АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 лютого 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого: Невідомої Т.О.

суддів: Пікуль А.А., Побірченко Т.І.

при секретарі: Бугаю О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду м. Києва від 02 грудня 2014 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «БОТ Інжинирінг Груп», ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа: Державна інспекція України з безпеки на морському та річковому транспорті, про визнання недійсними договорів, витребування майна,

№ апеляційного провадження: №22-ц/796/409/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Неганова Н.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Невідома Т.О.
в с т а н о в и л а :

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 02 грудня 2014 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «БОТ Інжинирінг Груп» (далі по тексту - ТОВ «БОТ Інжинирінг Груп»), ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа: Державна інспекція України з безпеки на морському та річковому транспорті, про визнання недійсними договорів, витребування майна.

Не погодившись із таким рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Звертає увагу суду на те, що договір комісії № 017-1-133 від 15 червня 2012 року, гарантійний лист-угода від 15 червня 2012 року, договір комісії № 017-1-140 від 30 серпня 2012 року та гарантійний лист-угода від 30 серпня 2012 року укладено від імені ОСОБА_3, а не від її імені як власника майна. Крім того, обсяг повноважень, визначений довіреністю на представництво її інтересів ОСОБА_3 не передбачав прав на укладення з третіми особами договорів комісії та на передачу третім особам прав на укладення договорів купівлі-продажу щодо її суден: Дебаркадер моделі Д-277 та моделі Д-71, а також на визнання ціни зазначеного майна і отримання, пов'язаного з таким відчуженням, грошових коштів. Також, вважає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні її клопотань про витребування нотаріальної справи, допит у якості свідка приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_8, призначення почеркознавчої експертизи і долучення до матеріалів справи письмових доказів.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримала з наведених в ній підстав.

СмоктальВ.І та Прохорова О.О. в інтересах ТОВ «БОТ Інжинирінг Груп», ОСОБА_11 в інтересах ОСОБА_3 та ОСОБА_4, ОСОБА_12 в інтересах ОСОБА_5 проти задоволення апеляційної скарги заперечували, вважали, що спір вирішений судом правильно. Нікіфоров І.А. в інтересах Державної інспекції України з безпеки на морському та річковому транспорті поклався на розсуд суду.

В судове засідання особисто ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не з'явилися, про час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, забезпечили явку в судове засідання своїх уповноважених представників, а тому, колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в суд апеляційної інстанції, з'ясувавши обставини справи та оговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, згідно свідоцтва про право власності на судно НОМЕР_1 від 01 червня 2012 року ОСОБА_1 на праві власності належало судно - дебаркадер моделі Д-71, 1955 року побудови (т.2, а.с.75). Також ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на судно НОМЕР_2 від 26 січня 2011 року належало на праві власності судно - дебаркадер моделі Д-277, 1980 року побудови (т.1, а.с.26).

11 листопада 2011 року ОСОБА_1 видала ОСОБА_3 та ОСОБА_14 довіреність, за якою позивачка уповноважила їх бути її представниками з усіма необхідними повноваженнями в усіх державних, громадських, господарських та інших органах і організаціях в тому числі з питань придбання (купівлі, отримання в дар) на її ім'я будь-якого рухомого та нерухомого майна, одержувати належне їй майно, включаючи грошові суми та цінні папери, будь-які документи від громадян та юридичних осіб; укладати всі дозволені законом угоди цивільно-правового характеру (т.1, а.с.153-156).

15 червня 2012 року між ОСОБА_1 в особі представника за довіреністю ОСОБА_3 та ТОВ «БОТ ІнжинирінгГруп» було укладено договір комісії № 017-1-133, згідно якого ОСОБА_1 доручила, а ТОВ «БОТ Інжинирінг Груп» зобов'язалося за винагороду здійснити за рахунок комітента від свого імені продаж дебаркадера моделі Д-71, 1955 року побудови, переданого на комісію, за ціною не нижче 26 000 гривень. Строк дії договору - з моменту підписання до 15 вересня 2012 року (т.1, а.с.14-16).

Цього ж дня між ОСОБА_1 в особі представника за довіреністю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було підписано гарантійний лист-угоду, в якому вони просять ТОВ «БОТ ІнжинирінгГруп» оформити купівлю-продаж дебаркадера моделі Д-71, видати договір купівлі-продажу та надають згоду на обробку персональних даних продавця та покупця. Повний розрахунок за судно продавець і покупець провели між собою самостійно (т.1, а.с.17).

22 червня 2012 року між ТОВ «БОТ Інжинирінг Груп» та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу судна № 017-1-134, за яким товариство зобов'язалося передати дебаркадер моделі Д-71 у власність ОСОБА_4, а останній зобов'язався прийняти і сплатити за нього 26 000 гривень. Сторони підтвердили факт повного розрахунку за продане судно до оформлення цього договору на підставі гарантійного листа-угоди від 15 червня 2012 року (т.1 а.с.18-19).

30 серпня 2012 року між ОСОБА_1 в особі представника за довіреністю ОСОБА_3 та ТОВ «БОТ ІнжинирінгГруп» було підписано договір комісії № 017-1-140, згідно якого ОСОБА_1 доручила, а ТОВ «БОТ Інжинирінг Груп» зобов'язалося за винагороду здійснити за рахунок комітента від свого імені продаж дебаркадера моделі Д-277, 1980 року побудови, переданого на комісію, за ціною не нижче 26 940 гривень. Строк дії договору - з моменту підписання до 12 грудня 2012 року (т.1 а.с.20-22).

Цього ж дня між ОСОБА_1 в особі представника за довіреністю ОСОБА_3 та ОСОБА_5 було підписано гарантійний лист-угоду, в якому вони просили ТОВ «БОТ Інжинирінг Груп» оформити купівлю-продаж дебаркадера моделі Д-277, видати договір купівлі-продажу та надали згоду на обробку їх персональних даних. Повний розрахунок за судно продавець і покупець провели між собою самостійно (т.1, а.с.23).

Також, 30 серпня 2012 року між ТОВ «БОТ Інжинирінг Груп» та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу судна № 017-1-141, за яким товариство зобов'язалося передати дебаркадер моделі Д-277 у власність ОСОБА_5, а остання зобов'язалася прийняти і сплатити за нього 26 940 гривень. Сторони підтвердили факт повного розрахунку за продане судно до оформлення цього договору на підставі гарантійного листа-угоди від 30 серпня 2012 року (т.1, а.с.24-25).

В травні 2014 року ОСОБА_1 порушила перед судом питання про визнання недійсними договорів комісії за №017-1-133 від 15 червня 2012 року та №017-1-140 від 30 серпня 2012 року, гарантійних листів-угод від 15 червня 2012 року та від 30 серпня 2012 року, договорів купівлі-продажу №017-1-134 від 22 червня 2012 року та №017-1-141 від 30 серпня 2012 року на продаж дебаркадерів, а також витребувати з незаконного володіння ОСОБА_4 дебаркадер моделі Д-71, а з незаконного володіння ОСОБА_5 - дебаркадер моделі Д-277.

В обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_1 зазначила, що ОСОБА_3 не повідомив її про своє доручення ТОВ «БОТ Інжинирінг Груп» продати дебаркадери, не передав їй грошові кошти від продажу суден і внаслідок зловмисної домовленості з представниками товариства та покупцями заволодів майном позивачки та грошовими коштами, отриманими від незаконного продажу дебаркадерів. При цьому, про зловмисну домовленість свідчить і те, що ОСОБА_4 на час укладення гарантійного листа-угоди та договору купівлі-продажу знаходився в Монако і не міг підписати ці угоди, а дебаркадер моделі Д-277 на час укладення гарантійного листа-угоди та договору купівлі-продажу знаходився в м. Запоріжжі і не міг бути оглянутий покупцем. Також позивачка стверджує, що не уповноважувала ОСОБА_3 передавати свої функції будь-яким третім особам, як то ТОВ «БОТ Інжинирінг Груп».

З'ясувавши обставини справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову в задоволені позову ОСОБА_1

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до вимог, визначених ч. ч. 2, 3 ст. 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним (ч. 1 ст. 232 ЦК України).

Частиною 1 ст. 241 ЦК України передбачено, що правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим, зокрема, у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Як правило, в цивільних правовідносинах правочин (договір) вчиняється шляхом складання документа (документів), що визначає (визначають) його зміст і підписується безпосередньо особою, від імені якої він вчинений, або іншою особою, яка діє в силу повноважень, заснованих, зокрема, на законі, довіреності або установчих документах.

Як було встановлено, договори комісії за №017-1-133 від 15 червня 2012 року та №017-1-140 від 30 серпня 2012 року, гарантійні листи-угоди від 15 червня 2012 року та від 30 серпня 2012 року були підписані ОСОБА_3 не в своїх інтересах, а в інтересах ОСОБА_1 на підставі виданої останньою довіреності від 11 листопада 2011 року, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_8 (т.1, а.с.9-12).

Відповідно до змісту вказаної довіреності ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_3 бути її представником з усіма необхідними повноваженнями в усіх державних, громадських, господарських та інших органах і організаціях незалежно від підпорядкування, форм власності, галузевої незалежності з усіма необхідними повноваженнями, в тому числі з питань придбання (купівлі, отримання в дар) на її ім'я будь-якого рухомого та нерухомого майна, в т.ч. будь-яких земельних ділянок та будівель, жилих приміщень (квартир, жилих будинків), нежилих приміщень, що знаходяться на території України, будь-яких транспортних засобів, стоянкових суден (дебаркадерів), човнів, цінних паперів, корпоративних прав тощо, визначаючи в усіх випадках суми, терміни та інші умови на власний розсуд; одержувати належне їй майно, включаючи грошові суми та цінні папери, будь-які документи від громадян та юридичних осіб; укладати всі дозволені законом угоди цивільно-правового характеру, в тому числі договори купівлі-продажу, дарування, попередні договори купівлі-продажу, договори авансу, договори про внесення змін та доповнень до будь-яких договорів та угод, договори про розірвання будь-яких договорів та угод.

Таким чином, посилання апелянта на те, що договір комісії № 017-1-133 від 15 червня 2012 року, гарантійний лист-угода від 15 червня 2012 року, договір комісії № 017-1-140 від 30 серпня 2012 року та гарантійний лист-угода від 30 серпня 2012 року було укладено від імені ОСОБА_3 а не від її імені, обсяг повноважень, визначений довіреністю на представництво її інтересів ОСОБА_3 не передбачав прав на укладення з третіми особами договорів комісії, визначення ціни і отримання, пов'язаного з таким відчуженням, грошових коштів, є безпідставними. У суду першої інстанції були відсутні підстави вважати, що вказані договори були укладені ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_1 з перевищенням повноважень, визначених у виданій нею довіреності.

Довіреність від 11 листопада 2011 року, посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_8, ОСОБА_1 не оспорювала.

Доводи апеляційної скарги про те, що укладання ОСОБА_3 від імені позивачки договору комісії з ТОВ «БОТ ІНЖИНІРІНГ ГРУП» є передорученням, в той час як довіреність від 11.11.2011 була видана нею без такого права є також безпідставними та такими, що не заслуговують на увагу колегії суддів виходячи з наступного.

Згідно до вимог ст.1011 ЦК України за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов'язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента.

Предметом договору комісії є надання посередницьких послуг в сфері торгового обороту, що передбачають вчинення одного або кількох правочинів, за винятком правочинів, що мають особливий характер. Предметом договору комісії виступає діяльність комісіонера, тобто послуга, що ним надається, а не сам правочин як результат діяльності комісіонера. Відтак, договір комісії є різновидом договорів про надання послуг.

Договір комісії має спільні ознаки з договором доручення, основна з яких полягає в тому, що одна сторона - виконавець (повірений або комісіонер) зобов'язується вчинити правочини (юридичні дії) в інтересах другої сторони - замовника (довірителя або комітента).

Головна відмінність інститутів комісії та доручення полягає в тому, що комісіонер діє не від імені комітента (як повірений-від імені довірителя у договорі доручення), а від свого власного імені. Частиною 2 статті 237 ЦК України прямо визначено, що особа, яка хоч і діє в чужих інтересах, але від власного імені, не є представником. Тому на відносини комісіонера і комітента не поширюються положення глави 17 ЦК України про представництво.

Тобто, при укладання договору комісії ОСОБА_3 діяв в межах повноважень, наданих йому позивачкою довіреністю від 11.11.2011.

Також, звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 не було доведено, що оспорювані договори були укладені внаслідок зловмисної домовленості її представника ОСОБА_3 з другою стороною.

Таким чином, суду першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у зв'язку з їх недоведеністю.

Всі викладені у апеляційній скарзі обставини проаналізовані судом у сукупності з іншими доказами по справі, висновки суду є повністю мотивованими і підстав для сумніву у їх обґрунтованості не вбачається.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 02 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили, шляхом подання касаційної скарги до цього суду.

Головуючий: Т.О. Невідома

Судді: А.А. Пікуль

Т.І. Побірченко