Номер провадження: 22-ц/785/5751/15
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1 Доповідач Панасенков В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.07.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - судді Панасенкова В.О.

суддів: Громіка Р.Д.

ОСОБА_2,

при секретарі: Добряк Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 ОСОБА_4, на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 14 травня 2015 року за позовом ОСОБА_3 до Овідіопольського РВ ГУМВС України в Одеській області, Слідчого СВ Овідіопольського РВ ГУМВС України в Одеській області ОСОБА_5, Головного управління МВС України в Одеській області про захист честі, гідності та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и л а:

13 березня 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що в порушення принципу невинуватості слідчий слідчого відділення Овідіопольського РВ ГУМВС України в Одеської області ОСОБА_5 під час виконання своїх службових обовязків у офіційному документі клопотанні від 04 лютого 2015 року про застосування забіжного заходу у вигляді особистого зобовязання вказав, що «… ОСОБА_3 вчинила злочин середнього ступеню тяжкості, за який законом передбачено покарання у вигляді позбавлення волі…» та подав через канцелярію Овідіопольського районного суду Одеської області, чим фактично поширив зазначену недостовірну інформацію. 11 березня 2015 року слідчий Чубок М.Р. перед проведенням одночасного допиту в рамках кримінального провадження №0002911, попередив її, як підозрювану про кримінальну відповідальність за ст. ст. 384, 385 КК України, чим грубо порушив її процесуальні права, передбачені пп. 4,5 ст. 42 КПК України. Внаслідок вказаних протиправних дій слідчого вона зазнала моральних страждань, що негативно вплинуло на психологічний стан її здоровя, оскільки слідчий зайняв виключно обвинувальну позицію у кримінальному провадженні, й вважає, що їй завдана моральна шкода в розмірі 20000 грн.

Посилаючись на ці обставини, та на ст. ст. 23, 270, 275 1167 ЦК України, позивачка ОСОБА_3 просила стягнути солідарно з Слідчого СО Овідіопольського РВ ГУМВС України в Одеської області ОСОБА_5 та Овідіопольського РВ ГУМВС України в Одеській області моральну шкоду в розмірі 20000 грн. (а.с. 2-3).

Відповідачі, Слідчий СО Овідіопольського РВ ОСОБА_5 та Овідіопольський РВ проти позову заперечували.

Представник відповідача, ГУМВС України в Одеській області в судове засідання не зявився.

Рішенням суду першої інстанції у задоволенні позову відмовлено (а.с. 60-63).

В апеляційній скарзі представник позивачки ОСОБА_3 ОСОБА_4, просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення про задоволення позову, мотивуючи тим, що суд першої інстанції порушив норми процесуального і матеріального права (а.с. 65-66).

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги представника позивачки ОСОБА_3 ОСОБА_4, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника позивачки задоволенню не підлягає, оскільки рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм процесуального та матеріального права.

Відповідно до ст. 275 ЦК України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу.

Захист особистого немайнового права може здійснюватися також іншим способом відповідно до змісту цього права, способу його порушення та наслідків, що їх спричинило це порушення.

Статтею 297 ЦК України передбачено, що кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Статтею 270 ЦК України встановлено, що відповідно до Конституції України фізична особа, зокрема, має право на повагу до гідності та честі.

Відповідно до ст. 280 ЦК України, якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню.

У п. 1 постанови № 1 Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про захист гідності та чести фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" від 27 лютого 2009 року, визначено, що Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (стаття 34).

Разом з тим відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобовязаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обовязок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

У звязку з цим статтею 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сімї. Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачена статтею 1167 ЦК України, відповідно до частини 1 якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовуються особою, яка її завдала, за наявності їх вини.

Предмет та підставу позову визначає виключно позивач (ст. ст. 10, 11 ЦПК України). Саме на зазначені вище норми матеріального права посилалась позивачка ОСОБА_3, обґрунтовуючи свої позовні вимоги.

Так під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за ст. 1167 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіюча шкоди і його вина, причинний зв'язок між протиправною дією та негативним наслідками.

