Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 лютого 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області в складі :

Головуючого судді: Гордійчук С.О.

суддів: Ковалевича С.П., Боймиструка С.В.

секретар судового засідання: Шептицька С.С..

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Рівному апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» на рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 25 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про захист прав споживача, визнання договору лізингу недійсним та стягнення коштів.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, що з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги колегія суддів,-

в с т а н о в и л а :

Рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 25 листопада 2014 року позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про захист прав споживача, визнання договору лізингу недійсним та стягнення коштів задоволено частково.

Стягнуто з ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 10000 (десять тисяч) гривень.

Стягнуто з ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» на користь держави судовий збір в розмірі 243 (двісті сорок три) гривні 60 копійок.

В поданій на рішення апеляційній скарзі відповідач вказує на його незаконність, оскільки судом не взято до уваги ту обставину, що позивач був ознайомлений з умовами договору лізингу, підписав його та самостійно обрав предмет лізингу згідно поданої заяви від 04 вересня 2014 року.

Вважає безпідставним висновки суду про те, що відповідачем порушено зобов'язання щодо строку передачі позивачу предмету лізингу з підстав ч. 1 ст. 7 Закону України «Про фінансовий лізинг», оскільки вказаною нормою закону та п. 5.1 договору передбачено право Лізингоодержувача на відмову від договору лізингу в односторонньому порядку у разі прострочення Лізингодавцем строку передачі предмета лізингу більше ніж на 90 робочих днів з моменту з моменту сплати авансового платежу та комісії за передачу предмета лізингу Лізингоодержувачем.

Вказує про безпідставність висновків суду про неможливість встановити призначення сплачених позивачем коштів в сумі 10 000,00 грн., так як згідно п. 8.2.1 Договору та додатків №1 і №2 до нього такий платіж був зарахований як «комісія за організацію», тому поверненню іншій стороні не підлягає.

Крім того, зазначає, що висновки суду про нікчемність договору лізингу у зв'язку з недотриманням вимог закону про його нотаріальне посвідчення не відповідають вимогам закону, оскільки параграфом 6, ст.ст. 806-809 ЦК України та Законом України «Про фінансовий лізинг» не передбачено нотаріального посвідчення такого виду договору.

Просить рішення скасувати і ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що в результаті нечесної підприємницької діяльності було введено в оману споживача щодо істотних умов договору, оскільки умови договору є несправедливими та непрозорими, порушують принцип добросовісності внаслідок чого утворився дисбаланс договірних прав і обов'язків на шкоду споживачеві, що не відповідає вимогам Закону України «Про захист прав споживачів». При цьому суд першої інстанції також виходив з того, що договір фінансового лізингу є нікчемним з підстави відсутності його нотаріального посвідчення, наслідком чого відповідно до ст. ст. 215, 220 ЦК України є наслідком повернення позивачу сплачених коштів в сумі 10 000,00 грн.

Проте погодитись з таким висновком суду не можна.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 04 вересня 2014 року між сторонами був укладений договір фінансового лізингу №000661, предметом якого є придбання та передача на умовах фінансового лізингу у користування транспортного засобу - трактору ДТЗ 5244Р, вартістю 100 000,00 грн. При цьому лізингоодержувач зобов'язувався прийняти предмет лізингу, сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно умов договору.

При укладанні договору фінансового лізингу, сторонами були обумовлені та підписані додатки №1 та №2 - графіки сплати першого та другого лізингового платежу відповідно, які одночасно містили інформацію щодо сплати комісії за організацію та передачу предмету лізингу, послуги з реєстрації, страхування тощо.

На виконання умов договору, 04 вересня 2014 року позивачем були сплачені кошти в сумі 10 000 грн. за призначенням платежу - «реєстраційний платіж».

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначенні не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно ст. 2 вказаного Закону відносини, що виникають за договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливосте встановлюються цим Законом.

Нормами статей 638, 640 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Умови договору, які можуть бути несправедливими визначено у ч. 3 ст. 18 цього закону.

Для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві, внаслідок чого не визначили: які умови договору є несправедливими (враховуючи, що договір містить 14 пунктів); на підставі яких ознак умови договору є несправедливими, у чому саме полягає несправедливість окремих положень договору.

Колегія суддів вважає, що умови спірного договору не містять в сукупності вказаних ознак, тому підстав для визнання умов договору несправедливими немає.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що з умовами договору, в тому числі з тими з них, де дається визначення термінів «комісія за організацію», «комісія за передачу предмета лізингу» позивач був ознайомлений, про що свідчить його власний підпис в договорі, додатках та заяві (а. с. 12-14, 31). Твердження про те, що при укладанні договору він був ведений представником компанії в оману щодо характеру платежу в розмірі 10 000 грн. не заслуговує на увагу, оскільки не доводиться зібраними по справі доказами та з огляду на те, що сам позивач мав можливість ознайомитись з договором та надати умовам договору належну оцінку.

Також позивачем не надано будь-яких належних та достатніх доказів, які б доводили факт укладення договору внаслідок здійснення лізинговою компанією «Еталон» нечесної підприємницької практики.

Крім того, визнаючи договір нікчемним, оскільки він нотаріально не посвідчений, суд виходив зі ст. 799 ЦК України, відповідно до якої договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Колегія суддів з таким висновком не погоджується, оскільки вказана стаття є складовою параграфа 5 глави 58 ЦК України, який регулює відносини, що виникають із найму (оренди) транспортного засобу, а тому він є передчасним до правовідносин, що виникають із договору лізингу, застосована бути не може, оскільки, незважаючи на схожість цих відносин, законодавством вони розділені, як такі, що мають окреме регулювання. Крім того, у цих правовідносинах є спеціальний закон - Закон України «Про фінансовий лізинг».

Тобто, нотаріальне посвідчення укладеного між сторонами договору фінансового лізингу в силу положень Закону України «Про фінансовий лізинг» та параграфа 6 глави 58 ЦК України не є обов'язковим.

Оскільки рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального права та неповним з'ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, воно підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 316, ст.ст. 203, 509, 806-809 ЦК України, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» задовольнити.

Рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 25 листопада 2014 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про захист прав споживача, визнання договору лізингу недійсним та стягнення коштів відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий :

Судді: