У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до товариства з додатковою відповідальністю «Експрес Страхування», третя особа - публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», про визнання договору добровільного страхування недійсним, стягнення суми страхового відшкодування та моральної шкоди за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 19 серпня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 18 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що 18 вересня 2012 року він придбав за кредитні кошти публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк») автомобіль ЗАЗ «Віда», реєстраційний номер НОМЕР_1. У цей же день між ним і товариством з додатковою відповідальністю «Експрес Страхування» (далі - ТДВ «Експрес Страхування») було укладено договір добровільного страхування наземних транспортних засобів, вигодонабувачем за яким є ПАТ «Укрсоцбанк».

27 червня 2013 року сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок чого його автомобілю завдані механічні пошкодження. На його заяву про виплату страхового відшкодування відповідач, страховик, листом від 10 липня 2013 року йому відмовив, пославшись на те, що випадок не є страховим.

Неперерахування відповідачем 1 067 грн як вартості відновлювального ремонту автомобіля та 300 грн як витрат на визначення вартості матеріального збитку на рахунок вигодонабувача - ПАТ «Укрсоцбанк» - призвело до нарахування йому відсотків за несплачений кредит у розмірі 1 039 грн 79 коп.

У зв'язку із наведеним позивач просив стягнути з відповідача суму страхового відшкодування у розмірі 2 406 грн 79 коп. Оскільки такі неправомірні дії страховика завдали йому моральної шкоди, просив також стягнути з відповідача на його користь 5 тис. грн.

Крім того, оскільки ТДВ «Експрес Страхування» порушило умови договору страхування, ОСОБА_3 на підставі ст. ст. 203, 215 ЦК України просив визнати його недійсним та стягнути з відповідача внесений страховий платіж на користь банку для погашення кредиту. Також просив стягнути на його користь витрати на правову допомогу в розмірі 500 грн.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 19 серпня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 18 лютого 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вищевказані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити.

Заслухавши доповідь судді судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, перевіривши наведені в скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позовні вимоги ОСОБА_3 є безпідставними, оскільки подія не є страховим випадком згідно з умовами договору страхування, а підстав для визнання цього договору недійсним позивач не довів.

Апеляційний суд погодився з такими висновками районного суду, пославшись також на те, що умови договору страхування між сторонами повністю відповідають вимогам закону та домовленостям сторін.

Проте погодитись з таким висновком апеляційного суду не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що 18 вересня 2012 року між ОСОБА_3 та ТДВ «Експрес Страхування» було укладено договір добровільного страхування наземних транспортних засобів, за умовами якого вигодонабувачем є ПАТ «Укрсоцбанк». На вимогу ОСОБА_3 йому було відмовлено у виплаті страхового відшкодування, пославшись на те, що подія не є страховим випадком.

Апеляційний суд, розглядаючи справу в апеляційному порядку, 18 лютого 2015 року постановив ухвалу за відсутності ОСОБА_3, який подав апеляційну скаргу.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 305 ЦПК України апеляційний суд відкладає розгляд справи у разі неявки у судове засідання особи, яку бере участь у справі, щодо якої немає відомостей про вручення їй судової повістки, або за її клопотанням, коли повідомлені нею причини неявки буде визнано судом поважними.

З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_3 звернувся до апеляційного суду з клопотаннями від 17 та 18 лютого 2015 року про відкладення розгляду справи у зв'язку з його хворобою (а. с. 179, 180), зазначивши, що листок непрацездатності буде подано пізніше. Його було додано до касаційної скарги, з якого вбачається, що ОСОБА_3 знаходився на лікуванні з 16 лютого 2015 року по 21 лютого 2015 року.

У порушення вимог ч. 1 ст. 305 ЦПК України суд апеляційної інстанції не мотивував свого висновку про поважність чи неповажність причин неявки відповідача у судове засідання та не звернув уваги на таке.

Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Розглянувши справу за відсутністю ОСОБА_3, апеляційний суд у порушення вимог ч. 2 ст. 315 ЦПК України належним чином не мотивував відхилення доводів його апеляційної скарги щодо настання події, яка, на його думку, є страховим випадком, та обґрунтованості його позовних вимог.

Зазначені вище порушення, допущені апеляційним судом, колегія суддів вважає такими, що унеможливили належне встановлення фактичних обставин справи, що вплинуло на правильне вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення апеляційного суду з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду м. Києва від 18 лютого 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

В.А. Черненко

С.П. Штелик