Частиною 1 та 2 ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

У п. 3 постанови "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31 березня 1995 року (з наступними змінами) Пленум Верховного Суду України розяснив, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у звязку з ушкодженням здоровя, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у звязку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих звязків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

У п. 5 вказаної постанови Пленум Верховного Суду України зазначив, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен зясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Судом першої інстанції встановлено, що під час проведення досудового розслідування кримінального провадження №0002911 за підозрою ОСОБА_3 у скоєнні злочину, передбаченого ч. 1 ст.122 КК України, слідчий слідчого відділення Овідіопольського РВ ГУМВС України в Одеської області ОСОБА_5 в клопотанні від 04 лютого 2015 року про застосування забіжного заходу у вигляді особистого зобовязання вказав, що «… Підозрювана ОСОБА_3 вчинила злочин середнього ступеню тяжкості, за який законом передбачено покарання у вигляді позбавлення волі…» та подав через канцелярію Овідіопольського районного суду Одеської області (а.с. 8-9).

11 березня 2015 року слідчий Чубок М.Р. перед проведенням одночасного допиту між потерпілою ОСОБА_6 та підозрюваною ОСОБА_3 в рамках кримінального провадження, попередив останню, як підозрювану про кримінальну відповідальність за ст. ст. 384, 385 КК України (а.с. 47-51).

Постановою прокурора прокуратури Овідіопольського району Одеської області від 29 квітня 2015 року кримінальне провадження №0002911 від 28 дистопада 2014 року статосно підозрюваної ОСОБА_3 за ч. 1 ст. 122 КК України закрито у звязку відмовою потерпілої ОСОБА_6 від обвинувачення (а.с. 54-56).

13 березня 2015 року захисник ОСОБА_3 ОСОБА_4, звернувся до прокурора Овідіопольського району Одеської області зі скаргою на дії слідчого Чубок В.А., у якій містяться зазначені вище обставини (а.с. 23).

З висновку службової перевірки вказаної скарги від 04 квітня 2015 року вбачається, що порушень кримінального процесуального законодавства України з боку слідчого СО Овідіопольського РВ ГУМВС України в Одеські області ОСОБА_7 під час досудового розслідування у кримінальному провадженні №0002911 за підозрою ОСОБА_3 у скоєнні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, не виявлено (а.с. 31-35).

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 3 ЦПК України).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що в судовому засіданні позивачкою ОСОБА_3 не доведено, що відносно неї була поширена недостовірна інформація, а також те, що діями слідчого Чубка В.В. та Овідіопольським РВ під час під час досудового розслідування у кримінальному провадженні №0002911 позивачці завдана моральна шкода. Тому відповідачі не порушили прав позивачки й у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України це право не підлягає судовому захисту.

Таким чином, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції виконав всі вимоги цивільного судочинства і вирішив справу згідно із законом.

Посилання представника позивачки ОСОБА_3 ОСОБА_4, в апеляційній скарзі на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним, оскільки суд безпідставно не врахував те, що клопотання від 04 лютого 2015 року про застосування забіжного заходу у вигляді особистого зобовязання вказав, що «… ОСОБА_3 вчинила злочин середнього ступеню тяжкості, за який законом передбачено покарання у вигляді позбавлення волі…» та подав через канцелярію Овідіопольського районного суду Одеської області, чим фактично поширив зазначену недостовірну інформацію, не приймаються до уваги, так як вони спростовуються наявними у справі доказами.

Частиною 1 ст. 200 ЦК України передбачено, що інформацією є будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Згідно із розясненнями Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про захист гідності та чести фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" від 27 лютого 2009 року, викладених у пп. 15, 17, 18 постанови № 1, при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного звязку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи.

Проте судам необхідно враховувати, що повідомлення оспорюваної інформації лише особі, якої вона стосується, не може визнаватись її поширенням, якщо особа, яка повідомила таку інформацію, вжила достатніх заходів конфіденційності для того, щоб ця інформація не стала доступною третім особам.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила.

