Справа № 643/8962/15-ц
Провадження № 2/643/3541/15
30.07.2015 року Московський районний суд м. Харкова у складі головуючого судді Крівцова Д.А., за участю секретаря Славгородської В.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -
Позивач звернулась до суду з позовом, в якому просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 (далі - Квартира), та зняти його з реєстрації за вказаною адресою.
В обґрунтування позову зазначила, що Квартира належить їй на праві особистої приватної власності. Відповідач є її колишнім чоловіком та на початку 2010 року забрав всі свої речі та виїхав з Квартири. Місце проживання відповідача на даний час їй не відоме. За адресою Квартири зареєстровано троє осіб, а саме вона, відповідач та неповнолітня ОСОБА_3 Вказана дитина є інвалідом з дитинства та знаходиться на її утриманні. Вона позбавлена можливості нести додаткові витрати по оплаті комунальних послуг за відповідача. Вона ніколи не перешкоджала відповідачу у проживанні в Квартирі, відповідач ніколи не звертався до неї з питанням щодо вселення до Квартири. Відповідач не проживає в Квартирі приблизно чотири роки, не отримує поштову кореспонденцію, в Квартирі відсутні його особисті речі та майно.
Позивач в судовому засіданні позовні вимоги та доводи, викладені в позові, підтримала в повному обсязі.
Відповідач у судове засідання не з'явився, про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, заперечень проти позову, заяви про розгляд справи за його відсутності, суду не надав.
Оскільки позивач не заперечував проти такого вирішення справи, суд проводить заочний розгляд справи та вирішує її на підставі наявних у ній доказів.
Судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини.
Відповідно до Договору купівліпродажу квартири від 11.07.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_4, зареєстрованого в реєстрі за № 1691, Квартира належить на праві власності позивачу ОСОБА_1
Як вбачається з довідки № 1546 від 27.04.2015 року, виданої дільницею № 36 КП «Жилкомсервіс», за адресою Квартири з 26.08.2011 року зареєстровані позивач та її дочка ОСОБА_3, з 27.03.2012 року зареєстрований відповідач ОСОБА_2
Відповідно до Свідоцтва про розірвання шлюбу серії 1-ВЛ № 109300, шлюб між сторонами розірвано 15.07.2010, актовий запис за № 138.
Таким чином, відповідача було зареєстровано за місцем проживання в Квартирі після розірвання шлюбу між сторонами.
Крім вказаних вище письмових доказів, позивачем надано суду Витяг з державного реєстру правочинів щодо вказаного вище договору купівлі-продажу Квартири, технічний паспорт на Квартиру, свідоцтво про народження дочки та посвідчення щодо дитини-інваліда.
Інших письмових доказів позивачем суду не надано.
Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї та інших осіб.
Згідно ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК Української РСР до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.
Частиною другою ст. 64 ЖК Української РСР передбачено, що до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Статтею ст. 158 ЦК України передбачено, що наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення.
Згідно ст. 163 ЖК Української РСР у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою ст. 71 цього кодексу.
Відповідно до ч. 1 ст. 71 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сімї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.
Згідно ст. 72 ЖК Української РСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Таким чином, умовою визнання відповідача таким, що втратив право користування Квартирою, є доведення факту як його непроживання за адресою Квартири, так і факту відсутності поважних причин такого непроживання.
В судовому засіданні судом було роз'яснено особам, які беруть участь у справі, їх процесуальні права та обов'язки, в тому числі роз'яснено положення ст. 10, 11, 60 ЦПК України, згідно яких суд розглядає цивільні справи на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, та кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Крім того, судом позивачу було роз'яснено право заявляти клопотання.
Також судом в судовому засіданні було опитано позивача на предмет наявності заяв та клопотань, в тому числі неодноразово опитано на предмет наявності клопотань про виклик свідків та витребування доказів.
Позивачем було зазначено, що заяви та клопотання у неї відсутні.
Таким чином, судом в межах повноважень, визначених ч. 4 ст. 10 ЦПК України, вжито передбачених ЦПК України заходів щодо сприяння всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, щодо роз'ясненню особам, які беруть участь у справі, їх прав та обов'язків, та щодо сприянню здійсненню прав позивача, в тому числі відносно доведення обставин, на які вона посилається як на підставу позовних вимог.
Проте всупереч вимог ст. 10, 60 ЦПК України будь-яких доказів на підтвердження того, що відповідач не проживає за адресою Квартири, а також що відсутні поважні причини такого непроживання, позивачем суду надано не було.
При цьому пояснення позивача щодо непроживання відповідача в Квартирі протягом тривалого часу суд не може визнати належним та допустимим доказом, яким може підтверджуватись вказана обставини, з огляду на наступне.
Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.
Відповідно до ст. 62 ЦПК України сторони, треті особи та їхні представники за їх згодою можуть бути допитані як свідки про відомі їм обставини, що мають значення для справи.
Згідно роз'яснень, викладених в абзаці другому п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.06.2009 року Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції, пояснення сторін, третіх осіб та їх представників, отримані не за процедурою допиту свідків (стаття 184 ЦПК), не можуть використовуватися як засіб доказування.
Клопотання про її допит в якості свідка позивачем заявлено не було.
За таких обставин пояснення позивача, яка є особою, заінтересованою у певному результаті розгляду справи, суд, з огляду на положення ч. 2 ст. 57, ст. 62 ЦПК України, не може визнати належним та допустимим доказом на підтвердження обставин, якими позивач обґрунтовує позовні вимоги.
Таким чином, позивачем всупереч вимог ст. 10, 60 ЦПК України не надано суду будь-яких доказів на підтвердження того, що відповідач не проживає в Квартирі. Також позивачем не надано суду будь-яких доказів на підтвердження відсутності поважних причин непроживання відповідача за адресою Квартири.
За таких обставин підстави для задоволення позову відсутні.
Керуючись ст. 10, 11, 60, 88, 169, 208-209, 212-215, 224-226 ЦПК України, -
В задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через Московський районний суд м. Харкова протягом десяти днів з дня його проголошення. Позивач, який брав участь у справі, але не був присутнім в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, може подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.
Суддя Крівцов Д.А.