Справа №489/333/15-ц 06.07.2015 06.07.2015 06.07.2015
Провадження №22-ц/784/1479/15
Провадження №22-ц/784/1479/15 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Категорія 27 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
Рішення

Іменем України

06 липня 2015 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Галущенка О.І., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання Романенко Ю.О.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_3 рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 13 травня 2015 року, ухвалене у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Фінансова ініціатива» про стягнення грошових коштів за договором банківського вкладу, відшкодування моральної шкоди та покладення відповідальності за порушення грошового зобовязання, -

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2015 року ОСОБА_3 предявила вищевказаний позов до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Фінансова ініціатива» (далі ПАТ КБ «Фінансова ініціатива»), який обґрунтовувала наступним.

12 вересня 2014 року між нею та ПАТ КБ «Фінансова ініціатива» у простій письмовій формі укладено договір банківського вкладу №344362 (вклад «Інтернаціональний») за умовами якого вона розмістила в банку на вкладному (депозитному) рахунку грошові кошти в сумі 3 450 доларів США строком до 17 вересня 2015 року зі сплатою 11.75 % річних.

В наступному, між нею та відповідачем були укладені додаткові договори до договору банківського вкладу №344362 від 12 вересня 2014 року за якими вона декілька разів поповняла суму владу, внаслідок чого загальна сума вкладу за вищеназваним договором з дати його підписання склала 15 000 доларів США.

12 листопада 2014 року вона звернулася до ПАТ КБ «Фінансова ініціатива» з вимогою про виплату суми вкладу та нарахованих відсотків за договором банківського вкладу, однак ні відповіді, ні суми вкладу не отримала, у звязку з чим, вимушена звернутися з позовом до відповідача про захист своїх порушених прав, як споживача банківських послуг .

Посилаючись на викладені обставини, порушення умов договору та часткове повернення відповідачем суми вкладу, позивач просила стягнути з відповідача на її користь суму грошового вкладу у розмірі 10 585 доларів США, що еквівалентно 167 031 грн. 30 коп., проценти за користування вкладом в розмірі 2 563 грн. 71 коп., пеню в сумі 192 259 грн. 72 коп. та три процента річних від простроченої суми в розмірі 526 грн. 76 коп., а всього - 362 381 грн. 49 коп.

Також вказувала на те, що внаслідок таких дій відповідача їй була завдана моральна шкода, компенсацію якої вона оцінила в розмірі 10 000 грн. 00 коп. та просила стягнути її з відповідача на свою користь.

В подальшому, позивач неодноразово змінювала позовні вимоги та остаточно просила про стягнення на її користь 258 доларів США 57 центів нарахованих процентів за користування вкладом, 646 доларів США 21 цент пені, 53 долара США 12 центів - три процента річних від простроченої суми і 700 доларів США на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 13 травня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_3 до ПАТ КБ «Фінансова ініціатива» задоволені частково.

Стягнуто з ПАТ КБ «Фінансова ініціатива» на користь ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 311 доларів США 69 центів, з яких - 258 доларів США 57 центів проценти за користування вкладом, 53 долара США 12 центів три процента річних від простроченої суми.

В задоволенні позовних вимог про стягнення пені та компенсації моральної шкоди позивачу відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат у справі.

На вказане рішення ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просила його скасувати в частині відмови у задоволенні її вимог про стягнення пені та відшкодування моральної шкоди та ухвалити в цій частині нове рішення, яким названі вимоги задовольнити в повному обсязі. При цьому вказувала, що судове рішення в оскаржуваній частині є необґрунтованим у звязку з неповним зясуванням судом обставин, що мають значення для справи та порушення судом першої інстанції норм матеріального права.

Рішення суду в частині стягнення процентів за користування вкладом та трьох процентів річних за порушення грошового зобовязання, сторонами не оскаржується, а тому відповідно до ст.303 ЦПК України колегією суддів в цій частині не переглядається, оскільки апеляційна інстанція обмежена доводами апеляційної скарги.

Дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Вирішуючи спір таким чином, як викладено в оскаржуваному рішенні, суд першої інстанції виходив з того, що позивач у встановленому порядку звернувся до відповідача із заявою про повернення суми вкладу, проте останній ухилився від виконання своїх обовязків щодо повернення суми вкладу та відсотків за ним, чим порушив прийняті на себе договірні зобовязання. Відмовляючи в частині стягнення пені, суд першої інстанції вважав, що правових підстав для її стягнення не має, оскільки Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» не передбачена відповідальність банка за несвоєчасне повернення за заявою клієнта всієї суми вкладу. Також суд зазначав, що оскільки між сторонами склались договірні правовідносини та договором банківського вкладу не передбачена компенсація моральної шкоди, завданої неналежним виконанням зобовязань за договором, то позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди є безпідставними.

Колегія суддів частково погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно зі ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст.ст.303,304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Таким чином, у судовому рішенні апеляційний суд зобовязаний дати відповіді на всі доводи апеляційної скарги, оскільки інакше буде порушено вимоги ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду в такому його елементі, як мотивування судового рішення судом, який має право на дослідження нових доказів і переоцінку доказів.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про банки та банківську діяльність» вклад (депозит) - це кошти в готівковій або безготівковій формі, у валюті України або іноземній валюті, які розміщені клієнтами на іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

Відповідно до ст.1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобовязується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (ст. 633 цього Кодексу).

До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.

За правилами ст.1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення. За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобовязаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 12 вересня 2014 року між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «Фінансова ініціатива» у простій письмовій формі було укладено договір банківського вкладу №344362 (вклад «Інтернаціональний»), відповідно до якого позивач розмістила на депозитному рахунку вклад в іноземній валюті в сумі 3 450 доларів США, терміном до 17 вересня 2015 року, з нарахуванням 11.75 % річних на умовах, визначених договором (а.с.6-7,12).

15 вересня, 16 вересня, 17 вересня та 18 вересня 2014 року між сторонами укладені додаткові договори до договору банківського вкладу №344362 від 12 вересня 2014 року, відповідно до яких позивав поповнила суму вклад на загальну суму 15 000 доларів США, у тому числі, 15 вересня 2014 року поповнила на 3 480 доларів США, 16 вересня 2014 року поповнила на 3 480 доларів США, 17 вересня 2014 року поповнила на 3 450 доларів США та 18 вересня 2014 року поповнила на 1 140 доларів США (а.с.8-11,12-14).

12 листопада 2014 року позивач звернулась до відповідача з вимогою повернути суму банківського вкладу та нарахованих процентів (а.с.15).

Згідно з випискою по рахунку позивача, банк частково повернув грошові кошти, зокрема: 17 грудня 2014 року - 815 доларів США, 18 грудня 2014 року - 900 доларів США, 19 грудня 2014 року 900 доларів США, 22 грудня 2014 року 900 доларів США, 25 грудня 2014 року 900 доларів США, 30 січня 2015 року 772 долара США, 05 лютого 2015 року - 400 доларів США та 09 лютого 2015 року 600 доларів США (а.с.22-23).

Отже, вказані обставини свідчать про порушення відповідачем договірних зобовязань та вимог вищенаведених норм чинного законодавства, а тому, на думку колегії суддів, позивач мав підстави порушувати питання про покладення відповідальності на банк за невиконання ним своїх грошових зобовязань.

Зокрема, відповідно до ст.1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунку клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунку банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати збитки, якщо інше не встановлено законом.

За змістом спеціальних правових норм, якими врегульовані правовідносини банківського вкладу (глави 71 та 72 ЦК України) відсутня заборона щодо забезпечення належного виконання зобовязання неустойкою.

Закон України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» № 2346-III від 05 квітня 2001 року (далі Закон України) передбачає спеціальні правила щодо відповідальності банків при здійсненні переказу у вигляді сплати пені. Дія вказаного закону розповсюджується на діяльність учасників платіжних систем - банківські установи та держателів електронних платіжних засобів, якими є фізичні особи, які на законних підставах використовують електронний платіжний засіб для ініціювання переказу коштів з відповідного рахунку в банку або здійснюють інші операції із застосуванням зазначеного електронного платіжного засобу.

Приписами ст.32 Закону України передбачено що банк отримувача несе відповідальність перед ним повязану з проведенням переказу, відповідно до цього закону та умов укладеного договору.

Статтею 32.2 Закону України встановлено, що у разі порушення банком строків виконання доручення клієнта на переказ цей банк зобовязаний сплатити пеню у розмірі 0,1 відсотка суми простроченного платежу за кожний день прострочення, але не більше 10 відсотків, якщо інший розмір пені не обумовлений договором між ними.

Таким чином, якщо договором не передбачена штрафна відповідальність банку за прострочення виконання розпорядження клієнта, то підлягають застосуванню положення наведеної матеріальної норми.

Як видно з п.5.1. договору банківського вкладу, сторони домовились, що у випадку невиконання або неналежного виконання зобовязань за цим договором вони несуть відповідальність, передбачену чинним законодавством.

Розмір неустойки за цим правочином сторони не узгоджували. Вклад позивача в розмірі 15 000 доларів США повертався банком поетапно.

За таких обставин, а саме доведеності факту порушення відповідачем зобовязань по своєчасному поверненню позивачу суми вкладу, то наявні підстави, для стягнення пені за період з 12 грудня 2014 року по 09 лютого 2015 року. Розмір пені за вказаний період прострочення, враховуючи поетапне зменшення суми вкладу становить 646 доларів США 21 центів (вказаний розмір неустойки відповідачем не спростований).

Разом з тим, неустойку за порушення зобовязань за договором банківського вкладу відповідно до вимог ст.ст.549-551 ЦК України необхідно зазначати в національній валюті гривні, що буде становити 13 336 грн. 16 коп. та оскільки такий розмір неустойки перевищує розмір присудженої за даним спором суми 258 доларів США 57 центів (заборгованість за процентами за користування вкладом), що еквівалентно станом на 13 травня 2015 року 5 336 грн. 24 коп., то колегія суддів вважає за можливе застосувати положення ч.3 ст.551 ЦК України та з урахуванням положень ст.3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та ч.4 ст.10 ЦПК України щодо обовязку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав, зменшити розмір пені до 4 000 грн. 00 коп.

Оскільки суд першої інстанції був іншої думки, то виписане необхідне привести рішенням апеляційного суду.

Рішення суду в частині відхилення решти позовних вимог є законним і обґрунтованим.

Так, відповідно до вимог п.5 ч.1 ст.4 Закону «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року (з наступними змінами та доповненнями) споживачі мають право на відшкодування майнової та моральної (немайнової) шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту продукції), відповідно до закону.

Стягнення моральної шкоди, завданої неналежним виконанням договору банківського вкладу сторони спору не передбачили в договорі.

Отже, місцевий суд дійшов до вірного висновку про відсутність законних підстав для задоволення цих вимог, оскільки положення п.5 ч.1 ст.4 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року (з наступними змінами та доповненнями) не поширюються на спір, що виник з цього договору.

Часткове задоволення апеляційної скарги є підставою відповідно до ст.88 ЦПК України для перерозподілу судових витрат і відповідно зміни судового рішення в цій частині.

Керуючись ст.ст.303,309,316 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 13 травня 2015 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Фінансова ініціатива» про стягнення пені - скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про часткове задоволення названих вимог.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Фінансова ініціатива» на користь ОСОБА_3 4 000 (чотири тисячі) грн. 00 коп. - пені.

Рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 13 травня 2015 року в частині розподілу судових витрат змінити, виклавши в наступній редакції.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Фінансова ініціатива» в дохід держави 104 (сто чотири) грн. 32 коп. судових витрат.

В іншій частині судове рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Судді: