Провадження № 2/344/863/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2015 м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді Бородовського С.О.

за участі секретаря Гупан Х.М.

представника позивача ОСОБА_1

відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3

відповідача ОСОБА_4, її представника ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_4 про визнання права власності на майно та зустрічний позов ОСОБА_4 подала позов до ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про визнання права власності, -

В С Т А Н О В И В:

в позові вказано, що між позивачкою та ОСОБА_10 було укладено шлюб 16/04/1977 р., який розірвано 26/09/2007 р. За час спільного проживання придбали гараж №76а в ГБК «Локомотив-ІФ» по вул. Залізнична, 4 в м. Івано-Франківськ за спільні грошові кошти, які сплатили в 1993 році, а почали користуватись ним в 1992 р. На підставі заяви ОСОБА_10 від 20/05/2009 р. ухвалено рішення Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради та видано свідоцтво про право власності на вказаний гараж. Крім цього, в 2005 році сторони уклали інвестиційний договір з ПП «Еталон» про дольову участь в будівництві житлового будинку №4 по вул. Залізничній в м. Івано-Франківськ і вказує, що повністю оплатили за квартиру. Вказані об`єкти цивільних прав вважає набуті в шлюбі із ОСОБА_10, а тому просила суд про визнання за позивачем права власності на 1/2 частки в них.

ОСОБА_4 подала зустрічний позов, в якому вказала, що вона та ОСОБА_10 з жовтня 2007 р. спільно проживали і вели господарство, а 05/06/2008 р. зареєстрували шлюб. В 2009 році спільно придбали спірний гараж, який отримано ОСОБА_10 в користування в 2008 році, сплачує членські внески в гаражному кооперативі. В позові вказано, що в 2005 році ОСОБА_10 уклав договір про дольову участь в будівництві житлового будинку №4 по вул. Залізничній в м. Івано-Франківськ. Однак в судовому засіданні відповідачка надала пояснення про те, що вказаний договір було укладено ОСОБА_10 в 2007 році. Грошові кошти сплатили спільно, а тому вважає себе і ОСОБА_10 співвласниками спірних квартири та гаража та просила визнати за нею право власності на 1/2 частки в спірній квартирі. Оскільки ОСОБА_10 був її чоловіком, то вважає, що вона разом з двома іншими спадкоємцями прийняла спадщину, а таму просила суд про визнання за нею права власності на 2/3 частки в праві власності на гараж.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позов з підстав, що в ньому зазначені, заперечив зустрічний позов та надав перед судом пояснення про те, що спірний гараж був придбаний в 1993 році в шлюбі позивачки та ОСОБА_10; спірну квартиру придбано за договором в 2005 році.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_7 визнала позов, заперечила зустрічний позов та надала перед судом пояснення про те, що ОСОБА_10 був її батьком, він спільно з позивачкою побудував гараж, позивачка виїхала на заробітки в Італію, ОСОБА_10 продав гаражі та і придбав квартиру, з 2006 р. по 2008 р. вона та ОСОБА_10 проживали спільно по вул. Національної гвардії в м. Івано-Франківськ, поховання ОСОБА_10 оплатив його брат, гроші від позики Укрзалізниці перевели у іноземну валюту та передали на депозит, в травні ОСОБА_10 привів відповідачку ОСОБА_4 та познайомив з нею, в Тлумачі ОСОБА_10 проживав від 7 до 8 місяців і потім переїхав в новобудову.