У порядку цивільного чи господарського судочинства не можуть розглядатися позови про спростування інформації, яка міститься, зокрема, у вироках та інших судових рішеннях, а також у постановах органів досудового слідства, висновках судових експертиз, рішеннях органів влади, місцевого самоврядування та інших відповідних органів, атестаційних комісій, рішеннях про накладення на особу дисциплінарного стягнення, для яких законом установлено інший порядок оскарження. У такому ж порядку не можуть розглядатися наукові спори, тобто вимоги про спростування інформації наукового характеру.

Разом з тим вимоги про спростування інформації, яка, на думку позивача, є недостовірною і порушує його особисті немайнові права, поширена в наданих атестаційній комісії матеріалах (характеристиках, протоколах чи інших документах), можуть розглядатись судом у порядку, передбаченому статтею 277 ЦК.

Інформація, зазначена у позовній заяві чи іншій заяві, адресованій суду, а також в процесуальних документах (запереченнях на позов, апеляційних чи інших скаргах тощо), може бути підставою для захисту гідності, честі чи ділової репутації, за винятком випадків, коли ця інформація була визначена підставою предявленого позову і стосувалася його предмета, була доказом у справі, а так само предметом апеляційного чи іншого перегляду в порядку, встановленому процесуальним законом.

Не підлягають розгляду судами позови про захист гідності, честі чи ділової репутації, приниження яких відбулося внаслідок давання показань свідками, а так само іншими особами, які брали участь у справі, відносно осіб, які брали участь у тій справі, якщо наведена в них інформація була доказом у справі та оцінювалась судом при ухваленні судового рішення, оскільки нормами процесуальних кодексів встановлено спеціальний порядок дослідження та оцінки таких доказів. Вказана вимога по суті означала б вимогу повторної судової оцінки наданих суду доказів у раніше розглянутій справі.

Якщо ж недостовірну інформацію було поширено в ході розгляду іншої справи зазначеними вище учасниками процесу відносно інших осіб, які не були учасниками процесу, то ці особи, якщо вони вважають, що така інформація порушує їх особисті немайнові права, вправі звернутися до суду за захистом своїх прав у порядку, передбаченому процесуальними кодексами.

Згідно з положеннями статті 277 ЦК і статті 10 ЦПК обовязок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 179 ЦПК України встановлено, що предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Статтями 58, 59 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

Згідно із частинами 3, 4 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивачка ОСОБА_8 була зобовязана довести в судовому засіданні обставини, на які вона посилалася як на підставу позову, а саме, те, що відповідачем ОСОБА_7 була поширена недостовірна інформації, що принижує честь, гідність та ділову репутацію позивачки.

З матеріалів справи вбачається, що дійсно в клопотанні від 04 лютого 2015 року про застосування забіжного заходу у вигляді особистого зобовязання зазначено, що «… Підозрювана ОСОБА_3 вчинила злочин середнього ступеню тяжкості, за який законом передбачено покарання у вигляді позбавлення волі…» та воно було подано до Овідіопольського районного суду Одеської області, але ця обставини не може служити доказом поширення недостовірної інформації.

Аналізуючи зазначені норми права, розяснення Пленуму Верховного Суду України, зясовуючи вказані обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, які підтверджуються наявними у справі доказами, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивачкою ОСОБА_3 не доведено поширення недостовірної інформації та факт завдання їй моральної шкоди.

Отже, судом першої інстанції правильно встановлено, що немає юридичного складу правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, а саме, поширення інформації; поширена інформація стосується позивача; поширення недостовірної і негативної інформації; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права позивача та завдає шкоди його особистим немайновим благам.

Отже, суд першої інстанції всебічно та повно з'ясував обставини, які мають значення для справи, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, дав їм правильну оцінку та виконав всі вимоги цивільного судочинства і вирішив справу згідно із законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК Украйни під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Отже законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову немає.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 відхилити, рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 14 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою.

Судді апеляційного суду Одеської області: В.О. Панасенков

ОСОБА_9

ОСОБА_2