Справа № 308/8380/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

27 травня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

судді-доповідача - Кеміня М.П.,

суддів - Боднар О.В., Джуги С.Д.

при секретарі: Маринець Д.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на додаткове рішення Ужгородського міськрайонного суду від 23 квітня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 04.02.2015 року уточнений позов ОСОБА_2 задоволено.

07 квітня 2015 року ОСОБА_2 подав до сулу заяву про ухвалення додаткового рішення по даній справі, оскільки судом не було вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В заяві просив стягнути з відповідачки понесені ним судові витрати у вигляді судового збору на загальну суму 4019,40 грн. та витрати пов'язані з проведенням експертизи в розмірі 1600 грн.

Додатковим рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 23.04.2015 року повернуто ОСОБА_2 сплачений ним судовий збір за подання заяви про призначення експертизи в розмірі 121,80 грн., за подання заяви про забезпечення доказів в сумі 121,.80 грн. та за подання заяви про призначення автотоварознавчої експертизи в сумі 121,80 грн. В задоволенні вимог ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_3 сплаченого ним судового збору за подачу позовної заяви в розмірі 3654 грн. та витрат понесених ним за проведення експертизи в розмірі 1600 грн. - відмовлено.

На дане додаткове рішення ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить його змінити, задовольнивши всі вимоги заяви. Зокрема зазначає, що висновок суду про відсутність підстав для стягнення на його користь судового збору сплаченого при подачі позову не ґрунтується на приписах ст. 88 ЦПК України. Також на його думку не ґрунтується на вимогах закону висновок суду про відмову у стягненні витрат за проведення експертизи, так як на момент розгляду справи судом констатовано наявність всіх документально підтверджених судових витрат і банківська квитанція про сплату цих витрат містилася в матеріалах справи. Також зазначає, що витрати за проведення експертизи було покладено на нього ухвалою суду і в матеріалах справи є рахунок експерта на суму 1600 грн., а тому враховуючи, що експерт провів експертизу та не повідомляв суд про відсутність оплати, суд зобов'язаний був з'ясувати обставину щодо оплати такої експертизи.

В іншій частині додаткове рішення ніким в апеляційному порядку не оскаржено.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає що вона підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Оскільки додаткове рішення оскаржується лише в частині відмови в задоволенні заяви про стягнення на користь позивача судового збору за подачу позову в сумі 3654 грн. та витрат за проведення експертизи в розмірі 1600 грн., то колегія суддів, згідно приписів ст. 303 ЦПК України, перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції лише в цій частині.

Відповідно до приписів ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Пунктом 4 ч.1 ст. 220 ЦПК України передбачено, що суд, що ухвалив рішення, може за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Відмовляючи в задоволенні заяви в частині стягнення судового збору за подачу позову в сумі 3654 грн. суд першої послався на пропорційність задоволених вимог ОСОБА_2 Щодо витрат за проведення експертизи в розмірі 1600 грн. то суд виходив з того, що квитанція про сплату позивачем даної суми була подана після розгляду справи по суті.

Однак з даним висновком суду першої інстанції не може повністю погодитись колегія суддів виходячи з наступного.

Так, з рішення Ужгородського міськрайонного суду від 04.02.2015 року вбачається, що уточнену позову заяву ОСОБА_2 задоволено (а.с.167-170). Дане рішення набрало законної сили та в апеляційному порядку не оскаржувалося.

Таким чином, зважаючи на задоволення позову ОСОБА_2 суд повинен був відповідно до першого речення ч.1 ст. 88 ЦПК України стягнути з відповідача на його користь всі понесені позивачем документально підтверджені судові витрати, в тому числі й витрати по сплаті судового збору за подачу такого позову в розмірі 3654 грн. (а.с.1).

При цьому безпідставним є посилання суду на пропорційність задоволених вимог, оскільки в резолютивній частині рішення від 04.02.2015 року вказано про задоволення вимог ОСОБА_2, а не про їх часткове задоволення. В такому випадку суд не вправі посилатися на пропорційність задоволених вимог і підстав для застосування другого речення ч.1 ст. 88 ЦПК України немає.

За таких обставин колегія суддів вважає, що наявні всі підстави для стягнення з відповідача на користь позивача судового збору понесеного ним за пред'явлення даного позову в розмірі 3654 грн., а відтак в цій частині додаткове рішення суду першої інстанції підлягає зміні.

Що стосується відмови у стягненні витрат за проведення експертизи в розмірі 1600 грн., то колегія суддів погоджується з додатковим рішенням в цій частині зважаючи на наступне.

Згідно роз'яснень викладених в п.41 Постанови Пленуму ВССУ №10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», якщо під час розгляду справи докази на підтвердження понесених судових витрат суду не надавалися, то додаткове рішення щодо розподілу цих судових витрат ухвалюватися не може і в задоволенні такої заяви має бути відмовлено.

Як вбачається з матеріалів справи ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 16.10.2014 року по даній справі призначено судову будівельно-технічну експертизу, проведення якої було доручено експерту Корчинському Б.М. Витрати по оплаті за проведення експертизи покладено на ОСОБА_2 (а.с.77, 78).

В подальшому така експертиза була проведена і висновок експерта наявний у матеріалах справи.

Разом з тим, як вірно констатовано судом першої інстанції, на момент розгляду справи судом по суті (04.02.2015 року) позивачем не було надано суду банківську квитанцію про здійснення ним оплати вартості такої експертизи в розмірі 1600 грн. Копія такої квитанції (а.с.192) та в подальшому оригінал (а.с.197) були надані позивачем вже під час розгляду заяви про ухвалення додаткового рішення. Посилання апелянта на те, що така квитанція була в матеріалах справи на момент вирішення спору спростовується матеріалами справи.

Безпідставним є і посилання апелянта на констатацію судом у рішенні факту наявності всіх документально підтверджених судових витрат, оскільки в рішенні суду цього не констатовано. В даному рішенні взагалі питання про судові витрати не вирішувалося.

Щодо інших доводів апеляції в цій частині колегія суддів констатує, що покладення судом на ОСОБА_2 обов'язку щодо оплати експертизи є лише виконання судом приписів ч.2 ст. 86 ЦПК України, однак це не є свідченнями оплати позивачем вартості такої. Щодо рахунку експерта на суму 1600 грн. (а.с.81) та фактично надання експертом висновку, то вказані обставини також не є належними та допустимим доказами, які підтверджують факт здійснення оплати позивачем такої суми, оскільки таким доказом є відповідна банківська квитанція.

За таких обставин, суд першої інстанції, посилаючись на п.41 Постанови Пленуму ВССУ №10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», правомірно відмовив у стягненні вказаних витрат. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду в цій частині.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції, відповідно до п.1 ч.1 ст. 309 ЦПК України, підлягає зміні в частині відмови в стягненні витрат по сплаті судового збору.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 88, 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Змінити додаткове рішення Ужгородського міськрайонного суду від 23 квітня 2015 року в частині відмови в задоволенні вимоги заяви ОСОБА_2 про стягнення витрат по сплаті судового збору за подачу позовної заяви, задовольнивши заяву в цій частині.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 3654 (три тисячі шістсот п'ятдесят чотири) гривні.

В решті додаткове рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, після чого протягом двадцяти днів може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції

Суддя-доповідач

Судді