Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний №336/8848/14
Справа № 22-ц/778/3055/15 Головуючий у 1-й інстанції: Галущенко Ю.А.
Суддя-доповідач: ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Савченко О.В.,

суддів: Маловічко С.В.,

ОСОБА_1,

При секретарі: Бабенко Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, визнання права власності на будинок в порядку спадкування, витребування майна з чужого незаконного володіння,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 03 березня 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що 1 грудня 1999 року помер його дід ОСОБА_7, після смерті якого залишився будинок №12 по вулиці К.Заслонова, в м. Запоріжжі. Спадкоємцями першої черги після смерті діда були його дочка ОСОБА_8 мати позивача, яка померла 17 червня 2004 року, і дружина ОСОБА_9, яка фактично прийняла спадщину після смерті свого чоловіка, оскільки постійно проживала і була зареєстрована в спадковому будинку, проте не встигла оформити свої спадкові права, оскільки померла 25 квітня 2014 року. У передбаченому законом порядку він звернувся до нотаріальної контор із заявою про прийняття спадщини за правом представлення після смерті своєї бабусі ОСОБА_9, проте нотаріус відмовив йому у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки 10 серпня 2014 року спадковий будинок від імені діда був проданий ОСОБА_4, а останній 16 жовтня 2014 року продав його ОСОБА_3 Посилаючись на вказані обставини, просив суд на підставі ст.ст.203,215, 388, 1266,1268, ЦК України визнати недійсним договір купівлі продажу спірного житлового будинку, укладений 10.08.2014 р. між ОСОБА_7 в особі представника ОСОБА_10 та ОСОБА_4; скасувати державну реєстрацію права власності на будинок від 10.08.2014 р., проведену на імя ОСОБА_4 державним реєстратором приватним нотаріусом ОСОБА_5; визнати за ОСОБА_2 право власності на житловий будинок в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_11, яка померла 25. 04.2014 р.; витребувати житловий будинок із незаконно володіння ОСОБА_3; скасувати державну реєстрацію права власності від 16.10.2014 р. на житловий будинок по вул. Заслонова 12 в м.Запоріжжі, проведену на імя ОСОБА_3 державним реєстратором приватним нотаріусом ОСОБА_6

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 03 березня 2015 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі продажу житлового будинку по вул. Заслонова Костянтина, № 12 в м. Запоріжжі, укладений 10.08.2014 р. між ОСОБА_7 в особі представника ОСОБА_10 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстрований у реєстрі за № 2583.

Скасовано державну реєстрацію права власності від 10.08.2014 р. на житловий будинок по вул. Заслонова Костянтина, 12 в м. Запоріжжі, розташований на земельній ділянці кадастровий номер :07:037:0039, проведену на імя ОСОБА_4 державним реєстратором приватним нотаріусом ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 10.08.2014 р. реєстровий номер 2583.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на житловий будинок по вул. Заслонова Костянтина, 12 в м. Запоріжжі, розташований на земельній ділянці кадастровий номер :07:037:0039, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_11, яка померла 25.04.2014 р.

Витребувано житловий будинок по вул. Заслонова Костянтина 12 в м. Запоріжжі, розташований на земельній ділянці кадастровий номер :07:037:0039, із незаконно володіння ОСОБА_3, скасовано державну реєстрацію права власності від 16.10.2014 р. на житловий будинок, проведену на імя ОСОБА_3

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі про скасування судового рішення і ухвалення нового про відмову у позові ОСОБА_3 зазначає, що судом не зясовано, чи приймала мати позивача ОСОБА_8 спадщину після смерті свого батька ОСОБА_7 власника будинку, не перевірена справжність оригіналу правовстановлюючого документу на будинок, який надавався позивачем суду першої інстанції. Судом не перевірений факт прийняття спадщини ОСОБА_2 після смерті його бабусі ОСОБА_9, оскільки із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори він звернувся не в шестимісячний строк, а на пять днів пізніше. Визнаючи за позивачем право на спадщину на вказаний будинок, суд, на думку апелянта, не врахував положення п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року №7, і не витребував у позивача обґрунтовану постанову про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії. Апелянт вважає, що позивач не вправі заявляти вимоги про витребування майна із чужого незаконного володіння, оскільки відповідно до ст.182 ЦК України не являється його власником.

В засіданні апеляційного суду апелянт і його представник підтримали апеляційну скаргу і просили про її задоволення. Представник позивача просив відхилити апеляційну скаргу і залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції обгрунтовано виходив з того, що укладений у серпні 2014 року від імені ОСОБА_7 договір купівлі продажу в силу ст.ст.203, 215 ЦК України являється недійсним, оскільки власник будинку помер ще у 1999 році. ОСОБА_2 як спадкоємець за законом по праву представлення вправі витребувати будинок від останнього покупця добросовісного набувача, оскільки будинок вибув з його володіння поза волею власника.

Висновки суду відповідають зібраним у справі доказам і вимогам діючого законодавства.

Встановлено, що власником спірного житлового будинку являвся дід позивача ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, який помер 1 грудня 1999 року (том 1: а.с.7,9). За даними Пятої запорізької державної нотаріальної контори і витягу із спадкового реєстру спадкова справа після померлого ОСОБА_7 не заводилася (том1: а.с.59,60).

Спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_7 являлися його дружина ОСОБА_9 (баба позивача) і донька ОСОБА_8Д.(мати позивача) (том 1: а.с.8, 11,12).

ОСОБА_8 померла 17 червня 2004 року, ОСОБА_9 померла 25 квітня 2014 року (том1: а.с.9,13).

За даними будинкової книги і довідки квартального комітету №104 від 29.10.2014 року дружина померлого ОСОБА_9 постійно проживала і була зареєстрована в спірному будинку з 1973 року і до дня своєї смерті, яка сталася 26.04.2014 року. Мати позивача ОСОБА_8 в спірному будинку на час відкриття спадщини після смерті свого батька ОСОБА_7 за даними будинкової книги зареєстрованою не була , із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори не зверталася (том1 :а.с.68,69; том2: а.с.2-7).

Відповідно до ст.ст.548, 549 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, зокрема, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, або якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Зважаючи на те, що бабуся позивача ОСОБА_9 як спадкоємець першої черги померлого у 1999 році власника будинку фактично вступила в управління спадковим майном, оскільки була зареєстрована у спадковому будинку, спірний будинок відповідно до ст.548 ЦК УРСР визнається належним спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Свої спадкові права на спірний будинок ОСОБА_9 не оформила, так як померла 25 квітня 2014 року. Спадкоємцем першої черги на підставі ст.1266 ЦК України являється її онук позивач ОСОБА_2, який спадкує ту частку спадщини, яка б належала за законом його матері, якби вона була живою на час відкриття спадщини.

За змістом ст..ст.1216,1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від померлої фізичної особи (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять всі права та обовязки, які належали спадкоємцю на момент відкриття спадщини та не припинилися внаслідок його смерті.

Позивач ОСОБА_2 в порядку, передбаченому ст.ст.1258, 1266 ЦК України, прийняв спадщину після смерті ОСОБА_12, оскільки постійно проживав і був зареєстрований у спадковому будинку разом із спадкодавцем з 06.12.1990 року, що підтверджується записами в домовій книзі і довідкою квартального комітету (а.с.68 том 1, а.с.7 том 2).

Частиною 5 статті 1268 ЦК України встановлено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцю з часу її відкриття.

Судом першої інстанції також встановлено, що 10 серпня 2014 року між ОСОБА_7, від імені якого за довіреністю діяв ОСОБА_10, і ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу спірного будинку, а 16 жовтня 2014 року ОСОБА_4 продав спірний будинок ОСОБА_3 Для укладання правочинів нотаріусу надавався НОМЕР_1 на імя ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 (том2: а.с.12, 20,35, 53).

За повідомленням управління державної міграційної служби України в Запорізькій області від 31.12 2014 року №2690 паспорт на імя ОСОБА_7 не видавався. НОМЕР_1 був оформлений на імя ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_3, у квітні 2012 року був заявлений як втрачений (а.с.15 том 2).

Згідно із ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення або оспорювання.

У відповідності до цивільного законодавства особа, яка вважає, що її речові права порушені, має право звернутися до суду як з позовом про визнання відповідної угоди недійсною ( ст. ст. 215-235 ЦК України), так і з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння (ст. ст. 330, 338 ЦК України).

ОСОБА_2 звернулася з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу будинку, укладеного у 2014 році від імені його діда, який помер ще у 1999 році, з підстав невідповідності правочину вимогам закону, а також з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння від останнього покупця відповідача ОСОБА_3

За загальним правилом ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно зі ст. 330 ЦК України майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Частиною п'ятою статті 203 ЦК України визначено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

З огляду на абсолютність права власності власнику надається багато прийомів, способів та засобів захисту свого права.

Одним із таких засобів є витребування майна із чужого незаконного володіння.

Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов'язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Указана норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Згідно з положеннями статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Отже, за положеннями зазначених норм права власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними.

При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було в наступному набувачем відчужене третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним.

Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред'явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

Розглядаючи спори щодо витребування такого майна, суди повинні мати на увазі, що в позові про витребування майна може бути відмовлено лише з підстав, зазначених у статті 388 ЦК України, а також під час розгляду спорів про витребування майна мають встановити всі юридичні факти, які визначені статтями 387 та 388 ЦК України, зокрема: чи набуто майно з відповідних правових підстав, чи є підстави набуття майна законними, чи є набувач майна добросовісним набувачем тощо.

У разі встановлення що відповідач є добросовісним набувачем суд повинен установити, чи вибуло майно з володіння власника поза його волею або було продане в порядку виконання судових рішень.

Саме до цього зводяться правові висновки, що викладені в постанові колегії суддів судової палати у цивільних справах Верховного суду України № 6-53цс12.

Оскільки встановлено, що ОСОБА_2 фактично прийняв спадщину після смерті своєї бабусі ОСОБА_9, спадкове майно вибуло з його володіння поза його волею, оскільки було відчужено від імені померлого власника будинку особою, яка на мала права на його продаж, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що таке майно на підставі ст.388 ЦК України підлягає витребуванню із чужого незаконного володіння.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не зясовано, чи заводилася спадкова справа після померлої у 2004 році матері позивача ОСОБА_8, не заслуговують на увагу. Вказані обставини ніякого правового значення не мають, оскільки судом встановлено, що ОСОБА_8 спадщину після смерті свого батька ОСОБА_7 не прийняла, позивач являється єдиним сином померлої ОСОБА_8 і єдиним спадкоємцем померлої ОСОБА_14

Посилання апелянта на те, що позивач пропустив строк на прийняття спадщини, оскільки заяву до нотаріальної контори подів після спливу шестимісячного строку з дня смерті ОСОБА_9, не ґрунтуються на законі. Як встановлено судом і підтверджується матеріалами справи ОСОБА_2 з 1990 року постійно зареєстрований і проживає у спадковому будинку разом із спадкодавцем, від спадщини не відмовлявся, а тому на підставі частини 3 ст.1268 ЦК України він вважається таким, що прийняв спадщину.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_8 не являється власником спірного будинку, а тому і не вправі заявляти віндикаційний позов також безпідставні.

Як зазначено у п. 26 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» N 5 від 07.02.2014 року, відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК.

Оскільки відповідно до статті 1218 ЦК до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, право на витребування майна від добросовісного набувача, передбачене статтею 388 ЦК, переходить до спадкоємців власника.

Посилання апелянта на те, що судом не перевірена дійсність правовстановлюючого документу на будинок і не витребувана відмова нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, також не заслуговують на увагу. Судом першої інстанції зясовано і це зазначено в оскаржуваному рішенні, що оригінали правовстановлюючих документів знаходяться у позивача, а документи, які надавалися нотаріусу у 2014 році для вчинення правочину з відчуження будинку від імені померлого ОСОБА_7, являються фальшивими.

Відсутність письмової відмови нотаріуса у видачі ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину не є підставою для відмови у захисті його порушеного права на спадщину.

Доводи апеляційної скарги про причетність позивача ОСОБА_2 до шахрайських дій з незаконного відчуження будинку ніякими допустимими доказами не підтверджуються.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону і матеріалам справи, підстав для його скасування судова колегія не вбачає.

Керуючись ст. ст.307,308,313,317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_15 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 03 березня 2015 року по цій справі залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: