АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09лютого 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Корчевного Г.В.,

суддів: Лапчевської О.Ф., Слободянюк С.В.,

при секретарі Бугай О.О.,

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання договору підряду, стягнення майнової шкоди, неустойки та відшкодування моральної шкоди, -

УСТАНОВИЛА:

У травні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_3 про розірвання договору підряду, стягнення майнової шкоди, неустойки та відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позову зазначав, що 18 жовтня 2013 року між позивачем та відповідачем було укладено Договір підряду № 18102013 (надалі - Договір), згідно умов якого відповідач взяв на себе зобов'язання здійснити комплекс робіт загальною вартістю 50 000 грн. 00 коп. Відповідно до п. 3.1 Договору відповідач зобов'язався виконати вказані роботи протягом 15 календарних днів з дня сплати позивачем на користь відповідача авансового платежу визначеного у п. 4.2.1 Договору. Зазначений авансовий платіж у розмірі 37 582 грн. 00 коп. відповідач отримав 22 жовтня 2013 року, ремонтні робити він повинен був закінчити до 06 листопада 2013 року. Станом на день звернення з позовом до суду визначені умовами Договору роботи відповідачем не виконані, що є грубим порушенням умов Договору. 16 квітня 2014 року позивач направив відповідачу рекомендований лист з вимогою в строк до 22 квітня 2014 року приступити до виконання робіт за Договором, або в той же термін повернути позивачу сплачений аванс та штрафні санкції передбачені у мовами Договору, вимогу відповідач залишив без уваги та у визначений строк до виконання робіт не приступив і отримані від позивача гроші останньому не повернув. З огляду на вказане, позивач просив розірвати між ним та відповідачем Договір та стягнути з відповідача на його користь майнову шкоду, яка складається з сплаченого позивачем авансового платежу - 37 582 грн. 00 коп. та неустойку, яка передбачена п.п. 8.4, 8.7 Договору у загальному розмірі 88 000 грн. 00 коп. Крім того, просить стягнути з відповідача на користь позивача моральної шкоди у сумі 15 000 грн. 00 коп., яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях у зв'язку з ризиком втрати позивачем значної суми грошей та витрачання часу та зусиль на відновлення порушених прав позивача.

Унікальний номер справи: 761/16783/14-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/2981/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Кравець Д.І.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Корчевний Г.В.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 17 листопада 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання договору підряду, стягнення майнової шкоди, неустойки та відшкодування моральної шкоди - відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просять рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 листопада 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Свою апеляційну скаргу мотивує тим, що рішення суду 1-ї інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вважає, що відмовляючи в задоволенні позову, судом не встановлено усі обставини, що мають значення для справи, зокрема не взято до уваги, що в матеріалах справи не міститься жодного належного доказу виконання відповідачем своїх зобов'язань за договором підряду, а надані на виконання робіт замовлення на суму 10570,00 грн. здійснено 13.11.2013 р., тобто після дати, коли підрядні роботи мали бути виконані в повному обсязі.

Зазначає, що судом першої інстанції не з'ясовані обставини щодо вжиття відповідачем заходів для отримання остаточної суми авансу у розмірі 418,00 грн. та своєчасного виконання взятих на себе зобов'язань.

Вказує, що відповідно до п. 9.1. Договору, у разі невиконання та/або неналежного виконання підрядником умов договору та зобов'язань за договором, в тому числі порушення підрядником строку початку чи порушення строку виконання робіт, повного або часткового припинення виконаних робіт, замовник має право частково або повністю відмовитися від Договору. Тому вважає, що суд повинен був перевірити факт припинення дії спірного Договору та застосувати наслідки такого припинення.

Колегія суддів, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Установлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд повинен свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів і висновків експертів.

Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 837 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу. До окремих видів договорів підряду, встановлених параграфами 2-4 цієї глави, положення цього параграфа застосовуються, якщо інше не встановлено положеннями цього Кодексу про ці види договорів.

При цьому, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 875 ЦК України за договором будівельного підряду підрядник зобов'язується збудувати і здати у встановлений строк об'єкт або виконати інші будівельні роботи відповідно до проектно-кошторисної документації, а замовник зобов'язується надати підрядникові будівельний майданчик (фронт робіт), передати затверджену проектно-кошторисну документацію, якщо цей обов'язок не покладається на підрядника, прийняти об'єкт або закінчені будівельні роботи та оплатити їх.

Судом першої інстанції встановлено, що 18 жовтня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був укладений Договір підряду № 18102013 (а.с. 19-22). Згідно п.п. 1.1., 1.3 Договору відповідач зобов'язався на умовах Договору та згідно з вимогами чинного законодавства, за завданням позивача на свій ризик виконати на об'єкті: житловий будинок садибного типу по вул. Першотравнева, 15 в с. Вороньків, Бориспільського р-ну, Київської обл., та здати позивачу у встановлений Договором строк комплекс робіт по оздобленню колон з виготовленням ентазису згідно до узгодженого сторонами Додатку № 2 до цього Договору. Також, позивач у відповідності до п.п. 2.1 Договору зобов'язався оплатити роботу відповідача у розмірі 50 000 грн. 00 коп.

Також судом першої інстанції встановлено, що як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач, серед іншого, просить розірвати між ним та відповідачем вказанийДоговір, стягнути з останнього майнову шкоду в сумі сплаченого авансового платежу у розмірі 37 582 грн. 00 коп. та неустойку, яка передбачена п.п. 8.4, 8.7 Договору у загальному розмірі 88 000 грн. 00 коп. у зв'язку з тим, що відповідач безпідставно відмовився виконати роботи, визначені Договором, та не приступив до їх виконання.

Ухвалюючи оскаржуване рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що згідно вимог ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У відповідності до вимог ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Крім того, суд першої інстанції врахував, що згідно вимог ч. 4 ст. 849 ЦК України замовник має право у будь-який час до закінчення роботи відмовитися від договору підряду, виплативши підрядникові плату за виконану частину роботи та відшкодувавши йому збитки, завдані розірванням договору.

Відповідно до ст. 852 ЦК України передбачено, що якщо підрядник відступив від умов договору підряду, що погіршило роботу, або допустив інші недоліки в роботі, замовник має право за своїм вибором вимагати безоплатного виправлення цих недоліків у розумний строк або виправити їх за свій рахунок з правом на відшкодування своїх витрат на виправлення недоліків чи відповідного зменшення плати за роботу, якщо інше не встановлено договором. За наявності у роботі істотних відступів від умов договору підряду або інших істотних недоліків замовник має право вимагати розірвання договору та відшкодування збитків.

Як вбачається зі змісту Договору, п.п. 8.4 та 8.7 передбачено, що у випадку порушення підрядником строків виконання робіт, що передбачені умовами цього Договору, підрядник, за умови відсутності винних дій замовника у створенні зазначеного прострочення, зобов'язаний сплатити на користь замовника штрафну санкцію в розмірі 1 % від загальної вартості робіт за цим Договором за кожен день такого прострочення. У випадку безпідставної відмови підрядника від виконання робіт після підписання Договору та отримання перших коштів від замовника, підрядник зобов'язаний повернути отримані кошти та сплатити штрафну санкцію у розмірі 15 % від загальної вартості робіт за цим Договором.

Разом з тим, положеннями ч. 1 ст. 846 ЦК України визначено, що строки виконання роботи або її окремих етапів встановлюються у договорі підряду.

Згідно положень ст. 854 ЦК України, якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов'язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково. Підрядник має право вимагати виплати йому авансу лише у випадку та в розмірі, встановлених договором.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 879 ЦК України оплата робіт провадиться після прийняття замовником збудованого об'єкта (виконаних робіт), якщо інший порядок розрахунків не встановлений за погодженням сторін.

Згідно п. 4.2 Договору розрахунок за цим Договором здійснюється у два етапи, а саме: перший авансовий платіж в розмірі 30 000 грн. 00 коп. замовник сплачує підряднику протягом 10 банківських днів з дня укладення Договору, а остаточний розрахунок в розмірі 12 000 грн. сплачується замовником протягом 5-ти банківських днів з дня переходу до замовника результату виконаних робіт згідно п. 5.6 Договору.

При цьому, положеннями п.п. 3.1, 4.2.1 Договору передбачено, що відповідач зобов'язався виконати робити, передбачені цим Договором, протягом п'ятнадцяти календарних днів з дня сплати позивачем авансового платежу у розмірі 38 000 грн. 00 коп.

Проте, згідно розписки відповідача від 22 жовтня 2013 року, останній отримав від позивача лише частину авансового платежу у розмірі 37 582 грн. 00 коп. (а.с. 31), що також не заперечується позивачем у позовній заяві та представником позивача в судовому засіданні.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що оскільки п'ятнадцятиденний строк виконання робіт відповідачем розпочинається з дня отримання від позивача авансового платежу у розмірі саме 38 000 грн. 00 коп., твердження позивача про безпідставну відмову відповідача виконати роботи визначені Договором є безпідставними та необгрунтованими, оскільки строк виконання підрядником своїх зобов'язань за Договором не настав.

Крім того, колегія суддів зазначає, що відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Враховуючи вказані вимоги закону, умови Договору та встановленні в судовому засіданні обставини, суд першої інстанції обгрунтовано дійшов висновку, що позовні вимоги про розірвання укладеного між позивачем та відповідачем Договору підряду № 18102013, а також стягнення з останнього на користь позивача штрафних санкцій, передбачених п.п. 8.4. 8.7 Договору у загальному розмірі 88 000 грн. 00 коп., є необгрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог в частині стягнення майнової шкоди в сумі сплаченого авансового платежу у розмірі 37 582 грн. 00 коп. з огляду на таке.

Згідно вимог ч.ч. 1, 2 ст. 1166 ЦК Україні майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Пунктом 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року № 6 роз'яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи.

Таким чином, для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювана шкоди, в) причинний зв'язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина.

При цьому, під шкодою слід розуміти, зменшення або втрату (загибель) певного особистого чи майнового блага. Тобто, зменшення або втрата майна потерпілого тягне за собою виникнення майнової шкоди і відповідно майнова шкода, це зменшення або втрата (загибель) майнового блага, а тому відшкодування такої шкоди є видом цивільно-правової відповідальності. Шкода може відшкодовуватися у вигляді відшкодування збитків та відшкодування в натурі.

Відповідно до п.п. 1-2 ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Тобто, під збитками розуміються витрати, пов'язані з виправленням пошкодженого майна, а в разі неможливості виправлення (втрати) - його дійсна вартість. Фактично збитки є грошовим виразом майнової шкоди.

Колегія суддів зазначає, що враховуючи зазначенні правові норми, передані позивачем відповідачу в якості авансового платежу на підставі Договору грошові кошти, не можуть вважатися збитками в розумінні ст. 22 ЦК України і не є майновою шкодою в розумінні закону, таким чином позовні вимоги в частині стягнення відповідача на користь позивача майнової шкоди у розмірі 37 582 грн. 00 коп. є безпідставними і задоволенню не підлягають.

Відносно частини позовних вимог про відшкодування моральної шкоди у розмірі 15 000 грн. 00 коп., колегія суддів вважає вірними висновки суду першої інстанції провідмову у їх задоволенні з огляду на таке.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Разом з тим, положеннями ст. 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Так, у відповідності до роз'яснень, які містяться в п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року, суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин.

Колегія суддів зазначає, що між сторонами виникли договірні правовідносини, які регулюються Книгою п'ятою «Зобов'язальне право» ЦК України, зокрема параграфом З «Будівельний підряд» глави 61 розділу III даної Книги, нормами якого стягнення моральної шкоди за порушення умов договору не передбачено. Не передбачено відшкодування моральної шкоди і Договором, укладеним між сторонами, таким чином не знайшли свого підтвердження обставини щодо протиправних дій відповідача по відношенню до позивача в частині неналежного виконання умов Договору.

Крім того, у відповідності до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Як вбачається з пояснень, наданих в судовому засіданні апеляційного суду м. Києва представником позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_3, сторони визнали, що відповідачем на виконання своїх зобов'язань за договором підряду на об'єкт будівництва було доставлено будівельні матеріали, замовлені та оплачені відповідачем, а саме колони, та передано їх позивачу. При цьому сторони зазначили, що акт прийому передачі позивач відмовився підписати у зв'язку з несвоєчасним, на його думку, виконанням робіт, як і відмовився провести остаточний розрахунок з відповідачем з вказаної причини.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що не надано належних та допустимих доказів на обґрунтування вимог апеляційної скарги і під час апеляційного розгляду справи, підстав для задоволення її вимог судом не встановлено.

Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно положень ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

З огляду на фактичні обставини справи, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, зокрема щодо безпідставної відмови відповідача виконати роботи визначені Договором та приступити до виконання таких робіт, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки не грунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, а позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, судпершої інстанції, з яким погоджується і колегія суддів, прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Колегія суддів вважає, що за таких обставин доводи апеляційної скарги, що мало місце неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, та невідповідність висновків суду обставинам справи, а тому це рішення підлягає скасуванню, не знайшли підтвердження матеріалами справи.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Згідно положень ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

З огляду на те, що доводи апеляційної скарги висновків в рішенні суду не спростовують та містяться лише на формальних міркуваннях, колегія суддів вважає, що рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 листопада 2014 року обґрунтоване та законне і скасуванню не підлягає.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 308, 312-315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 листопада 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає чинності негайно, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів з моменту проголошення шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: