Ухвала

іменем україни

27 травня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Колодійчука В.М., Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Полтавської області від

16 січня 2015 року,

встановила:

У серпні 2014 року товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (далі - ТОВ «Кредитні ініціативи») звернулося до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що за умовами кредитного договору від 13 червня 2008 року, укладеного між товариством з обмеженою відповідальністю «ПростоФінанс» та ОСОБА_3, остання отримала кредит у сумі 128 000 грн на умовах визначених договором. Згідно договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 18 травня

2012 року товариство з обмеженою відповідальністю «ПростоФінанс» відступило право вимоги за кредитним договором ТОВ «Кредитні ініціативи».

Посилаючись на порушення ОСОБА_3 умов кредитного договору, що призвело до утворення заборгованості в сумі 177 203,36 грн, просило вказану суму стягнути з останньої.

Рішенням Кременчуцького районного суду Полтавської області від

30 вересня 2014 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 16 січня

2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» заборгованість за кредитним договором в розмірі 177 203,36 грн та

1 772,03 грн судового збору.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення апеляційного суду скасувати, рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із недоведеності позовних вимог. Зазначав, що наданий позивачем розрахунок заборгованості є неповним та викликає сумнів.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову, апеляційний суд виходи із того, що між сторонами виникли договірні зобов'язання, невиконання яких тягне настання наслідків, установлених законом або договором.

Проте повністю з такими висновками погодитися не можна, виходячи з наступного.

Установлено, що 13 червня 2008 року товариство з обмеженою відповідальністю «ПростоФінанс» і ОСОБА_3 уклали кредитний договір, за умовами якого остання отримала кредит в сумі 128 000 грн на умовах визначених договором зі строком користування до 10 червня

2013 року.

Згідно з п. 2.5 договору погашення кредиту і сплата процентів за користування кредитом здійснюється позичальником частинами - щомісячними платежами у розмірах та у строки, передбачені графіком платежів, який є додатком №1 до даного договору.

На підставі договору купівлі-продажу кредитного портфелю від

18 травня 2012 року товариство з обмеженою відповідальністю «ПростоФінанс» відступило право вимоги ТОВ «Кредитні ініціативи».

Пред'являючи позов, ТОВ «Кредитні ініціативи» надано розрахунок заборгованості станом на 4 листопада 2013 року, згідно із яким суми заборгованості за кредитом становить 101 454,73 грн, по відсотках -

39 970,34 грн, за комісією - 6 362,84 грн та неустойкою (штрафом) -

29 415,45 грн. Нарахування даних сум проводилось згідно умов кредитного договору.

Сума кредиту становить 128 000 грн, залишок заборгованості по кредиту становить 101 454, 73 грн. Відповідачем було сплачено

42 331, 92 грн, з них: 26 545, 27 грн на погашення кредиту та 15 786, 65 грн кошти, що були направлені на погашення відсотків та штрафних санкцій.

Задовольняючи позов кредитора, поданий 12 серпня 2014 року, апеляційний суд виходив із того, що він ґрунтується на умовах договору та вимогах діючого законодавства - ст. ст. 264, 1054 ЦК України. Зазначав, що ОСОБА_3 своїх зобов'язань за кредитним договором не виконала, що призвело до утворення заборгованості, та те, що остання не надала належних доказів на спростування розрахунку, наданого позивачем.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання» (ст. ст. 530,

631 ЦК України).

Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу

ч. 2 ст. 1050 ЦК України).

Як зазначалось вище, сторони встановили як строк дії договору, так і строки виконання зобов'язань зі щомісячним погашенням платежів, останній з яких у визначеній сумі підлягав виконанню до 10 червня

2013 року.

Графіком платежів, який є складовою частиною договору, погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями. Визначено суму щомісячного платежа - 3 007,74 грн (а.с. 10)

Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання згідно з ч. 3 ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Аналіз норм ст. 266, ч. 2 ст. 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

З довідки грошових надходжень вбачається, що остання оплата кредиту в сумі 1 000 грн була здійснена 19 березня 2010 року (а.с. 24) і саме з цього часу позивачу стало відомо про порушене право.

Під час розгляду справи судом першої інстанції, відповідач не подавала заяву про застосування строку позовної давності, а подала таку заяв лише до апеляційного суду.

Установлено, що згідно з умовами кредитних договорів (п. 3.1) позичальники зобов'язані здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) в розмірі та у строки, визначені графіком повернення кредиту.

Ураховуючи те, що за пунктом 3.1 кредитного договору погашення кредиту (заборгованості за кредитом, процентами, винагородою) повинно здійснюватись позичальником частинами не пізніше 10 числа місяця у відповідповідному платіжному періоді, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань.

Отже, аналізуючи умови кредитного договору та зміст зазначених правових норм, необхідно дійти висновку про те, що у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів і процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Оскільки умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Таким чином, якщо за умовами договорів погашення кредиту та процентів повинно здійснюватись позичальником частинами кожного місяця, у рахунок чого вносяться кошти, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальниками кожного із цих зобов'язань.

Слід зауважити, що апеляційний суд вважав, що позивачем строк позовної давності не пропущено, оскільки кредитний договір діє до

10 червня 2013 року, при цьому зазначав, що в силу ст. 264 ЦК України строк позовної давності перервався у зв'язку зі звернення 4 лютого

2014 року ТОВ «Кредитні ініціативи» з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, який судом залишено без розгляду.

Згідно ч. 1 ст. 265 ЦК України залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності.

Викладене свідчить про порушення апеляційним судом норм процесуального права.

Враховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом встановлено неповно, ухвалені у справі судові рішення не відповідають вимогам ст. ст. 213, 316 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від

30 вересня 2014 року та рішення апеляційного суду Полтавської області від 16 січня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді:В.С. Висоцька

О.В. Кафідова

В.М. Колодійчук

І.М. Фаловська