УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Горелкіної Н.А.,

суддів: Євграфової Є.П., Завгородньої І.М.,

Іваненко Ю.Г., Ситнік О.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом заступника Бориспільського міжрайонного прокурора в інтересах держави в особі Головного управління Держземагентства у Київській області до Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області, Бориспільської районної державної адміністрації Київської області, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання недійсними рішень органу місцевого самоврядування, розпоряджень органу виконавчої влади, договорів купівлі-продажу, міни та дарування земельних ділянок, державних актів на право приватної власності на землю та витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння на користь держави, за касаційною скаргою ОСОБА_5, ОСОБА_4 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 01 грудня 2014 року та рішення апеляційного суду Київської області від 26 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року заступник Бориспільського міжрайонного прокурора звернувся до суду в інтересах держави в особі Головного управління Держземагентства у Київській області із вказаним вище позовом, який надалі доповнив і мотивував тим, що у процесі перевірки прокуратурою виявлено факт порушення вимог закону при виділенні у власність ОСОБА_3 земельної ділянки для ведення селянського (фермерського) господарства загальною площею 38 га на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області. Посилався, що вказана земельна ділянка належала ОСОБА_3 на підставі державного акта на право приватної власності на землю від 18 жовтня 1999 року серії НОМЕР_1 і була набута наступним чином. Частина ділянки площею 8,9 га була приватизована ОСОБА_3 безоплатно відповідно до рішення Гнідинської сільської ради від 13 липня 1999 року № 7, а частина ділянки площею 29,1 га була придбана ОСОБА_3 у сільської ради за договором купівлі-продажу від 30 вересня 1999 року відповідно до рішення Гнідинської сільської ради від 13 липня 1999 року № 7.

Указував, що передача у власність ОСОБА_3 земельної ділянки відбулася з порушенням вимог чинного законодавста. Зокрема, у процесі перевірки у квітні 2014 року встановлено, що 13 липня 1999 року Гнідинська сільська рада не розглядала питання про передачу земельних ділянок у власність ОСОБА_3, жодне рішення № 7 з цього приводу радою не приймалось, в архіві, як і в самій раді, таке рішення відсутнє. Наведене є грубим порушенням вимог закону, зокрема ст. ст. 17,18 ЗК України 1990 року і свідчить про відсутність у Гнідинської сільської ради волевиявлення, спрямованого на передачу земельних ділянок у власність ОСОБА_3

Зазначав, що в подальшому ОСОБА_3 відчужив спірну ділянку площею 38 га на підставі договору міни від 20 листопада 2003 року відповідачці ОСОБА_4, яка 05 грудня 2003 року отримала державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2. Розпорядженням Бориспільської районної державної адміністрації від 01 грудня 2006 року № 1495 цільове призначення спірної земельної ділянки для ведення фермерського господарства було змінено на ведення особистого селянського господарства. На підставі цього розпорядження органу виконавчої влади Бориспільський районний відділ земельних ресурсів 18 грудня 2006 року видав ОСОБА_4 державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3. У такий спосіб ОСОБА_4 набула право власності на земельну ділянку площею 38 га з цільовим призначення для ведення особистого селянського господарства.

У подальшому відповідно до заяви ОСОБА_4 від 29 червня 2011 року спірна земельна ділянка була поділена на чотири ділянки, а саме: площею 0,4429 га (кадастровий номер НОМЕР_4), площею 0,3549 га (кадастровий номер НОМЕР_5), площею 0,63 га (кадастровий номер НОМЕР_6) та площею 37,0194 га (кадастровий номер НОМЕР_7). 28 грудня 2011 року управління Держкомзему у Бориспільському районі видало ОСОБА_4 чотири державні акти на право власності на земельні ділянки: серії НОМЕР_8 та серії НОМЕР_9. 09 жовтня 2013 року ОСОБА_4 уклала з ОСОБА_5 4 договори дарування земельних ділянок, за якими вона подарувала ОСОБА_5 вказані земельні ділянки площею 0,4429 га, площею 0,3549 га, площею 0,63 га та площею 37,0194 га. Вважав, що укладені між відповідачами договір купівлі-продажу, договір міни та договори дарування, а також отримані ними державні акти на землю слід визнати недійсними, як вчинені з порушенням вимог чинного законодавства.

