Справа № 732/83/15-ц
Провадження № 2/732/39/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.02.2015 року м. Городня

Городнянський районний суд Чернігівської області у складі: головуючої - судді Карпинської Н.М., секретарі - Шевеленко К.В., за участі позивача - ОСОБА_1, її представника - ОСОБА_2,, відповідача - ОСОБА_3, її представника - ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Городня цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати її матір ОСОБА_3,, ІНФОРМАЦІЯ_1 такою, що втратила право користування житлом, розташованим за адресою: АДРЕСА_1.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є власницею вказаної квартири згідно договору дарування. Відповідач близько 7 місяців за місцем реєстрації не проживає. Без зняття відповідача з реєстрації позивач не може розпорядитись своїм майном. Крім того, позивач посилається на те, що відповідач має будинок в с. Лебедин, Шполянського району, Черкаської області.

Під час розгляду справи в судовому засіданні позивач підтримала раніше заявлені позовні вимоги та просила їх задовольнити. Пояснила, що матір самостійно визначилась із способом свого життя, квартиру залишила добровільно, будь-яких перешкод позивач відповідачу не чинила, навпаки реєстрація відповідача створює перешкоди позивачу. Вказує і на те, що в с. Лебедин, Шполянського району, Черкаської області відповідач має будинок, а позивач іншого житла не має.

Відповідач позов не визнала. ЇЇ представник в запереченнях на позов вказав, що позивач забрала ключі у відповідача, вигнала із квартири та спалила її одяг. Відповідач вимушена проживати у сторонніх осіб, які надали їй притулок. У позові просить відмовити внаслідок протиправності вимог, які висуває позивач. Вказує також, що з будинку, розташованого в с. Лебедин, Шполянського району, Черкаської області, вона виїхала в 2002 році, того року її дочка (позивач) та чоловік позивача забрали її з вказаного будинку в м. Городня і, отримавши 1000 гривень за будинок, у вказане житло (глиняну хату) були вселені сторонні громадяни. В якому стані це житло на сьогоднішній день відповідачу невідомо. Квартиру, з якої вигнала її дочка, відповідач придбала у 2002 році разом з чоловіком. У 2008 році подружжя вирішило подарувати квартиру дочці, щоб у неї в подальшому не було проблем в оформленні такої квартири у випадку смерті відповідача. При цьому була впевнена, що дочка не вижене її з квартири. Позивач проживала в м. Чернігові, виїздила до Ізраїлю, а після приїзду у 2014 році з Ізраїлю у сторін погіршились взаємовідносини, виникали постійні сварки, і під час останньої такої сварки відповідач вимушена була залишити квартиру. Вказує також, що лікується у Центральній районній Городнянській лікарні і потребує послуг професійних лікарів.

Заслухавши пояснення позивача, відповідача, приймаючи до уваги доводи їх представників, встановивши обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, додані до позовної заяви, з'ясувавши характер та взаємовідносини сторін, визначившись щодо правовідносин, зумовлених встановленими фактами, а також щодо правових норм, якими врегульовані ці правовідносини, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог та відсутність правових підстав для їх задоволення.

Судом встановлено, що 31 жовтня 2008 року (а.с.4-6) ОСОБА_3 (дарувателька) та ОСОБА_1 (обдарована) уклали договір дарування квартири. Предметом вказаного договору стала квартира, право користування якою позивач у відношенні до відповідача просить визнати втратившим.

З інформації адресно-довідкового відділу УДМС України в Чернігівській області (а.с. 13) встановлено, що з 22 вересня 2004 року відповідач ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстрована у квартирі, належній позивачу на праві приватної власності.

Внаслідок договору дарування від 31.10.2008 року у відповідача, так зване «сервітутне» право - право користування квартирою не втрачено..

У рішенні Конституційного суду України у справі за конституційними поданнями Служби безпеки України, Державного комітету нафтової, газової та нафтопереробної промисловості України, Міністерства фінансів України щодо офіційного тлумачення положень пункту 6 статті 12 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", частин четвертої і п'ятої статті 22 Закону України "Про міліцію" та частини шостої статті 22 Закону України "Про пожежну безпеку" (справа про офіційне тлумачення терміна "член сім'ї") від 03.06.1999 р. у справі №1-8/99 №5-рп/99, зазначено, що щодо поняття „член сім'ї" Конституційний Суд України виходить з об'єктивної відмінності його змісту від галузі законодавства, підкреслюючи при цьому, що навіть міжнародно-правовими актами не встановлено єдиних критеріїв чи поосібного переліку членів сім'ї.

Оскільки відповідач належить до першого ступеня споріднення із власником житла доведено, що вона продовжує користуватись спірним житлом як член сім'ї власника житла.

Частиною 2 ст. 405 ЦК України передбачені спеціальні підстави для визнання члена сім'ї власника таким, що втратив право на користування житлом власника. Зокрема, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Законодавство не містить переліку підстав, які вважаються поважними причинами відсутності за місцем реєстрації і за наявністю яких особа не може бути визнана такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Поважність причин відсутності особи за місцем проживання, визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. При цьому, встановлення причин відсутності понад встановлені законом строки відбувається після встановлення судом факту відсутності відповідача в зазначені строки.

Факт відсутності відповідача у квартирі за місцем її реєстрації, позивач обґрунтовує добровільним вибором позивача, а також вказує на те, що остання має будинок у с. Лебедин, Шполянського району, Черкаської області

Натомість запрошені до участі у справі свідки: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 одноголосно стверджують, що відповідач вимушено залишила квартиру, де зареєстрована.

Так, сусіди сторін: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 засвідчили в судовому засіданні, що після приїзду позивача з Ізраїлю до матері у 2014 році у сторін часто виникали сварки, з того часу тричі викликали міліцію для врегулювання їх побутового конфлікту

Такі показання узгоджуються з копією матеріалів про звернення сторін до Городнянського РВ УМВС України з приводу їх побутових конфліктів (а.с. 24-25)

Свідок ОСОБА_6 засвідчила, що у той день, коли відповідач залишила квартиру, де проживала, позивач приходила до свідка і запрошувала подивитись, як відповідач залишає помешкання, випригуючи з вікна.

Свідок ОСОБА_5 та свідок ОСОБА_7 вказували, що відповідач з липня 2014 року не з'являється в помешканні, де постійно проживала, з її слів свідкам стало відомо, що дочка вигнала матір з будинку.

Свідок ОСОБА_8 у своїх показаннях суду розповіла, що відповідач проживає в її сім'ї за адресою: АДРЕСА_2 близько півроку. У серпні 2014 року їй зателефонувала відповідач і повідомила, що її побила дочка, псля чого свідок забрала відповідача до себе додому. У ОСОБА_3 не було при собі ніяких речей, одяг їй надала свідок, пізніше відповідач купила одяг старого вжитку. Свідок розповіла, що позивач вживала заходи до пошуку покупців квартири, де спільно проживали дочка і матір. Одночасно, свідок вказувала, що непроживання відповідача у такій квартирі останні півроку було не добровільним, а вимушеним.

Будь-яких доказів, тобто фактичних даних, які б свідчили про добровільне вибуття відповідача з місця її реєстрації чи обрання нового постійного місця проживання, а також безперервної її відсутності за місцем реєстрації без поважних причин протягом обумовленого в Законі строку, позивачем суду не надано.

Її посилання на наявність у відповідача будинку в селі Лебедин, Черкаської області, не можуть бути прийняті судом, виходячи з предмету доказування, як підстава для задоволення вимог позову.

Відповідно до ч.1 ст. 10, ч.1 ст. 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Оцінюючи заявлені у справі докази у відповідності до положень ст.ст. 57-66 ЦПК України, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Виходячи із загальних засад цивільного законодавства, таких як справедливість, добросовісність та розумність (п.6 ст.3 Цивільного кодексу України), суд визнає неприязні відносини між сторонами поважною причиною теперішньої відсутності відповідача за місцем її реєстрації.

Для запобігання бездомності і безпритульності відповідача, тобто такого соціального становища відповідача, зумовленого відсутністю в неї будь-якого житла, призначеного та придатного для проживання в регіоні, де вона, в тому числі забезпечена належною медичною допомогою, суд вважає, що в задоволенні вимог позивача слід відмовити.

Керуючись ст..10-11,57-66, 209,212-216,218, 293-294 ЦПК України й у відповідності до ст..15,16,405 ЦК України,суд, -

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житлом за адресою: АДРЕСА_1.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Чернігівської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня його проголошення.

Суддя Карпинська Н.М.