Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15.01.2015 Справа №607/19382/14-ц

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі :

- головуючого - судді Стельмащука П.Я.

- за участю секретаря Гапія В.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на майно, в порядку поділу майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась в суд із позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на майно, в порядку поділу майна подружжя, а саме просить визнати за нею право власності на 1/2 частку двохкімнатної квартири АДРЕСА_1, загальною площею 43,3кв.м. житловою - 25,7кв.м. Свої вимоги обґрунтовує тим, що за час перебування у шлюбі сторонами за спільні кошти було придбано двохкімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 43,3кв.м. житловою - 25,7кв.м. Зазначена квартира є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Позивач в судове засідання не з»явилась, однак подала суду заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує.

Відповідач в судове засідання не з'явився, подав суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги визнає.

Дослідивши та оцінивши докази, суд встановив наступні обставини справи.

Судом встановлено, що сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі з 09.10.1982року, який було розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області 21.03.2012року .

Згідно договору купівлі - продажу від 19.05.1995р., посвідченого державним нотаріусом третьої Тернопільської державної нотаріальної контори Береш Л.І., за реєстровим №3294, ОСОБА_2 купив двохкімнатну квартиру АДРЕСА_1.

Із вищенаведеного вбачається, що квартира АДРЕСА_1 придбана сторонами за час шлюбу та є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до вимог статті 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За вимогами ч. 1 статті 69 Сімейного кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно із нормами ч. 1 статті 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Судом не встановлено домовленості між сторонами з цього питання чи наявності шлюбного договору.

Відповідно до ч. 1 статті 71 Сімейного кодексу України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно ч. 1 статті 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 1 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Статтею 212 ЦПК визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на майно, в порядку поділу майна подружжя підлягає до задоволення, шляхом визнання за позивачем права власності на 1/2 частку двохкімнатної квартири АДРЕСА_1, загальною площею 43,3кв.м. житловою - 25,7кв.м.

Крім того, в силу вимог статті 88 ЦПК України, слід стягнути із відповідача на користь позивача понесені судові витрати, а саме 1523,60 грн. судового збору.

Керуючись ст.ст. 3, 4, 10, 11, 60, 88, 212-215, 223, 294 ЦПК України, ст.ст. 368, 369, Цивільного кодексу України, ст.ст. 60, 61, 63, 68-72, 106, 107, 109, 110 Сімейного кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на майно, в порядку поділу майна подружжя - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку двохкімнатної квартири АДРЕСА_1, загальною площею 43,3кв.м. житловою - 25,7кв.м., як на частку спільного майна подружжя.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1523,60 грн. судових витрат.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Тернопільської області через Тернопільський міськрайонний суд шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий П.Я.Стельмащук