У зв'язку з наведеним просив визнати недійсними рішення Гнідинської сільської ради від 13 липня 1999 року № 7 про безоплатну передачу у приватну власність ОСОБА_3 земельної ділянки площею 8,9 га та за плату земельної ділянки площею 29,1 га для ведення селянського (фермерського) господарства; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений 30 вересня 1999 року між Гнідинською сільською радою та ОСОБА_3; визнати недійсним державний акт на право на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1, виданий 28 жовтня 1999 року ОСОБА_3; визнати недійсним договір міни земельної ділянки, укладений 20 листопада 2003 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4; визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2, виданий 05 грудня 2003 року ОСОБА_4; визнати недійсним розпорядження Бориспільської райдержадміністрації від 01 грудня 2006 року № 1495; визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_10, виданий 18 грудня 2006 року ОСОБА_4; визнати недійсними державні акти на право власності на земельні ділянки серії НОМЕР_8 та серії НОМЕР_9, видані 28 грудня 2011 року ОСОБА_4; визнати недійсними договори дарування земельних ділянок, укладені 09 жовтня 2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5; витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 на користь держави в особі Головного управління Держземагентства у Київській області земельні ділянки площею 0,4429 га (кадастровий номер НОМЕР_4), площею 0,3549 га (кадастровий номер НОМЕР_5), площею 0,63 га (кадастровий номер НОМЕР_6) та площею 37,0194 га (кадастровий номер НОМЕР_7) з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, розташовані на території Гнідинської сільської ради.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 01 грудня 2014 року позов задоволено.

Визнано недійсним рішення Гнідинської сільської ради від 13 липня 1999 року № 7 «Про передачу безоплатно у приватну власність ОСОБА_3 земельної ділянки площею 8,9 га для ведення селянського (фермерського) господарства».

Визнано недійсним рішення Гнідинської сільської ради від 13 липня 1999 року № 7 «Про передачу за плату у приватну власність ОСОБА_3 земельної ділянки площею 29,1 га для ведення селянського (фермерського) господарства».

Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений 30 вересня 1999 року між Гнідинською сільською радою та ОСОБА_3, посвідчений державним нотаріусом Бориспільської державної нотаріальної контори Сіпко Л.М., зареєстрований в реєстрі за № 1917.

Визнано недійсним державний акт на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1, виданий 28 жовтня 1999 року ОСОБА_3

Визнано недійсним договір міни земельної ділянки, укладений 20 листопада 2003 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Брагіною Н.В., зареєстрований в реєстрі за № 8464.

Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2, виданий 05 грудня 2003 року ОСОБА_4

Визнано недійсним розпорядження Бориспільської районної державної адміністрації від 01 грудня 2006 року № 1495.

Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3, виданий 18 грудня 2006 року ОСОБА_4

Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_8, виданий 28 грудня 2011 року ОСОБА_4

Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_8, виданий 28 грудня 2011 року ОСОБА_4

Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_8, виданий 28 грудня 2011 року ОСОБА_4

Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_9, виданий 28 грудня 2011 року ОСОБА_4

Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки, укладений 09 жовтня 2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Меленною Т.К., зареєстрований в реєстрі за № 3894.

Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки, укладений 09 жовтня 2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Меленною Т.К., зареєстрований в реєстрі за № 3897.

Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки, укладений 09 жовтня 2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Меленною Т.К., зареєстрований в реєстрі за № 3966.

Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки, укладений 09 жовтня 2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Меленною Т.К., зареєстрований в реєстрі за № 3900.

Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_5 на користь держави в особі Головного управління Держземагентства у Київській області земельну ділянку площею 0,4429 га з кадастровим номером НОМЕР_4 з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, розташовану на території Гнідинської сільської ради.

Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_5 на користь держави в особі Головного управління Держземагентства у Київській області земельну ділянку площею 0,3549 га з кадастровим номером НОМЕР_5 з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, розташовану на території Гнідинської сільської ради.

Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_5 на користь держави в особі Головного управління Держземагентства у Київській області земельну ділянку площею 0,63 га з кадастровим номером НОМЕР_6 з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, розташовану на території Гнідинської сільської ради.

Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_5 на користь держави в особі Головного управління Держземагентства у Київській області земельну ділянку площею 37,0194 га з кадастровим номером НОМЕР_7 з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, розташовану на території Гнідинської сільської ради.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення апеляційного суду Київської області від 26 лютого 2015 року зазначене судове рішення в частині визнання недійсними рішень Гнідинської сільської ради від 13 липня 1999 року № 7, визнання недійсним договору міни земельних ділянок, укладеного 20 листопада 2003 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, та чотирьох договорів дарування земельних ділянок, укладених 09 жовтня 2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, та державного акта на право власності на земельну ділянку від 05 грудня 2003 року серії НОМЕР_2 скасовано.

Ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову в цій частині відмовлено.

У решті рішення залишено без змін.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_5, ОСОБА_4 просять ухвалені у справі рішення скасувати, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, та ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Наведеній нормі ухвалені у справі судові рішення не відповідають.

Судом першої інстанції установлено і підтверджується матеріалами справи, що у користуванні ОСОБА_3 на підставі державного акта на право постійного користування землею серії НОМЕР_11, виданого 23 липня 1999 року Гнідинською сільською радою, перебувала земельна ділянка площею 38 га для ведення селянського (фермерського) господарства, що розташована на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області.

30 вересня 1999 року між Гнідинською сільською радою та ОСОБА_3 укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу земельної ділянки, за яким сільська рада продала ОСОБА_3 частину вказаної земельної ділянки площею 29,1 га з цільовим призначенням для ведення селянського (фермерського) господарства.

18 жовтня 1999 року Гнідинська сільська рада видала ОСОБА_3 державний акт на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1 на земельну ділянку площею 38 га для ведення фермерського господарства, що розташована на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області.

У тексті державного акта вказано, що він виданий як на підставі договору купівлі-продажу від 30 вересня 1999 року, так і на підставі рішення Гнідинської сільської ради від 13 липня 1999 року № 7про передачу безоплатно у приватну власність земельної ділянки (а. с. 40, т. 1).

20 листопада 2003 року ОСОБА_3 уклав з ОСОБА_4 договір міни, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Брагіною Н.В., зареєстрований в реєстрі за № 8464 (а. с. 60, т. 2), за яким відчужив у власність ОСОБА_4 земельну ділянку площею 38 га з цільовим призначенням для фермерського господарства, розташовану на території Гнідинської сільської ради. 05 грудня 2003 року Бориспільський районний відділ земельних ресурсів видав ОСОБА_4 державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 (а. с. 36-37, т. 1).

Розпорядженням Бориспільської районної державної адміністрації від 01 грудня 2006 року № 1495 цільове призначення земельної ділянки, придбаної ОСОБА_4, було змінено з «для ведення фермерського господарства» на «для ведення особистого селянського господарства».

На підставі цього розпорядження органу виконавчої влади 18 грудня 2006 року Бориспільський районний відділ земельних ресурсів видав ОСОБА_4 державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3 (а. с. 65, т. 2).

На підставі заяви від 29 червня 2011 року № 3983 земельна ділянка була поділена на 4 земельні ділянки: площею 0,4429 га з кадастровим номером НОМЕР_4, площею 0,3549 га з кадастровим номером НОМЕР_5, площею 0,63 га з кадастровим номером НОМЕР_6 та площею 37,0194 га з кадастровим номером НОМЕР_7.

28 грудня 2011 року управління Держкомзему у Бориспільському районі видало ОСОБА_4 4 державні акти на право власності на земельні ділянки: серії НОМЕР_8 та серії НОМЕР_9 (а. с. 69-75, т. 1).

09 жовтня 2013 року ОСОБА_4 уклала з ОСОБА_5 4 договори дарування земельних ділянок, посвідчені приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Меленною Т.К., зареєстровані в реєстрі за № № 3894, 3897, 3966, 3900 (а. с. 103, 105, 107, 109, т. 1). За цими договорами ОСОБА_4 безоплатно відчужила у власність ОСОБА_5 земельні ділянки площею 0,4429 га з кадастровим номером НОМЕР_4, площею 0,3549 га з кадастровим номером НОМЕР_5, площею 0,63 га з кадастровим номером НОМЕР_6 та площею 37,0194 га з кадастровим номером НОМЕР_7 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, розташовані на території Гнідинської сільської ради.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив із доведеності факту того, що питання про безоплатну та оплатну передачу земельних ділянок площею 8,9 га та 29,1 га у власність ОСОБА_3 на пленарному засіданні Гнідинської сільської ради 13 липня 1999 року не розглядалось, жодне рішення № 7 з цього приводу не приймалося, та дійшов висновку про те, що відповідач ОСОБА_3 набув права власності на спірну земельну ділянку неправомірно, всупереч вимогам закону, у зв'язку з чим державний акт серії НОМЕР_1 слід визнати недійсним з метою захисту прав держави на землю.

Також за висновком суду у зв'язку з недійсністю державного акта на право приватної власності на землю ОСОБА_3 не набув право приватної власності на земельну ділянку площею 38 га з цільовим призначенням для ведення фермерського господарства, розташовану на території Гнідинської сільської ради, не мав права розпоряджатись цією земельною ділянкою, з огляду на що суд вважав, що договір міни земельної ділянки, укладений 20 листопада 2003 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, належить визнати недійсним. За правилом ч. 1 ст. 59 ЦК Української РСР 1963 року цей договір вважався недійсним з моменту його укладення.

Оскільки 05 грудня 2003 року були відсутні підстави для видачі ОСОБА_4 державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2, такий за висновком суду має бути визнаний недійсним.

У зв'язку з недійсністю зазначеного державного акта на право власності на земельну ділянку, виданого ОСОБА_4 на підставі договору міни, суд вважав, що вона не набула право власності на земельну ділянку площею 38 га з цільовим призначенням для ведення фермерського господарства, розташовану на території Гнідинської сільської ради та, відповідно, не мала права ініціювати зміну цільового призначення цієї земельної ділянки та поділ її на 4 частини, з огляду на що суд вбачав підстави для визнання зазначених розпорядження та актів недійсними.

У зв'язку з недійсністю державних актів на право власності на земельні ділянки ОСОБА_4 не набула право власності на земельні ділянки площею 0,4429 га з кадастровим номером НОМЕР_4, площею 0,3549 га з кадастровим номером НОМЕР_5, площею 0,63 га з кадастровим номером НОМЕР_6 та площею 37,0194 га з кадастровим номером НОМЕР_7 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, розташовані на території Гнідинської сільської ради. Тому ОСОБА_4 не мала права розпоряджатись ними. Договори дарування земельних ділянок, укладені між нею та ОСОБА_5, суперечать положенням ч. 1 ст. 319 ЦК України.

З огляду на ці обставини суд вважав, що договори дарування земельних ділянок, укладені 09 жовтня 2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, належить визнати недійсними.

У зв'язку з недійсністю договорів дарування у ОСОБА_5 припинились правові підстави для володіння придбаними ним земельними ділянками. Він не знав та не міг знати про те, що ОСОБА_4 не мала права відчужувати земельні ділянки. Ця обставина свідчить про те, що ОСОБА_5 є добросовісним набувачем. Однак земельні ділянки були придбані ним за безвідплатними договорами.

З огляду на ці обставини суд вважав, що допустимо витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_5 на користь держави в особі ГУ Держземагентства в Київській області земельні ділянки площею 0,4429 га з кадастровим номером НОМЕР_4, площею 0,3549 га з кадастровим номером НОМЕР_5, площею 0,63 га з кадастровим номером НОМЕР_6 та площею 37,0194 га з кадастровим номером НОМЕР_7 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, розташовані на території Гнідинської сільської ради.

Відмовляючи у застосування позовної давності, про що було заявлено відповідачами, суд виходив із того, що про порушення закону, допущене при передачі земельних ділянок у власність ОСОБА_3, та незаконне відчуження їх у власність ОСОБА_4 та ОСОБА_5 стало відомо у процесі перевірки, яку Бориспільська міжрайонна прокуратура проводила в квітні 2014 року, заступник Бориспільського міжрайонного прокурора пред'явив позов 20 травня 2014 року. З огляду на таке суд вважав, що строк позовної давності не пропущений.

Апеляційний суд, скасовуючи зазначене судове рішення в частині визнання недійсними рішень Гнідинської сільської ради від 13 липня 1999 року № 7, визнання недійсним договору міни земельних ділянок, укладеного 20 листопада 2003 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, та чотирьох договорів дарування земельних ділянок, укладених 09 жовтня 2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, та державного акта на право власності на земельну ділянку від 05 грудня 2003 року серії НОМЕР_2 та відмовляючи у позові в цій частині, виходив із того, ОСОБА_5 є добросовісним набувачем вказаних ділянок, доказів зворотнього прокурором не надано. Питання, які пов'язані із припиненням права власності добросовісного набувача на придбане майно врегульовані ст. ст. 330, 388 ЦК України, які встановлюють вичерпний перелік підстав, за наявності яких придбане добросовісним набувачем майно не переходить у його власність і може бути витребуване у нього. Тобто способом захисту прав в такому випадку є вимоги про витребування майна від добросовісного набувача.

Задовольняючи вимоги, суд не врахував, що держава, в інтересах якої прокурор подав позов, не є учасником правочинів щодо відчуження спірної земельної ділянки, укладених між ОСОБА_3 і ОСОБА_4, а пізніше між ОСОБА_4 і ОСОБА_5, тому обраний прокурором спосіб захисту не відповідає вимогам закону, оскільки земельні ділянки не підлягають поверненню державі за недійсним правочином, учасником якого держава не є.

З викладених вище підстав апеляційний суд вважав, що захист держави відповідно до позовних вимог та вимог закону необхідно здійснювати шляхом витребування майна у набувача шляхом пред`явлення віндикаційного позову відповідно до ст. 388 ЦК України, який судом розглянутий і задоволений.

Проте з висновками судів погодитися не можна з таких підстав.

У матеріалах справи містяться копії двох рішень Гнідинської сільської ради під тим же номером і датою винесення, а саме від 13 липня 1999 року № 7. За одним із рішень частина земельної ділянки для фермерського господарства, яка перебувала у користуванні ОСОБА_3, площею 8,9 га передана у власність останньому безоплатно, а за іншим - частина ділянки площею 29,1 га передана у власність за плату шляхом укладення договору купівлі-продажу.

Вважаючи доведеним той факт, що питання про безоплатну та оплатну передачу земельних ділянок площею 8,9 га та 29,1 га у власність ОСОБА_3 на пленарному засіданні Гнідинської сільської ради 13 липня 1999 року не розглядалось, жодне рішення № 7 з цього приводу не приймалося, суд взяв до уваги протокол пленарного засідання Гнідинської сільської ради від 13 липня 1999 року та лист Гнідинського сільського голови від 28 квітня 2014 року.

Між тим сам факт відсутності у протоколі шостої сесії Гнідинської сільради посилання на рішення № 7 про передачу у власність ОСОБА_3 та відсутність зазначених рішень в архіві сільської ради не є беззаперечним доказом того, що такі рішення не приймались сесією сільської ради.

Так, судом не надано оцінки обставинам виконання оспорюваного рішення про продаж земельної ділянки та договору купівлі продажу, зокрема: внесення до каси Гнідинської сільської ради грошових коштів 27 вересня 1999 року, зарахування таких коштів до сільського бюджету с. Гнідин, ухвалення рішення сесії від 27 квітня 2000 року про затвердження звіту про виконання сільського бюджету на 1999 рік за доходами в сумі 379 312 грн (а. с. 175-208, т. 1; а. с. 11-38, т. 2).

На наведене у процесі судового розгляду на обґрунтування своїх заперечень посилався представник ОСОБА_5, подаючи відповідні докази. Разом із тим такі залишились без відповідної оцінки.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, завірені печатками із написом «згідно з оригіналом» копії оспорюваних рішень до матеріалів справи були подані безпосередньо прокурором. Про порушення кримінального провадження з приводу підробки таких рішень, втрату печатки сільської ради, притягнення до відповідальності винних осіб тощо матеріли справи доказів не містять і на такі обставини ні прокурор, ні позивач в позові не посилались.

