АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________
Провадження: № 22-ц-/790/94/15 Головуючий: 1 інстанції
Справа: № 643/2512/13-ц Горбунова Я.М.
Категорія: стягнення боргу Доповідач: Даниленко В.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2015 року м. Харків

Судова колегія судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого: судді - Даниленка В.М.,

Суддів: Малінської С.М., Швецової Л.А.,

За участю секретаря: Каменської Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 04 серпня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики, -

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2013 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, у якому вказував на те, що 24 листопада 2010 року між ОСОБА_7 та відповідачами по справі ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_8 та зареєстрований у реєстрі за № 4289, згідно якого позикодавець ОСОБА_7 передав у власність позичальникам ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 грошові кошти в сумі 22 520,00 доларів США, які позичальники зобов'язалися солідарно повернути йому частинами у порядку та строки обумовлені договором не пізніше 24 листопада 2011 року.

Але свої зобов'язання за вказаним договором позики позичальники не виконали, повернувши позикодавцю до 24 квітня 2011 року лише 1 800,00 доларів США, а його неодноразові письмові звернення до позичальників з вимогою про повернення залишку запозичених грошових коштів залишилися безрезультатними.

21 вересня 2012 року між Первісним кредитором ОСОБА_7 та позивачем був укладений Договір відступлення права вимоги за вищевказаним договором позики, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_9, зареєстрований у реєстрі за № 2897.

Про укладення 21.09.2012 року між Первісним кредитором та Позивачем Договору про відступлення права вимоги за договором позики 25.09.2012 року на адреси відповідачів були направлені відповідні повідомлення.

05 листопада 2012 року кожному з відповідачів була направлена письмова вимога про усунення порушення основного зобов'язання та повернення новому кредиторові запозичених грошових коштів, але й ця вимога позичальниками була проігнорована.

Посилаючись на вказані обставини, а також на те, що в добровільному порядку повертати запозичені грошові кошти позичальники ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не бажають, позивач ОСОБА_2 просив суд на підставі ст.ст. 526, 530, 536, 543, 546, 549, 611, 1046, 1048-1050 ЦК України в примусовому порядку стягнути з відповідачів на його користь 20 720,00 доларів США (основного боргу за договором позики), 3 580,00 доларів США (проценти за користування позикою на рівні облікової ставки НБУ), 793 долари США (три проценти річних від простроченої суми неповернутого боргу), що в загальній сумі становить 25 093,00 доларів США (в еквіваленті за офіційним курсом НБУ на час звернення з позовом до суду - 200 568 грн. 34 коп.), передбачений договором позики штраф (пеню) за прострочення виконання боржниками узятих на себе договірних зобов'язань у загальній сумі 1 322 000,00 грн., а також судові витрати, понесені позивачем по справі.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 підтримав заявлені ним вимоги в повному обсязі й наполягав на їх задоволенні.

Відповідачка ОСОБА_5, яка діяла від свого імені та в інтересах відповідача ОСОБА_3, проти заявленого позову заперечувала та пояснила, що визнає суму боргу, однак вважає, що відсутні підстави для стягнення штрафу (пені), оскільки позивачем пропущений строк позовної давності для його стягнення.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 04 серпня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто солідарно з відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь позивача ОСОБА_2 суму боргу за договором позики від 24 листопада 2010 року в загальній сумі 262 028 грн. 34 коп., яка складається з неповернутої суми боргу за договором позики та трьох процентів річних від простроченої суми боргу.

У задоволенні решти заявлених позивачем ОСОБА_2 вимог судом першої інстанції відмовлено.

При цьому судом першої інстанції вирішено й питання судових витрат по справі, стягнуто з відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, з кожного окремо, на користь позивача ОСОБА_2 по 194 грн. 99 коп. судових витрат, понесених ним по справі, а саме судового збору, сплаченого при зверненні до суду.

Не погодившись частково з ухваленим районним судом по справі рішенням, позивач ОСОБА_2 в апеляційній скарзі просить змінити це судове рішення в частині відмови в задоволенні його позовних вимог про стягнення з відповідачів на його користь процентів за користування позикою та штрафу, передбаченого умовами укладеного договору позики, ухваливши в цій частині нове рішення про часткове задоволення відповідних позовних вимог, стягнувши солідарно з відповідачів на його користь проценти за користування запозиченими грошовими коштами в сумі, еквівалентній 3 580,00 доларам США за курсом НБУ станом на момент ухвалення рішення у справі, та неустойку - штраф (пеню) за прострочення виконання боржниками узятих на себе договірних зобов'язань за період з 19 лютого 2012 року по 19 лютого 2013 року в сумі 730 000,00 грн. (2 000,00 грн. х 365 днів).

В обґрунтування своєї скарги апелянт посилається на неповне з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, та порушення судом норм матеріального й процесуального права, що призвело до неправильного вирішення цивільно-правового спору в частині зазначених вище позовних вимог.

В решті рішення Московського районного суду м. Харкова від 04 серпня 2014 року сторонами спору не оскаржене, а тому не переглядається апеляційним судом на предмет його законності та обґрунтованості.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду в оскаржуваній його частині відповідно до положень ст. 303 ЦПК України, судова колегія вважає, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_2 підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності та підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Проте, в даному випадку рішення суду першої інстанції, ухвалене по справі, не в повному обсязі відповідає цим вимогам процесуального закону.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення з відповідачів на його користь процентів за користування позикою, суд першої інстанції виходив із того, що договором позики сплата процентів за користування нею не передбачена, а тому згідно п. 2 ч. 2 ст. 1048 ЦК України цей договір позики вважається безпроцентним.

При цьому відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення з відповідачів на його користь неустойки - штрафу за прострочення виконання позичальниками узятих на себе договірних зобов'язань щодо своєчасного повернення позикодавцю запозичених грошових коштів, суд першої інстанції виходив із того, що вказаний штраф визначений сторонами в договорі позики в твердій грошовій сумі, що не передбачено законодавством та суперечить змісту самого поняття штрафу, який повинен обчислюватися у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Однак, з такими висновками суду першої інстанції судова колегія погодитися не може з наступних підстав.

Згідно зі ст.ст. 1, 4 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема з договорів та інших правочинів.

Згідно ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків

Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

Відповідно до ст.ст. 6, 627, 629 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами.

Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Правовідносини, що стосуються позики, регулюються параграфом 1 глави 71 ЦК України.

Так, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості (ч. 1 ст. 1046 ЦК України).

Згідно ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми (ч. 1 ст. 1047 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у тій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Договір позики може бути оплатним, тобто таким, що передбачає сплату процентів за користування сумою позики, або безоплатним - якщо виконання позичальником зобов'язання обмежується поверненням боргу.

При цьому ст. 536 ЦК України прямо передбачено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.

Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Правила щодо сплати процентів від суми позики містяться у статті 1048 ЦК України.

Так, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Отже, у частині першій статті 1048 ЦК України, що має диспозитивний характер, установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором.

Указане правило спрямоване на захист інтересів позикодавця у разі, якщо договором позики розмір процентів не визначений.

Таким чином, законом передбачено право позикодавця на одержання від позичальника суми позики та винагороди (процентів за користування позикою) у разі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Винагорода для позикодавця встановлюється у формі процентів від суми, що надається у позику, розмір яких визначається сторонами в договорі позики, або, якщо такий розмір процентів не встановлений, він визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Випадки, коли договір позики вважається безоплатним, зазначені в частині другій статті 1048 ЦК України.

Відповідно до вказаної правової норми договір позики вважається безпроцентним, якщо:

1) він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п'ятдесятикратного розміру неоподаткованого розміру мінімуму доходів громадян, і не пов'язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін;

2) позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками.

При цьому системний аналіз ст. 179, 184, 192, 536, ч. 1 ст. 1046, ч. 2 ст. 1048 ЦК України дозволяє стверджувати, що гроші (грошові кошти) не вважаються речами, визначеними родовими ознаками, в розумінні п. 2 ч. 2 ст. 1048 ЦК України, оскільки вони є особливим об'єктом цивільного обігу і правовідносин, а тому не підпадають під дію вказаної правової норми, в зв'язку з чим суд першої інстанції, приймаючи рішення у справі, дійшов помилкового висновку про те, що укладений між позикодавцем ОСОБА_7 та позичальниками ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, тобто фізичними особами, договір позики від 24 листопада 2010 року на суму 22 520,00 доларів США є безоплатним, у зв'язку з чим позивач ОСОБА_2 - правонаступник первісного кредитора - позикодавця не має права на одержання від позичальників процентів від суми позики за користування запозиченими грошовими коштами.

Помилковим є й висновок суду першої інстанції про те, що позивач ОСОБА_2 не має права на стягнення з відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на його користь неустойки - штрафу (пені) за прострочення виконання ними узятих на себе договірних зобов'язань щодо своєчасного повернення позикодавцю запозичених грошових коштів, оскільки вказаний штраф (пеня) визначений сторонами в договорі позики в твердій грошовій сумі, що не передбачено законодавством.

Загальні умови виконання зобов'язань визначені законодавцем у ст. 526 ЦК України. Згідно цієї правової норми зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Порушенням зобов'язання згідно зі ст. 610 ЦК України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Правові наслідки порушення зобов'язань передбачені ст. 611 ЦК України. За змістом цієї правової норми у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання (ч. 1 ст. 625 ЦК України).

Відповідно до положень ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 ЦК України, сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ст.ст. 627, 628 ЦК України, як зазначалося вище, сторони вільні в укладенні договору, визначені його умов; зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства; договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору та може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Відповідно до положень ст. 203 та ст. 215 ЦК України зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (ч.1); волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч.3); правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч.5). Підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1, 3-5 ст. 203 ЦК України; недійсною визнається угода, що була укладена з порушенням вимог чинного законодавства.

Як встановлено по справі, 24 листопада 2010 року між позикодавцем ОСОБА_7, правонаступником якого є позивач ОСОБА_2, та позичальниками - відповідачами по справі ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено договір позики, за яким останні отримали у позикодавця позику в сумі 22 520,00 доларів США і зобов'язалися повернути їх позикодавцеві в порядку та строки обумовлені п. 1 договору, але не пізніше 24 листопада 2011 року.

Пунктом 1 вказаного договору встановлено конкретні строки його виконання.

Відповідно до п. 4 договору позики сторони погодили, що простроченням виконання зобов'язань за цим договором буде як недоотримання строку остаточного повернення, так і прострочка будь-якого з поточних повернень більш ніж на п'ять днів.

Пунктом 7 договору передбачений додатковий спосіб забезпечення виконання зобов'язання, згідно якого, за прострочення виконання своїх обов'язків позичальники повинні сплатити на користь позикодавця штраф (пеню) в розмірі 2 000,00 грн. за кожен день прострочення.

При розгляді справи судом першої інстанції не прийнято до уваги, що договір позики від 24 листопада 2010 року укладено у відповідності до вимог чинного законодавства, що при його укладенні кожна з сторін діяла добросовісно і дійшла домовленості відносно всіх основних і суттєвих його умов, в тому числі про юридичну природу договору, строк його дії, суми позики, відповідальності за несвоєчасне повернення позики, коло обов'язків і прав кожної з сторін; що договір позики укладено у письмовій формі, посвідчено нотаріусом, всі умови договору виконані (позикодавець надав позичальникам грошові кошти у розмірі 22 520,00 доларів США); договір вчинено правомочними сторонами.

При цьому сторони, які вільні в укладанні договору, передбачили умови в частині визначення стягнення за прострочення виконання зобов'язання - стягнення штрафу (пені) в твердій грошовій сумі, що хоча і не передбачено ст. 549 ЦК України, але повністю відповідає принципу цивільного права - свободі договору та не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Проте, судом першої інстанції при ухваленні рішення у справі залишено поза увагою те, що сторони самі визначили розмір грошових стягнень за прострочення виконання зобов'язання, і вправі забезпечувати свої зобов'язання саме таким чином, що договір позики на момент ухвалення оскаржуваного рішення у справі є чинним, а факт порушення позичальниками ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 узятих на себе договірних зобов'язань, а саме припинення повернення позикодавцю запозичених грошових коштів починаючи з квітня 2011 року, відповідачами не заперечується.

За таких обставин, враховуючи наведене вище, рішення Московського районного суду м. Харкова від 04 серпня 2014 року в оскаржуваній його частині не може бути визнане законним і обґрунтованим, у зв'язку з чим судова колегія вважає за необхідне на підставі п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України скасувати це судове рішення в зазначеній частині та частково задовольнивши позовні вимоги ОСОБА_2, стягнути солідарно з відповідачів по справі ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на його користь проценти від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки Національного банку України за період з 24.11.2010 року по 19.02.2013 року, згідно розрахунку, наданого позивачем (т. 1 а.с. 6), тобто в розмірі 3 580,00 доларів США, що за офіційним курсом гривні до долара США, встановленого НБУ на день ухвалення рішення становить 89 343,19 грн. (3 580,00 х 2495,6198 : 100), а також неустойку - штраф (пеню) за період прострочення позичальниками своїх договірних зобов'язань щодо своєчасного повернення отриманої позики з 19 лютого 2012 року по 19 лютого 2013 року, тобто в межах строку позовної давності, встановленого п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України, зменшивши заявлений позивачем її розмір з 730 000,00 грн. до 351 371,53 грн., а саме: до розміру загальної суми заборгованості відповідачів за договором позики, застосувавши при цьому положення ч. 3 ст. 551 ЦК України, оскільки хоча розмір неустойки (штрафу) за прострочення позичальниками своїх договірних зобов'язань щодо своєчасного повернення отриманої позики й нарахований позивачем за останній рік, тобто в межах спеціальної позовної давності, але ця неустойка за своїм розміром значно перевищує розмір самого боргу за договором позики, є явно завищеною, та не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині третій статті 509 та частинах першій, другій статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності та розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, в зв'язку з чим наявність у даному випадку у кредитора можливості стягувати з позичальників надмірної грошової суми як неустойки спотворює її дійсне правове призначення, позаяк із засобу розумного стимулювання боржників виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для останніх та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором за відсутності реальних негативних наслідків для нього через прострочення позичальниками виконання своїх договірних зобов'язань (з огляду на тривале вичікування позивача для звернення до суду з вимогою про примусове стягнення з боржників несплаченого боргу).

Що ж стосується питання розподілу судових витрат по справі, то це питання судова колегія вирішує відповідно до приписів ст. 88 ЦПК України, виходячи із принципу пропорційності до розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, на підставі викладеного та керуючись ст.ст. 6, 179, 184, 192, 203, 215, 509, 525, 526, 536, 549, 551, 611, 612, 625-629, 1046-1049 ЦК України, ст. ст. 1, 4, 303, 304, 307, 309, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 04 серпня 2014 року - змінити.

Скасувати це судове рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на його користь процентів та штрафу (пені) за договором позики від 24 листопада 2010 року.

Стягнути солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 проценти за користування грошовими коштами за договором позики від 24 листопада 2010 року в розмірі 89 343 (вісімдесят дев'ять тисяч триста сорок три) грн. 19 коп.

Стягнути солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 351 371 (триста п'ятдесят одну тисячу триста сімдесят одну) грн. 53 коп. штрафу (пені) за порушення узятих на себе зобов'язань за договором позики від 24 листопада 2010 року.

Стягнути з ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, з кожного окремо, на користь ОСОБА_2 судові витрати, понесені ним по справі, а саме по 842 (вісімсот сорок дві) грн. 13 коп. судового збору, сплаченого ним при зверненні до суду першої та апеляційної інстанції.

У решті рішення Московського районного суду м. Харкова від 04 серпня 2014 року, як неоскаржене, - залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає чинності негайно, але може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня його проголошення.

Головуючий:

Судді: