ОСОБА_6 до Монастирищенського районного суду Черкаської області 19.06.2009 р. також підтверджується: книгою обліку документів відправлених курєром прокуратури Монастирищенського району Черкаської області (запис під № 09-81 обв. 09 р.) (т. 1 а. с. 92-93); супровідним листом щодо направлення кримінальної справи № НОМЕР_1 про обвинувачення ОСОБА_6 до Монастирищенського районного суду Черкаської області (т. 1 а. с. 64); відповіддю Черкаського СІЗО про те, що повідомлення з прокуратури Монастирищенського району про направлення кримінальної справи про обвинувачення ОСОБА_6 до Монастирищенського районного суду надійшло до Черккського СІЗО 19.06.2009 р. факсимільним звязком (т. 1 а. с. 217); ухвалою слідчого судді Монастирищенського районного суду від 08.10.2013 р., залишеної без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 17.10.2013 р., якою не встановлено факту незаконного утримання під вартою ОСОБА_6 в період часу після 22.06.2009 р. (т. 1 а. с. 71-74, 75-76); постановою Монастирищенського РВ УМВС в Черкаській області від 04.03.2014 р., залишеною без змін ухвалою судді від 11.04.20014 р. та ухвалою апеляційного суду від 20.05.2014 р. (т. 1 а. с. 202-203, 201); постановою Черкаського окружного адміністративного суду від 17.02.2014 р. у адміністративній справі за позовом ОСОБА_6 до голови Монастирищенського районного суду Черкаської області ОСОБА_10 про зобовязання вчинити певні дії та визнання дій/бездіяльності неправомірними (т.1 а. с. 204-207); постановою Черкаського окружного адміністративного суду від 17.03.2014 р., залишеною без зміну хвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 11.09.2014 р. у адміністративній справі за позовом ОСОБА_6 до Монастирищенського районного суду в особі голови суду ОСОБА_10 про визнання неправомірними його дій, що полягають у не реєстрації факту надходження матеріалів кримінальної справи № НОМЕР_1 в журналі вхідної кореспонденції суду у день її фактичного надходження (т. 1 а .с. 211-215, 208-210).

Таким чином суд першої інстанції, проаналізувавши надані сторонами докази в їх сукупності, врахувавши норми матеріального та процесуального права які регулюють спірні правовідносини, зокрема і ст. 277 ЦК України, яка регламентує спростування недостовірної інформації, дійшов обґрунтованого висновку про те, що кримінальна справа № НОМЕР_1 про обвинувачення ОСОБА_6 на адресу Монастирищенського районного суду Черкаської області від прокуратури Монастирищенського надійшла 19.06.2009 р., про що і було зазначено у відповіді суду від 27.02.2013 р. за № 1352/1.24/14-вих. наданій на звернення ОСОБА_6, а не як стверджував у своєму позові позивач 26.06.2009 р., у звязку з чим його вимоги, як безпідставні не підлягають до задоволення, зокрема і у визначений ним спосіб встановлення факту, що має юридичне значення та спростування недостовірної інформації.

Доводи апелянта про те, що справа не розглядалась в порядку окремого провадження є безпідставними, так як звернувшись до суду саме з позовною заявою ОСОБА_6 на власний розсуд розпорядився своїм правом щодо визначення предмету спору та меж заявлених ним вимог.

Щодо твердження апелянта про неналежність наданих відповідачем доказів, то воно є також безпідставним, оскільки зокрема наявні в матеріалах справи та покладені в основу оскаржуваного судового рішення докази копія книги обліку документів відправлених курєром прокуратури Монастирищенського району Черкаської області, супровідний лист щодо направлення кримінальної справи, відповідь Черкаського СІЗО є належними доказами, оскільки містять відповідну інформацію відносно предмету доказування. Крім того, судом правомірно враховані в якості належного доказу судові рішення у кримінальній та адміністративних справах, які набрали законної сили, та стосуються безпосередньо предмету доказування.

Враховуючи те, що посилання апелянта в апеляційній скарзі, на порушення норм матеріального та процесуального права не знайшли свого підтвердження при розгляді даної справи, а судом повно та всебічно перевірені надані сторонами докази, дана їм належна оцінка у рішенні, які належним чином мотивовані і за своїм змістом та формою відповідають вимогам матеріального та процесуального закону, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а судове рішення залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 304, 307, 308, 313, 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 14 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з дня набрання нею законної сили.

Головуючий :

Судді :