В судовому засіданні ОСОБА_3 визнала позов, заперечила зустрічний позов та надала перед судом пояснення про те, що спірну квартиру було придбано їй, 70% оплати за квартиру здійснено до березня 2007 року, а далі не знає, в спірній квартирі не проживає, оскільки відповідачка ОСОБА_4 її не пускає.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_4 підтримала свій зустрічний позов, з підстав, що зазначені в ньому та заперечила первинний позов. Також відповідачка надала суду пояснення про те, що в серпні 2006 року познайомилась з ОСОБА_10 з жовтня 2007 року вона та ОСОБА_10 почали проживати спільно, однією сім`ю, вели спільне господарство, 05/06/2008 р. вона та ОСОБА_10 одружились; здійснювала поховання ОСОБА_10, він лікувався за державний кошт, спірний гараж використовували з 2008 року, а придбали його в 2009 році, за спірну квартиру сплатили спільно із спільних коштів, договір щодо квартири уклали в 2007 році і тоді ж здійснили за неї перший платіж, проект будинку був розроблений в 2007 році, рік укладення договору щодо квартири зазначено 2005 за наполяганням продавця, до шлюбу сплатили за спірну квартиру 15000 гривень, 90 процентів за квартиру заплатили під час перебування в шлюбі із ОСОБА_10, 06/02/2008 р. сплатили за квартиру 100000 гривень за рахунок отриманої позики, позику повернули за спільні кошти, останній внесок за квартиру в сумі 44351.47 гривень здійснили 14/10/2008 р., з них 39998 гривень були особистими коштами ОСОБА_4; в квітні 2008 року здійснили переобладнання квартири; вселились в спірну квартиру з ОСОБА_10 спільно в липні 2011 року; в 2009 році отримали довідку про право власності на гараж від забудовника і зареєстрували на нього право власності; вважає, що гараж належить їй та ОСОБА_10 на праві спільної власності подружжя; була присутня під час підписання договору щодо квартири 27/11/2007 р. тоді ж здійснили перший внесок в сумі 5000 гривень.

В судовому засіданні представник відповідача підтримала зустрічний позов, з підстав, що зазначені в ньому, заперечила первинний позов та надала пояснення про те, що комплексна будівельна експертиза спірного будинку була здійснена в 2008 році, гараж придбано в шлюбі.

Судом встановлено наступні обставини.

Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу № 026979 між ОСОБА_10 та ОСОБА_6 їх шлюб розірвано 26/09/2007 р.

Відповідно до свідоцтва про смерть № 179499 ОСОБА_10 помер 15/04/2014 р.

Відповідно до свідоцтва про право власності на гараж №76а в гаражно-будівельному кооперативі «Локоматив-ІФ» право власності зареєстровано на підставі рішення виконавчого комітету від 16/09/2009 року на ОСОБА_10

Вказане рішення ухвалено на підставі заяви ОСОБА_10 від 20/05/2009 р. та довідки ГБК.

Свідоцтво про право власності на спірну квартиру видано 25/03/2009 р. на підставі рішення Виконавчого комітету від 24/02/2009 р.

Відповідно до довідки ГБК №162 спірний гараж належить ОСОБА_10

Відповідно до інвестиційного договору №07-ЖБ-1-2005 роком його укладення зазначено 2005 р., його укладено між ОСОБА_10 та ПП «Еталон» про те, що замовник зобов`язується передати житло ОСОБА_10, який зобов`язався сплатити за це грошові кошти.

Відповідно до довідки №1339 ОСОБА_10 був зареєстрований та проживав до дня смерті в квартирі АДРЕСА_1.

Відповідно до свідоцтва про шлюб № 055352 ОСОБА_4 та ОСОБА_10 зареєстрували шлюб 05/06/2008 р.

Відповідно до заяви від 20/05/2009 р. ОСОБА_10 подав міському голові м. Івано-Франківськ заяву про прийняття рішення про оформлення права власності на спірний гараж.

Відповідно до інформації обслуговуючого кооперативу «Локоматив-ІФ» право користування спірним гаражем ОСОБА_10 отримав в 2008 році.

Відповідно до платіжного документу №73 ОСОБА_10 в листопаді 2007 р. вніс 5000 гривень за договором про дольову участь в будівництві спірної квартири.

Відповідно до платіжного документу №06 ОСОБА_10 в лютому 2008 р. вніс 100000 гривень за договором про дольову участь в будівництві спірної квартири.

Відповідно до платіжного документу №39 ОСОБА_10 в січні 2009 р. вніс 2901,70 гривень за договором про дольову участь в будівництві спірної квартири.

Відповідно до платіжного документу №07 ОСОБА_10 в лютому 2008 р. вніс 10000 гривень за договором про дольову участь в будівництві спірної квартири.

10/01/2008 р. ОСОБА_10 уклав договір-зобов`язання із державним об`єднанням «Львівська залізниця», відповідно до умов якого отримав позику в сумі 100000 гривень на придбання для себе житла.

В комісію по наданню позик державного об`єднання «Львівська залізниця» ОСОБА_10 надав пояснення про те, що отримані 100000 гривень використав на придбання житла для себе в м. Івано-Франківськ.

Відповідно до довідки ПП «Еталон» від 03/01/2008 р. ОСОБА_10 виконав свої зобов`язання за договором про дольову участь в будівництві, в період з 03/10/2005 по 01/07/2007 р. особисто сплатив 115000 гривень, а в період з 01/07/2007 р. по 31/12/2007 р. сплатив 44351,47 гривень.

Відповідно до п. 2 ст. 334 ЦК України переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв'язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов'язання доставки. До передання майна прирівнюється вручення коносамента або іншого товарно-розпорядчого документа на майно.

Відповідно до ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Отже, законодавством визначено засіб доказування обставини передання майна, яким є відповідний платіжний документ.

В свою чергу довідка ПП «Еталон» від 12/06/2015 р. про оплату грошових коштів не є доказом, що передбачений законом для встановлення факту оплати і отримання грошових коштів на виконання відповідного зобов`язання.

Крім цього зміст вказаної довідки категорично заперечила відповідач та її представник, які надали пояснення про те, що у зв`язку із видачею відповідної довідки подали заяву про вчинення злочину.

Отже платіжними документами підтверджено факти оплати за спірну квартиру ОСОБА_10 під час його перебування в шлюбі із відповідачкою ОСОБА_4

Відповідно до квитанції обслуговуючого кооперативу «Локоматив-ІФ» ОСОБА_4 сплатила членські внески за 2012, 2013, 2014 роки.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_11 надала показання про те, що ОСОБА_10 та ОСОБА_4 спільно проживали в м. Тлумач, в 2011 році вони перейшли проживати на спірну квартиру, про яку повідомили що придбали разом і роблять в ній ремонт, спільно розказували, що разом зробили перший внесок в оплату квартири.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_12 надав показання про те, що ОСОБА_10 проживав в м. Тлумач з ОСОБА_4 з травня-червня до осені.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_13 надала показання про те, що вона підшукали спірну квартиру для ОСОБА_10 та ОСОБА_4, вони повідомили, що перший платіж здійснили в листопаді 2007 р., просила зробити перепланування квартири, привозила їм проект за місцем їх проживання в м. Тлумач, після укладення договору щодо квартири, повідомили, що уклали договір про придбання спірного гаражу, була присутня при підписанні договору ОСОБА_10, але часу цієї дії не повідомила, працює у підпорядкуванні відповідачки.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_14 надала показання про те, що ОСОБА_10 та ОСОБА_4 повідомили, що планують жити разом і купують для цього квартиру, в листопаді повідомили, що зробили перший внесок в оплату вартості квартири, до цього спільно проживали в м. Тлумач.В 2007 році ОСОБА_10 та ОСОБА_4 придбали квартиру і гараж, в якому тримала свої речі з дозволу ОСОБА_10 та ОСОБА_4

Відповідно до п. 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до рішення Івано-Франківської міської ради від 30/12/2008 р. № 680 було затверджено акт державної комісії приймання в експлуатацію будинку, в якому знаходиться спірна квартира.

14/03/2006 р. Виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради було надано дозвіл ПП «Еталон» на проведення проектно-пошукових робіт для будівництва житлових приміщень по вул. Залізничній, 4 в м. Івано-Франківськ.

Відповідно до акту прийманняпередачі спірної квартири її було передано ОСОБА_10 в 2009 році.

12/02/2009 р. ОСОБА_10 подав міському голові заяву про реєстрацію за ним права власності на спірну квартиру.

В ст. 334 ЦК України вказано, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).

Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав є обов'язковою. Права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

В ст. 182 ЦК України вказано, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Таким чином спірну квартиру передано у власність ОСОБА_10 під час перебування в шлюбі з відповідачкою ОСОБА_4

Державну реєстрацію речових прав на спірну квартиру здійснено під час перебування в шлюбі з відповідачкою ОСОБА_4

Відповідно до ст. 21 Закону України Про кооперацію пай кожного члена кооперативу формується за рахунок разового внеску або часток протягом певного періоду. Майнові внески оцінюються у грошовій формі. Розмір паю члена кооперативу залежить від фактичного його внеску до пайового фонду. Паї, в тому числі резервного і спеціального фондів, є персоніфікованими і у сумі визначають загальну частку кожного члена кооперативу у майні кооперативу.

Отже розмір паю має бути підтверджений рішенням кооперативу про визначення розміру паю для спадкодавця, а сума сплачених грошових коштів до пайового фонду має бути підтверджена платіжним документом.

Відповідно до п. 2 ст. 212 ЦПК України жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Так сторони не надали суду жодного доказу того, що спірний гараж був побудований кооперативом або за нього сплачено розмір паю, встановлений кооперативом.

Відповідно до п. 3 ст. 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Вказані обставини підлягали доказуванню сторонами, саме вони повинні були надати суду докази на їх підтвердження.

Отже позивачкою суду не надано доказу на підтвердження обставини розміру майнового внеску спадкодавця, доказу його сплати, набуття спадкодавцем права власності на гараж, виявлення спадкодавцем наміру прийняти гараж у власність, оскільки положення Закону України Про кооперацію передбачає право члена гаражного і гаражно-будівельного кооперативу на отримання пайових внесків при виході із товариства або отримання гаража у власність.

Обставина членства позивача чи ОСОБА_10 в гаражному кооперативі перед судом не доведена.

Натомість відповідачка ОСОБА_4 надала суду доказ того, що право власності на спірний гараж зареєстровано у порядку, встановленому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Одним із завдань державної реєстрації речових прав, відповідно до положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» забезпечення визнання та захисту державою цих. Державною реєстрацією речових прав є офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно. Отже у разі спору перевагу в доведенні юридичної вірогідності своїх речових прав отримує особа, за якою зареєстровано відповідне речове право у порядку, встановленому законом.

Відповідно до п. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 11 Закону України Про кооперацію вступ до кооперативу здійснюється на підставі письмової заяви.

Відповідно до ст. 12 Закону України Про кооперацію основними правами члена кооперативу є одержання кооперативних виплат та виплат на паї; одержання паю у разі виходу з кооперативу в порядку і в строки, визначені його статутом.

Відповідно до ст. 13 Закону України Про кооперацію членство в кооперативі припиняється у разі смерті члена кооперативу - фізичної особи.

Відповідно до ст. 21 Закону України Про кооперацію право власності членів кооперативу - фізичних осіб на свою загальну частку успадковується.

Так, суду не надано доказу того, що гараж про який вказує позивачка і спірний гараж є одним і тим самим гаражем, оскільки відповідно до пояснення відповідачки ОСОБА_4 спірний гараж було придбано ОСОБА_10 під час перебування з нею в шлюбі і право власності на спірний гараж було зареєстровано також в час перебування вказаних осіб в шлюбі.

В свою чергу відповідно до пояснень ОСОБА_7 та ОСОБА_8 їх батько ОСОБА_10 протягом життя мав в користуванні різні гаражі, які в тому числі на їх думку знаходились в кооперативних організаціях, які, втім він самостійно будував, а в наступному продавав.

При цьому ОСОБА_10 не міг придбати у сторонньої особи гараж, який би вважав своїм, придбаним ним раніше внаслідок членства в гаражному кооперативі. Отже дії ОСОБА_10 не свідчать про те, що він вважав спірний гараж своїм до моменту його придбання в шлюбі із ОСОБА_4, оскільки не став би придбавати його, якщо би вважав себе власником спірного гаража.

В свою чергу відповідно до п. 1 ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Державну реєстрацію речових прав на спірний гараж та на спірну квартиру сторони не заперечували.

Доказів на спростування правових підстав для ухвалення органом місцевого самоврядування розпорядження про реєстрацію речових прав на спірне майно перед судом не доведено.

При цьому в ст. 60 СК України вказано, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до п. 2 ст. 60 ЦПК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже набуті ОСОБА_10 та ОСОБА_4 під час їх шлюбу спірні квартира і гараж, придбані в інтересах їх сім`ї вважаються їх спільною сумісною власністю.

Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Тому задоволення позову про визнання за позивачкою права власності на частку майна відповідачки мало б своїм наслідком порушення права власності відповідачки.

Отже у вказаній частині позов є формою зловживання правом на звернення до суду.

Однак відповідно до п. 1 ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

В п. 2 ст. 13 ЦК України зазначено, що при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (п. 3 ст. 13 ЦК України).

В п. 6 ст. 13 ЦК України у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п'ятою цієї статті, суд може зобов'язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Відповідно до п. 3 ст. 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Відповідно до п. 3 ст. 58 ЦПК України суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Прохання відповідача ОСОБА_4 про оформлення спадкових прав на її частку у спадщині ОСОБА_10 на гараж позбавлені правових підстав, оскільки відповідно до ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є розгляд спорів щодо оспорюваних або порушених прав. Будь-яких її прав як спадкоємця ОСОБА_10 позивач та відповідачі не оспорювали, обставину перебування ОСОБА_10 та ОСОБА_4 в шлюбі сторони не заперечували.

Відповідно до ст. 34 Закону України «Про нотаріат» нотаріуси видають свідоцтва про право на спадщину, видають свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя в разі смерті одного з подружжя.

Відповідач ОСОБА_4З не надала суду жодного доказу того, що їй раніше було відмовлено нотаріусом у посвідченні її спадкових прав. Тому вона без будь-яких правових підстав просила про визнання за нею права власності на спадкове майно без і замість звернення до органів нотаріату України, оскільки перебування в шлюбі відповідачки зі спадкодавцем жоден учасник спору не заперечував, належність відповідачки до числа спадкоємців також не заперечувалась іншими учасниками.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, п. 57, Series A, № 93 право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням.

Одним із таких обмежень є звернення для оформлення спадкових прав до органів нотаріату України, як це передбачено законодавством України.

Усі інші пояснення сторін, їх докази і арґументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення.

Відповідно до зазначеного суд,-

УХВАЛИВ:

в позові ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_4 про визнання права власності на: 1/2 частку гаражу №76а по вул. Залізничній №4 в м. Івано-Франківськ в обслуговуючому кооперативі «Локомотив-ІФ» та на 1/2 частки на квартиру АДРЕСА_2, компенсації судових витрат, відмовити;

зустрічний позов задовольнити частково;

визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частки на гараж №76а по вул. Залізничній №4 в м. Івано-Франківськ в обслуговуючому кооперативі «Локомотив-ІФ» та на 1/2 частки на квартиру АДРЕСА_2;

стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 3654 гривень витрат зі сплати судового збору;

в іншій частині зустрічного позову відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Івано-Франківської області протягом 10 днів з моменту його проголошення. Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Головуючий суддя С.О. Бородовський