Копії відібраних у колишніх депутатів сільради прокурором пояснень (а. с. 40-55, т. 2) наведеної інформації не містять, отже, висновок суду про те, що оспорювані прокурором рішення сільською радою не приймались є припущенням, на якому в силу приписів ч. 4 ст. 60 ЦПК України не може ґрунтуватись судове рішення.

З огляду на наведене не можна вважати законними і обґрунтованими і всі подальші висновки як суду першої, так і апеляційної інстанцій щодо незаконності набуття прав на спірні земельні ділянки відповідачами та наявність підстав для задоволення позову прокурора.

Задовольняючи вимоги про витребування земельної ділянки з незаконного володіння теперішнього власника за правилами ст. 388 ЦК України, суд не звернув уваги на наявні в матеріалах справи докази (а. с. 38-39, 175, т. 1), які свідчать про те, що до передачі у власність ОСОБА_3 ці ж земельні ділянки перебували не у володінні держави, а у постійному користуванні ОСОБА_3 відповідно до акта про постійне користування від 23 липня 1999 року, виданого на підставі рішення Бориспільської районної ради від 25 червня 1999 року.

Не може погодитись колегія суддів також із застосуванням судами норм матеріального права щодо позовної давності у спірних правовідносинах.

Так, згідно з п. п. 6, 7 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України в редакції від 16 січня 2003 року правила цього Кодексу про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом. До позовів про визнання заперечуваного правочину недійсним і про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, право на пред'явлення якого виникло до 01 січня 2004 року, застосовується позовна давність, встановлена для відповідних позовів законодавством, що діяло раніше.

Спір у даній справі виник з приводу набуття у власність земельних ділянок на території Гнідинської сільської ради Київської області ОСОБА_3 у липні 1999 року.

Відповідно до ст. 76 ЦК Української РСР, що діяв на час виникнення спірних правовідносин та підлягає застосуванню, право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і переривання перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і ст. ст. 78, 79 цього Кодексу.

Відповідно до ст. ст. 71, 75, 80 ЦК Української РСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. При цьому закон не пов'язує початок перебігу позовної давності з наявністю (відсутністю) порушень вимог закону на час пред'явлення позову.

Згідно з ч. 2 ст. 45 ЦПК України з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді прокурор в межах повноважень, визначених законом, звертається до суду з позовною заявою (заявою), бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення Верховним Судом України, про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.

Позов у даній справі заявлено прокурором в інтересах держави в особі Головного управління Держземагентства у Київській області. Таким чином, саме останнє є позивачем у даній справі, а норми, передбачені ст. 76 ЦК Української РСР щодо початку перебігу позовної давності, встановлені для сторін, особи, права або інтереси якої порушено, поширюються і на звернення прокурора до суду із заявою про захист інтересів державі в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Оскільки позивач як юридична особа набуває та здійснює свої права і обов'язки через свої органи, його обізнаність про порушення його прав або можливість такої обізнаності слід розглядати через призму обізнаності його органів та інших осіб, до повноважень яких належав контроль у сфері земельних відносин.

Як вбачається з матеріалів справи, позов прокурором поданий 20 травня 2014 року, про що свідчить відбиток печатки канцелярії Бориспілького міськрайонного суду (а. с. 1, т. 1).

У запереченнях на позовну заяву відповідачі просили застосувати у даному спорі позовну давність. Хоча з врахуванням положень ЦК Української РСР така заява не потрібна, ст. 75 ЦК Української РСР є нормою імперативного характеру.

Як убачається з матеріалів справи, питання про поважність причин для поновлення строку судом не вирішувалось, оскільки із таким клопотанням ні позивач, ні прокурор як його представник до суду не зверталися.

Зазначаючи про відсутність підстав для застосування позовної давності, суди наведеного на порушення вимог ст. ст. 214, 215 ЦПК України не врахували та припустились помилкового застосування у спорі норм матеріального права, що регулюють питання позовної давності.

Оскільки допущені судами порушення норм матеріального та процесуального права призвели до неправильного вирішення справи, рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_5, ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 01 грудня 2014 року та рішення апеляційного суду Київської області від 26 лютого 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Н.А. Горелкіна

Судді: Є.П. Євграфова

І.М. Завгородня

Ю.Г. Іваненко

О.М. Ситнік