Справа № 1304/3901/12 Головуючий у 1 інстанції: Городецька Л.М.
Провадження № 22-ц/783/196/15 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Цяцяка Р.П.,

суддів Мікуш Ю.Р. і Ніткевича А.В.,

при секретарі Ясиновській Я.М.,

за участю позивачки ОСОБА_3 і її представника ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, Товариства з обмеженою відповідальністю «Мадонна», ОСОБА_6, Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, Львівської міської ради, з участю третіх осіб: Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» та Львівського комунального підприємства «Княже місто», про витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання недійсним розпорядження, внесення змін до нього, відшкодування упущеної вигоди, стягнення майнової і моральної шкоди; за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_3 і ОСОБА_7, з участю третіх осіб: Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації експертної оцінки», Львівського комунального підприємства «Княже місто», приватного нотаріуса ОСОБА_8, про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 і її представника ОСОБА_4 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 15 липня 2013 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2004 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, Товариства з обмеженою відповідальністю «Мадонна» (далі - ТОВ «Мадонна»), ОСОБА_6, Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, Львівської міської ради, з участю третіх осіб: Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» та Львівського комунального підприємства «Княже місто» (далі - ЛКП «Княже місто»), про витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання недійсним розпорядження, внесення змін до нього, відшкодування упущеної вигоди, стягнення майнової і моральної шкоди.

Позов мотивувала тим, що 23 грудня 2003 року придбала у ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_1 з коморою в підвалі площею 13,1 кв.м. Однак у січні 2004 року їй стало відомо, що ОСОБА_5 претендує на вказану квартиру, посилаючись на укладення договору купівлі-продажу з ОСОБА_6, який нотаріально не посвідчувався.

Вважала, що на підставі неправомірно укладеного договору та листа начальника ЖЕК № 104 Галицькою районною адміністрацією Львівської міської ради винесено помилкове розпорядження про закріплення підвального приміщення за відповідачем, що призвело до заподіяння їй шкоди в формі упущеної вигоди та завдання моральної шкоди.

У червні 2005 року ОСОБА_5 звернулася до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_3 і ОСОБА_7, з участю третіх осіб: Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації експертної оцінки», ЛКП «Княже місто» і приватного нотаріуса ОСОБА_8, про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу.

Зазначала, що 5 липня 2001 року придбала у ОСОБА_6 підвальне приміщення площею 13,1 кв.м. в будинку АДРЕСА_1 Розпорядженнями Галицької районної адміністрації Львівської міської ради від 13 липня 2001 року та від 14 серпня 2001 року вирішено питання про використання підвальних приміщень і надано дозвіл на реконструкцію приміщень, до складу яких входило і приміщення площею 13,1 кв.м. На час вирішення нею питання про погодження технічної документації та отримання свідоцтва про право власності ОСОБА_6 уклад договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 та підвалу площею 13,1 кв.м. Посилаючись на те, що ОСОБА_6 при укладенні вказаного договору не мав права власності на підвальне приміщення, просила позов задовольнити.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 15 липня 2013 року відмовлено ОСОБА_3 у задоволенні заявленого позову. Зустрічний позов ОСОБА_5 задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 23 грудня 2003 року, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_8, в частині продажу комори в підвалі площею 13,1 кв.м. (т.4, а.с. 217-221).

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 28 березня 2014 року рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 05 липня 2001 року, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 і в частині задоволення зустрічного позову скасовано, в цій частині ухвалено нове рішення, яким відмовлено ОСОБА_5 у задоволенні зустрічного позову, позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу підвального приміщення площею 13,1 кв.м у будинку АДРЕСА_1 від 05 липня 2001 року, укладений між ОСОБА_6 і ОСОБА_5 У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін (т.5, а.с. 88-93).

Справа судами розглядалася неодноразово. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 серпня 2014 року касаційну скаргу ОСОБА_3 частково задоволено.

Рішення Апеляційного суду Львівської області від 28 березня 2014 року в частині витребування майна з чужого незаконного володіння; визнання недійсним і скасування розпоряджень Галицької районної адміністрації Львівської міської ради щодо спірного приміщення та внесення змін до таких розпоряджень; визнання недійсним документів, що засвідчують право власності ОСОБА_5 на спірне майно; визнання дійсними документів, що засвідчують право власності ОСОБА_3 на спірне майно; визнання недійсними записів в технічній характеристиці технічного паспорту, виданого МБТІ ТОВ «Мадонна», в частині приналежності ТОВ «Мадонна»; відшкодування упущеної вигоди; стягнення майнової та моральної шкоди скасовано і справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (т.5, а.с. 125-127).

З урахуванням наведеного, колегія суддів перевіряє матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги ОСОБА_3 і її представника ОСОБА_4, що стосуються вище наведених позовних вимог ОСОБА_3 за її первісним позовом, які викладені у її останніх Уточненнях позовних вимог (т.4, а.с. 100).

Учасники процесу, будучи своєчасно належним чином повідомленими про час і місце нового апеляційного розгляду справи (т.5, а.с. 208-221), в судове засідання не з'явилися, явку своїх представників не забезпечили і про причини такої неявки (крім адвоката ОСОБА_9 - представника ОСОБА_5) суд не повідомили.

Адвокат ОСОБА_9, представник ОСОБА_5, будучи 29.01.2015 року повідомленим про апеляційний розгляд справи (т.5, а.с. 211), 11.02.2015 року повторно подав до суду клопотання про відкладення апеляційного розгляду справи, покликаючись при цьому на те, що він приймає участь у розгляді іншої справи в суді першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи, аналогічне за змістом клопотання про відкладення нового апеляційного розгляду справи ОСОБА_5 до суду вже подавала 23.12.2014 року - з посиланням на те, що нею розірвано договір про надання правової допомоги з попереднім її представником (однак без долучення відповідних доказів про це), а також на те, що 22.12.2014 року нею укладено договір про надання правової допомоги з адвокатом ОСОБА_9, «який зі справою ще не встиг ознайомитися і на час розгляду цієї справи буде зайнятим в іншому процесі» (т.5, а.с. 193).

Таким чином, ОСОБА_5 і її представник повторно в судове засідання не з'явилися і за вище наведених обставин колегія суддів вважає можливим новий апеляційний розгляд справи (у відповідності до ч. 2 ст. 305 ЦПК України) за їх відсутності.

Як вже зазначалося вище, рішенням Апеляційного суду Львівської області від 28 березня 2014 року договір купівлі-продажу підвального приміщення площею 13,1 кв.м у будинку АДРЕСА_1 від 05 липня 2001 року, укладений між ОСОБА_6 і ОСОБА_5, визнано недійсним - з підстав, що передбачені ст. 48 ЦК УРСР 1963 року (т.5, а.с. 88-93): в цій частині згадне рішення набрало законної сили і є чинним.

Статтею 47 ЦК УРСР встановлено, що нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу.

Обов'язковість нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу квартири та наслідки недійсності договору без нотаріального посвідчення передбачено ст. 227 ЦК УРСР.

Відповідно до ч. 2 ст. 48 ЦК УРСР по недійсній угоді кожна зі сторін зобов'язана повернути все одержане за угодою, а при неможливості повернути в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.

Відповідно до роз'яснень, які містяться в п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» обов'язок суду при визнанні угоди недійсною, зобов'язати своїм рішенням кожну із сторін повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі (у разі втрати, значного зносу майна, істотної його зміни та ін.) - повернути його вартість у грошах.

Як вбачається з вище наведеного, двостороння реституція полягає в тому, що кожна сторона недійсного правочину має повернути іншій стороні все, що вона одержала на виконання такого правочину. Двостороння реституція є загальним наслідком недійсності правочину, який настає незалежно від наявності вини сторін правочину у тому, що правочин є недійсним.

Відповідно до договору купівлі-продажу, укладеного 23 грудня 2003 року та посвідченого у встановленому законом нотаріальному порядку, ОСОБА_3 купила в ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_3 загальною площею 88,2 кв.м., яка складається з двох кімнат житловою площею 68,0 кв.м., кухні, ванної кімнати, коридору, комірки, а також комори в підвалі площею 13,1 кв.м. (т.1, а.с.10).

Як вбачається з порівняльного аналізу поверхових планів підвальних приміщень в будинку АДРЕСА_1 до їх реконструкції з приєднанням спірного підвального приміщення площею 13,1 кв.м. до приміщень ТзОВ «Мадонна» (т.2, а.с. 102) та після їх реконструкції (т.2, а.с. 103), будь-які технічні перешкоди для ізоляції спірного підвального приміщення площею 13,1 кв.м. від приміщень ТзОВ «Мадонна» відсутні.

З урахуванням вище наведеного, спірна комора в підвалі площею 13,1 кв.м. підлягає поверненню ОСОБА_3, як її власнику за Договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 від 23 грудня 2003 року.

07 червня 2001 року ОСОБА_6, як власник квартири АДРЕСА_3, подав голові Галицької районної адміністрації Львівської міської ради заяву щодо переоформлення належного йому підвального приміщення ТОВ «Мадонна» (т.2, а.с. 61).

05 липня 2001 року ОСОБА_6 та ОСОБА_5 уклали в простій письмовій формі договір купівлі-продажу спірного підвалу, який згідно свідоцтва про право власності належить до вище згаданої квартири (т.1, а.с. 6). Як вже зазначалося вище, рішенням Апеляційного суду Львівської області від 28 березня 2014 року даний договір визнано недійсним.

Відтак, розпорядженням № 1013 від 31 липня 2001 року Галицька районна адміністрація Львівської міської ради неправомірно погодила використання підвального приміщення № 1 площею 13.1 кв.м. за ТОВ „Мадонна" (т.2, а.с. 38).

Згідно технічного паспорта, складеного 14 серпня 2003 року Львівським обласним державним комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», комору в підвалі площею 13,1 кв.м. віднесено до приміщення ТОВ «Мадонна» по АДРЕСА_1 (т.2, а.с.18).

Згідно зі свідоцтвом про право власності від 19 жовтня 2006 року, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 01 листопада 2006 року, даними технічного паспорта ТОВ «Мадонна» є власником приміщення перукарні по АДРЕСА_1 загальною площею 104,5 кв.м., складовою частиною якого на підставі розпорядження Галицької районної адміністрації Львівської міської ради від 19 жовтня 2006 року № 1565 є колишнє приміщення комори в підвалі площею 13,1 кв.м. (т.2, а.с. 73, 74, 177, 234-135).

За вище наведених обставин позовна вимога ОСОБА_3 про визнання недійсним (відміну) розпорядження Галицької районної адміністрації Львівської міської ради від 31 липня 2001 року № 1013 „Про використання підвальних приміщень в будинку АДРЕСА_1" в частині погодження фактичного використання підвального приміщення № 1 площею 13.1 кв.м. за ТОВ „Мадонна" підлягає до задоволення.

Так само, як підлягає до задоволення позовна вимога про визнання недійсним розпорядження Галицької районної адміністрації Львівської міської ради від 19 жовтня 2006 року № 1565 „Про оформлення ТзОВ „Мадонна" права приватної власності на приміщення перукарні на АДРЕСА_1" в частині включення до площі цього приміщення підвального приміщення № 1 площею 13.1 кв.м.

Оскільки у Свідоцтві про право власності на приміщення перукарні № Г-02043 від 19.10.2006 року, яке було видано ТзОВ «Мадонна» на підставі вище згаданого розпорядження Галицької районної адміністрації Львівської міської ради від 19 жовтня 2006 року № 1565, загальну площу перукарні на АДРЕСА_1 зазначено у розмірі 104,5 кв.м. (т. 4, а.с. 74), то таке свідоцтво також слід визнати недійсним, що не перешкоджає оформленню ТзОВ «Мадонна» нового свідоцтва про право власності на приміщення згаданої перукарні, однак на площу перукарні вже без урахування площі спірного підвального приміщення.

А відтак спірна комора в підвалі площею 13,1 кв.м. підлягає витребуванню із чужого незаконного володіння ТзОВ „Мадонна" та поверненню ОСОБА_3, як її власнику за Договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 від 23 грудня 2003 року.

В кінцевій редакції позовних вимог ОСОБА_3 не міститься посилання на будь-яку норму матеріального права, якою позивачка обґрунтовує свою позовну вимогу про стягнення з ОСОБА_5 і ТзОВ «Мадонна» упущеної вигоди (т.4, а.с. 100).

Виходячи з загальних засад зобов'язального права України, упущеною вигодою є неотримані потерпілим такі майнові блага або прибуток, які він міг би реально отримати за звичайних умов цивільного обороту, якщо б його майнове становище не було порушене. При цьому неодержаний прибуток повинен знаходитися у прямову причинно-наслідковому зв'язку з правопорушенням.

Частиною 4 ст. 623 ЦК встановлено, що при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання. Тобто, саме позивачу в обґрунтування позовної вимоги про стягнення упущеної вигоди необхідно надати суду докази того, наскільки реальним було отримання упущеної вигоди та показати наявність усіх умов для отримання доходу.

В той же час, позовна вимога ОСОБА_3 про стягнення упущеної вигоди не містить будь-яких доказів, які можна було б визнати належними і допустимими, про те, наскільки реальним було отримання нею упущеної вигоди та про наявність усіх умов для її отримання.

Відтак, позовна вимога ОСОБА_3 про стягнення упущеної вигоди до задоволення не підлягає за її недоведеністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 440-1 ЦК УРСР моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини.

Згідно з роз'ясненням, викладеним у п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної шкоди» (зі змінами), спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених ст. ст. 7, 440-1 ЦК УРСР та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди (наприклад, ст. 49 Закону України «Про інформацію», ст. 44 Закону України «Про авторське право і суміжні права»); при порушенні зобов'язань, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов'язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Позовну вимогу про стягнення на її користь моральної та матеріальної шкоди ОСОБА_3 обґрунтовує посиланням на норму ст. 56 Конституції України, якою встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішенням, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Виходячи з суб'єктного складу відповідачів по даній справі, відповідачами по позовній вимозі про стягнення на користь ОСОБА_3 моральної та матеріальної шкоди на підставі ст. 56 Конституції України є Галицька районна адміністрація Львівської міської ради та Львівська міська рада.

У відповідності до роз'яснень, які містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб (п.3) і розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин (зокрема, стану здоров'я потерпілого, тяжкості вимушених змін у його життєвих стосунках, часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану - п.9).

В той же час, доводи позовної заяви ОСОБА_3 не містять належних і допустимих доказів заподіяння їй Галицькою районною адміністрацією Львівської міської ради і Львівською міською радою та їх посадовими і службовими особамиморальних чи фізичних страждань.

Так само, як не містять доводів про заподіяну позивачці матеріальну шкоду: у чому саме така шкода полягає і який саме її розмір, оскільки (як вбачається з кінцевої редакції позовних вимог) розмір моральної та матеріальної шкоди позивачкою визначено виходячи з 1 000 грн. в місяць - в сукупності за матеріальну і моральну шкоду (т.4, а.с. 100).

Відтак, позовна вимога ОСОБА_3 про стягнення на її користь моральної та матеріальної шкоди також до задоволення не підлягає за її недоведеністю.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.п. 1-4, 314 ч.2, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 і її представника ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 15 липня 2013 року в частинах вирішення позовних вимог ОСОБА_3 про:

· витребування майна з чужого незаконного володіння;

· визнання недійсними і скасування розпоряджень Галицької районної адміністрації Львівської міської ради від 31.07.2001 року № 1013 та від 19.10.2006 року № 1565 щодо підвального приміщення площею 13,1 кв.м. по АДРЕСА_1;

· визнання недійсним Свідоцтва про право власності № Г-02043 від 19.10.2006 року;

· відшкодування упущеної вигоди;

· про стягнення майнової та моральної шкоди,

- скасувати і в цих частинах ухвалити нове рішення, яким згадані позовні вимоги задовольнити частково.

Визнати протиправним і скасувати розпорядження Галицької районної адміністрації Львівської міської ради від 31 липня 2001 року № 1013 „Про використання підвальних приміщень в будинку АДРЕСА_1" в частині погодження фактичного використання підвального приміщення № 1 площею 13,1 кв.м. по АДРЕСА_1 за ТзОВ „Мадонна".

Визнати протиправним і скасувати розпорядження Галицької районної адміністрації Львівської міської ради від 19 жовтня 2006 року № 1565 „Про оформлення ТзОВ „Мадонна" права приватної власності на приміщення перукарні на АДРЕСА_1" в частині включення до площі приміщення цієї перукарні підвального приміщення № 1 площею 13,1 кв.м. по АДРЕСА_1.

Визнати недійсним Свідоцтво про право власності на приміщення перукарні № Г-02043 від 19.10.2006 року.

Витребувати комору в підвалі площею 13,1 кв.м. по АДРЕСА_1 із чужого незаконного володіння ТзОВ „Мадонна" та повернути цю комору ОСОБА_3, як її власнику за Договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 від 23 грудня 2003 року.

У задоволенні позовних вимог про відшкодування упущеної вигоди та стягнення майнової і моральної шкоди - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскарженим у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий:

Судді: