АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц /796/ 7525 /2015 Головуючий у І інстанції Фролова І.В.
Доповідач Котула Л.Г.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 липня 2015 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого судді Котули Л.Г.

Суддів: Волошиної В.М., Слюсар Т.А.

За участю секретаря Круглика В.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 09 квітня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа, ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні власністю та виселення,

В С Т А Н О В И Л А :

У листопаді 2013 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_1 про визнання недійсним договору оренди квартири , а 18 листопада 2014 року позивачі змінили предмет позову, оскільки сплив строк дії договору оренди і просили зобов'язати ОСОБА_1 усунути перешкоди позивачам в користуванні квартирою АДРЕСА_1 , шляхом виселення її з зазначеної квартири.

Зазначали, що з 09 березня 1990 року було зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 Від шлюбу народився син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

У 1997 року було приватизовано квартиру АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло видане згідно розпорядження від 07.10.1997 року № 18544.

У 1998 році позивачі та ОСОБА_4 виїхали на постійне місце проживання до Німеччини, де і проживають на теперішній час.

04 квітня 2011 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 розірвано. У березні 2013 року під час слухання справи про розірвання шлюбу позивач дізналася , що ОСОБА_4 без згоди позивачів , які є співвласниками квартири уклав з ОСОБА_1 договір оренди квартири АДРЕСА_1 терміном на 11 місяців.

За час розгляду справи термін дії договору оренди сплив , проте відповідач продовжує проживати у спірній квартирі, створюючи перешкоди у користуванні позивачам належною їм частиною квартири.

У зв'язку з чим, вони позбавлені можливості володіти та розпоряджатися своїм майном, а тому просили зобов'язати ОСОБА_1 усунути перешкоди у користуванні квартирою шляхом виселення.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 09 квітня 2015 року позов ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа, ОСОБА_4 про усунення перешкод у здійснені права володіння і користування та про виселення задоволено.

Зобов'язано ОСОБА_1 усунути перешкоди ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у вільному володінні і користування квартирою АДРЕСА_1.

Виселено ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволені позову відмовити, оскільки судом порушені вимоги процесуального права.

Позивачі та третя особа , ОСОБА_4 належним чином повідомлені про час та місце судового розгляду , проте в судове засідання не з'явилися і причину неявки суду не повідомили, а тому колегія суддів вважала можливим розглянути справу у їх відсутності.

Відповідач повідомлявся за останньою відомою суду адресою, проте судова повістка повернулася до суду з поміткою " за закінченням встановленого строку зберігання".

Відповідно до ч.2 ст. 77 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо особа за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явилися в судове засідання без поважних причин.

Відповідачу було відомо про розгляд справи у суді апеляційної інстанції , оскільки судову повістку на 09 червня 2015 року вона отримала, проте в судове засідання не з'явилася і причину неявки суду не повідомила та заява відповідача про зміну місця проживання до суду не надходила,а відтак колегія суддів вважала можливим розглянути справу у відсутності відповідача.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги , колегія суддів дійшла висновку , що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядженням своїм майном.

У відповідності до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. У разі порушення своїх прав власник згідно зі статтею 391 ЦК України має право, зокрема, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

При цьому положення статті 391 ЦК України підлягають застосуванню лише в тих випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору.

Відповідно до ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників.

У разі вчинення одним із співвласників правочинущодо розпорядження спільним майномвважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників.

Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченнюта (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном.

Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Судом встановлено, що у 1990 році між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб, від якого мають сина ОСОБА_3.

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 07 жовтня 1997 року ОСОБА_4, ОСОБА_2та ОСОБА_3 є співвласниками квартири АДРЕСА_1 в рівних частках (а.с. 7).

У 1998 році сторони виїхали на постійне місце проживання до Німеччини.

17 липня 2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було укладено договір оренди квартири у приватної особи( далі - Договір), за умовами якого передано в строкове платне користування відповідача квартиру за адресою: АДРЕСА_1 для проживання (а.с.9-10).

Відповідно до п. 3.1. Договору термін оренди складає 11 місяців з моменту прийняття об'єкта, що орендується.

Судом встановлено, що на час розгляду справи строк дії договору оренди, щодо якого позивачі ставили питання про визнання його недійсним, сплив .

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Оскільки позивачі є співвласниками квартири та виявили намір на власний розсуд користуватися своєю власністю та враховуючи ту обставину, що строк дії договору оренди сплив , а тому їх вимоги щодо усунення перешкод у користуванні їх власністю шляхом виселення ОСОБА_1 із займаної квартири є обґрунтованими, та відповідають положенням ст.16 ЦК України, а порушене право користування власністю - відновленню.

З урахуванням того , що між позивачами та ОСОБА_1 договірних зобов'язань не існувало, оскільки договір оренди припинив свою дію під час розгляду справи та був укладений без згоди співвласників, до спірних правовідносин застосовується положення ст. 369, 391 ЦК України.

Задовольняючи позовні вимоги, суд правильно виходив з того, що строк дії договору оренди сплив, при цьому відповідачем не доведено правомірність її проживання у квартирі та відсутні докази, які б вказували на надання позивачами згоди на її проживання .

Доводи апеляційної скарги про те, що виселення відповідача в порядку ст. 169 ЖК України є помилковим, оскільки вона не займала самоправно квартиру, а на підставі договору оренди, не заслуговують на увагу суду, оскільки договір оренди на підставі якого відповідач вселилася на спірну жилу площу сплив, а тому правові підстави до її проживання в квартирі відсутні.

Згідно ч.1 ст. 60 ЦК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Посилання в апеляційній скарзі на те , що судом неповно з'ясовані обставини справи, зокрема, судом не з'ясовано питання щодо продовження строку дії договору оренди , є безпідставними, оскільки відповідач не надала суду доказів в підтвердження зазначеної обставини і ОСОБА_4, який належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду у судове засідання не з'явився і доказів в підтвердження продовження строку дії договору оренди квартири суду не надав.

Виходячи з наведеного, колегія суддів не вбачає підстав до задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

За таких обставин, підстав до задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду колегією суддів не встановлено .

Керуючись ст.ст.303,304,307,308,315 ЦПК України , колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 09 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий

Судді: