АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 травня 2015 року Апеляційний суд м. Києва

у складі:

головуючого Вербової І.М.

суддів Кирилюк Г.М.

ПанченкаМ.М.

при секретарі Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за скаргою ОСОБА_2 на постанову головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції у м. Києві МикитинОксани Степанівни, заінтересована особа - житлово-будівельний кооператив «Поліграфіст», за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 2 березня 2015 року,-

в с т а н о в и в :

У січні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду зі скаргою на постанову головного державного виконавця ВДВС Оболонського РУЮ у м. Києві

МикитинО.С.

Вимоги за скаргою обґрунтовані тим, що постановою ВДВС Оболонського РУЮ у м. Києві від 29 серпня 2014 року було накладено арешт на кошти боржника ОСОБА_2 у виконавчому провадженні по стягненню солідарно з

ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на користь ЖБК «Поліграфіст» 6 888,80 грн. заборгованості по оплаті комунальних послуг з урахуванням 3% річних. Вважаючи зазначену постанову необґрунтованою, оскільки у ній в порушення вимог ст.ст. 25-27 Закону України «Про виконавче провадження» не зазначено строки та дати, у які боржник не виконав майнові вимоги, а також вказуючи на те, що про дану постанову він дізнався тільки 24 жовтня 2014 року, просив суд її скасувати.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 2 березня 2015 року вказану скаргу залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставиться питання про скасування ухвали суду у зв'язку з тим, що вона суперечить вимогам процесуального законута про постановлення нової про задоволення скарги та скасування постанови

________________________________________________

Справа № 756/8087/13-ц

№ апеляційного провадження 22-ц/796/5316/2015

Головуючий у суді першої інстанції: Васалатій К.А.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Вербова І.М.

державного виконавця ВДВСОболонського РУЮ у м. Києві від 29 серпня 2014 року про накладення арешту на кошти боржника.

Апелянт, зокрема, посилається на ту обставину, що судом не було взято до уваги доказів, які свідчать про незаконність оскаржуваної постанови державного виконавця та прийняття її з порушенням чинного законодавства.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 та його представник - ОСОБА_7 подану апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити.

Представники ВДВС Оболонського РУЮ у м. Києві та ЖБК «Поліграфіст», належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не прибули, про причини неявки суд не повідомили, у зв'язку із чим колегія суддів вважала за можливе слухати справу у їх відсутність на підставі ч. 2 ст. 305 ЦПК України.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Під час розгляду справи за зазначеною скаргою судом встановлені наступні обставини.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 29 травня 2014 року стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на користь ЖБК «Поліграфіст» 6 888,80 грн. заборгованості по оплаті комунальних послуг з урахуванням 3% річних та 229,40 грн. судових витрат.

16 липня 2014 року на виконання вказаного рішення судом видано виконавчий лист № 2/756143/14, виконавче провадження за яким відкрито 5 серпня 2014 року та боржнику надано термін для самостійного виконання рішення.

Постановою старшого державного виконавця ВДВС Оболонського РУЮ у м. Києві Лаврової Є.В. від 29 серпня 2014 року накладено арешт на кошти боржника ОСОБА_2 у ПАТ «Укрсоцбанк», ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та КРД ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в межах суми 8 130,02 грн. (том 1 а.с. 235).

Залишаючи скаргу ОСОБА_2 без задоволення, суд виходив з того, що скаржником не надано жодного належного та допустимого доказу щодо сплати у добровільному порядку боргу та судового збору за рішенням суду, незважаючи на те, що про накладення арешту на грошові кошти йому стало відомо лише у жовтні 2014 року.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він є обґрунтованим та відповідає фактичним обставинам справи, з огляду на наступне.

Згідно з п. 6 ч. 3 ст. 11 та ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення та може накладатися державним виконавцем, зокрема, шляхом винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах.

Зі змісту ч. 2 ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження» вбачається, що одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження державний виконавець за заявою стягувача може накласти арешт на майно та кошти боржника.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, які містяться у постанові № 6 від 7 лютого 2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», при виконанні судових рішень про стягнення грошових коштів державний виконавець на підставі статті 52 Закону про виконавче провадження у першу чергу звертає стягнення на кошти боржника в гривнях та іноземній валюті, інші цінності, у тому числі кошти на рахунках і вкладах боржника у банках та інших фінансових установах.

Частина 3 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає, що постановою про арешт коштів може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети.

З викладеного вбачається, що дії державного виконавця щодо накладення арешту на зазначену суму, яка є більшою за суму боргу ОСОБА_2, відповідають вимогам закону, оскільки така сума включає в себе виконавчий збір та інші, пов'язані з організацією та проведенням виконавчих дій, витрати.

Крім того, згідно з ч. 4 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження», копії постанови державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника надсилаються не пізніше наступного робочого дня після її винесення боржнику та банкам чи іншим фінансовим установам.

Як вбачається з матеріалів справи, копія постанови про накладення арешту від 29 серпня 2014 року надсилалася сторонам виконавчого провадження, в тому числі боржнику ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 (том 2 а.с. 5).

Таким чином, враховуючи те, що постанова державного виконавця ВДВС Оболонського РУЮ у м. Києві від 29 серпня 2014 року винесена з дотриманням вимог чинного законодавства, а заявником, в порушення передбаченого статтею 60 ЦПК України обов'язку, не надано жодного належного та допустимого доказу в розумінні ст.ст. 58-59 ЦПК України на підтвердження своїх вимог, висновок суду першої інстанції про необхідність залишення скарги ОСОБА_2 без задоволення є законним та обґрунтованим, у зв'язку з чим колегія суддів погоджується з ним.

Про законність висновків суду свідчить також та обставина, що заявник, дізнавшись про оскаржувану постанову, не звертався із заявою до Оболонського РУЮ у м. Києві про надання додаткового строку для самостійного виконання рішення, а також з відповідними скаргами на постанову про відкриття виконавчого провадження та інші дії чи бездіяльність державного виконавця, що підтверджується поясненнями самого ОСОБА_2

Доводи апелянта про необізнаність його про відкриття виконавчого провадження є необґрунтованими, враховуючи положення ст. 31 Закону України «Про виконавче провадження», згідно з якими боржник вважається повідомленим про відкриття виконавчого провадження, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Посилання апелянта на незаконність вимог державного виконавця про стягнення судового збору є юридично не значимими, оскільки судовий збір у розмірі 229,40 грн. стягнуто з відповідачів за рішенням суду.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу на те, що стаття 28 Закону України «Про виконавче провадження», на яку посилається заявник, регулює питання стягнення не судового, а виконавчого збору.

Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів та необхідності задоволення скарги, не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваної ухвали, є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті справи.

Постановлена судом ухвала відповідає вимогам процесуального закону і не може бути скасована з підстав, наведених в апеляційній скарзі, а тому остання має бути відхилена на підставі п. 1 ч. 2 ст. 307 ЦПК України.

Керуючись статтями 303, 307, 312, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 2 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий : І.М. Вербова

Судді : Г.М. Кирилюк

М.М.Панченко