Справа № 466/3837/14 Головуючий у 1 інстанції: Невойт П.С.
Провадження № 22-ц/783/828/15 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Цяцяка Р.П.,

суддів Зверхановської Л.Д. і Шеремети Н.О.,

при секретарі Ясиновській Я.М.,

за участю Галушки Г.М. - представника ТзОВ „Ферозіт";

ОСОБА_4 - представника відповідача ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Галушки Григорія Миколайовича, представника Товариства з обмеженою відповідальністю „Ферозіт", на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 12 листопада 2014 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2014 року Товариство з обмеженою відповідальністю (ТзОВ) „Ферозіт" звернулося до суду з позовом до ОСОБА_5, в кінцевій редакції позовних вимог якого просило суд стягнути з відповідача на користь позивача матеріальну шкоду у розмірі 52 709 грн. 62 коп.

Позовні вимоги обгрунтовувалися тим, що відповідач з 02.04.2012 року працював на посаді заступника начальника цеху ТзОВ «Ферозіт» і 02.04.2012 року з ним було укладено договір про повну матеріальну відповідальність. Згідно наказу № 176 від 28 листопада 2013 року, у зв'язку із поданою відповідачем заявою про звільнення, було проведено інвентаризацію та передачу хімічних добавок на складі матеріалів для виробництва, результати якої оформлено інвентаризаційним описом № 12 від 12.11.2013 року. З порівняльної відомості результатів інвентаризації інших необротних матеріальних активів та записів від 02.12.2013 року вбачається, що недостача товарно-матеріальних цінностей (ТМЦ) складає 52 709 грн. 62 коп., однак відповідач відмовляється добровільно відшкодувати виявлену недостачу та від дачі пояснень щодо виявленої недостачі, про що складено відповідні акти. 03.12.2013 року відповідач наказом № 243-к звільнений з роботи у зв'язку з втратою довіри згідно п.2 ст. 41 КЗпП України (а.с. 1-2; 71-72).

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову відмовлено за недоведеністю (а.с. 114-115).

Дане рішення оскаржив представник позивача Галушка Г.М.

Апелянт просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги, покликаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду обставинам справи та на порушення і неправильне застосування норм матеріального і процесуального права.

Вважає, що „судом не з'ясована трудова функція відповідача".

Вважає, що висновок суду про недоведеність позовних вимог є таким, що не відповідає обставинам справи (а.с. 116-117).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта на підтримання доводів апеляційної скарги та заперечення цих доводів зі сторони представника відповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Статтями 10 і 60 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості і що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Випадки повної матеріальної відповідальності працівника за шкоду, заподіяну з їх вини підприємству, установі, організації, передбачені у ст. 134 КЗпП.

За змістом статті 138 КЗпП обов'язок доказування наявності умов для покладення матеріальної відповідальності на працівника покладається на власника або уповноважений ним орган.

У Заяві про зміну підстави позову позивач уточнив свої позовні вимоги та просив стягнути з відповідача шкоду на підставі правової норми, яка передбачена п.2 ч.1 ст. 134 КЗпП, а саме: з тих підстав, що майно та інші цінності були одержані відповідачем, як працівником ТзОВ „Ферозіт", під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами (а.с. 71-72).

Питання видачі довіреностей на одержання матеріальних цінностей, відпуску їх за довіреностями регулюються ст.ст. 244, 245, 246 Цивільного кодексу України, а також Інструкцією про порядок реєстрації виданих, повернутих і використаних довіреностей на одержання цінностей, затвердженою наказом Міністерства фінансів України № 99 від 16 травня 1996 року, згідно п.2 якої сировина, матеріали, паливо, запчастини, інвентар, худоба, насіння, добрива, інструмент, товари, основні засоби та інші товарно-матеріальні цінності, а також нематеріальні активи, грошові документи і цінні папери (надалі - цінності) відпускаються покупцям або передаються безплатно тільки за довіреністю одержувачів.

З урахуванням вимог вище наведеного законодавства саме на позивача покладається обов'язок доведення перед судом наступних обставин по справі: за який період було здійснено розтрату відповідачем у сумі, яка є предметом позовних вимог; докази, якими стверджується отримання відповідачем під звіт матеріальних цінностей на певну суму у цей період, а саме: разові довіреності або інші разові документи (п.2 ч.1 ст. 134 КЗпП).

Однак, матеріали справи будь-якихразових довіреностей або за інших разових документів, які б засвідчували факти отримання відповідачем матеріальних цінностей під звіт (їх копій), не містять. Так само, як не містять будь-яких даних про період за який відповідачем було здійснено розтрату саме на суму 52 709 грн. 62 коп. (по версії позивача), яка є предметом позовних вимог.

За вище наведених обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для його скасування відсутні і апеляційну скаргу на нього, доводи якої не спростовують висновків оскаржуваного рішення, слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.1, 308, 314 ч.1 п.1, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Галушки Григорія Миколайовича, представника Товариства з обмеженою відповідальністю „Ферозіт", відхилити та залишити рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 12 листопада 2014 року без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий:

Судді: