Справа №483/1586/14-ц 09.02.2015 09.02.2015 09.02.2015
Провадження № 22ц/784/249/15 Головуючий 1 інстанції Шевиріна Т.Д.
Категорія 54 Доповідач в апеляційній інстанції Лисенко П.П.
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

09 лютого 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

Головуючого Лисенка П.П. ,

суддів: Самчишиної Н.В. та Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання - Орельською Н.М.,

з участю:

представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

представника відповідача - Половинихіна В.О.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 02 грудня 2014 року, ухваленого у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Національного природного парку «Білобережжя Святослава» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати, -

у с т а н о в и л а :

14 липня 2014 року ОСОБА_2 пред'явив до Національного природного парку «Білобережжя Святослава» (далі НПП «Білобережжя Святослава») зазначений позов, який обґрунтовував наступним.

З грудня 2013 року він працював на посаді начальника Покровсько-Хуторського науково-дослідного природоохоронного відділення НПП «Білобережжя Святослава».

14 квітня 2014 року загальними зборами працівників відділення його було призначено черговим по відділенню на вихідні дні, а саме 20 та 21 квітня 2014 року (неділя та понеділок після Великодня) із наданням днів відгулів - 24 та 25 квітня 2014 року, про що, згідно встановленому в НПП «Білобережжя Святослава» порядку було повідомлено його адміністрацію. Жодних заперечень на це останньої позивач не отримував.

Наказом директора НПП «Білобережжя Святослава» № 46-о від 05 червня 2014 року його було звільнено з посади за прогули 24 та 25 квітня 2014 року.

Вважаючи, що зазначений наказ незаконний, прийнятий з особистих мотивів працівників адміністрації зі створенням штучних підстав для звільнення, просив позов задовольнити.

Заявами від 02 вересня та 06 листопада 2014 року позивач збільшив свої позовні вимоги та остаточно просив:

· скасувати наказ директора НПП «Білобережжя Святослава» № 46-о від 05 червня 2014 про його звільнення;

· поновити його на посаді начальника Покровсько-Хуторського науково-дослідного природоохоронного відділення НПП «Білобережжя Святослава»;

· стягнути з НПП «Білобережжя Святослава» на його користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку в сумі 2 875 гривень 20 копійок та середній заробіток за час вимушеного прогулу з розрахунку середньомісячної заробітної плати (з урахуванням здійснених утримань податків та зборів) в сумі 2 419 гривень 96 копійок, середньоденного заробітку в сумі 119 гривень 80 копійок, станом на 06 листопада 2014 року в сумі 12 219 гривень 60 копійок;

· стягнути з НПП «Білобережжя Святослава» на його користь 15 000 гривень у відшкодування моральної шкоди;

· стягнути з НПП «Білобережжя Святослава» понесені ним документально підтвердженні судові витрати в суму 3 500 гривень витрат на правову допомогу, 546 гривень витрат на прибуття до суду, а всього 4 046 гривень.

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали та просили задовольнити.

Представник відповідача проти позову заперечував, пояснивши, що відділення, начальником якого є відповідач, не є відокремленим підрозділом, а тому повноважень визначати чергових у вихідні та святкові дні в нього не має. Наказом директора НПП «Білобережжя Святослава» № 31 від 18 квітня 2014 року було визначено осіб, які повинні були чергувати 19, 20 та 21 квітня 2014 року. ОСОБА_2 серед цих осіб не було, а відтак, і підстав для чергування та отримання відгулів за них у нього не було.

Рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 02 грудня 2014 року у задоволені позову відмовлено за його недоведеністю.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подав на це рішення апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати і ухвалити нове, про задоволення вимог позивача у повному обсязі.

Скаргу обґрунтовував невідповідністю висновків суду дійсним обставинам справи та неправильним застосуванням судом 1 інстанції норм матеріального права й численними порушеннями норм процесуального права, а саме, ігнорування наданих ним доказів щодо відсутності законних підстав для його звільнення.

Апеляційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржене рішення суду 1 інстанції в частині вирішення вимог ОСОБА_2 до Національного природного парку «Білобережжя Святослава» про поновлення на роботі, скасування наказу про звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і судового збору скасувати і, в цій частині, ухвалити нове рішення, яким названі вимоги задовольнити частково.

В іншій частині рішення слід залишити без змін.

Вирішуючи спір таким чином, як викладено у оскарженому судовому рішенні, суд 1 інстанції вважав доведеним, що 24 та 25 квітня 2014 року ОСОБА_2 вчинив два прогули без поважних причин, а враховуючи ще й те, що перед цим до нього вже було застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді догани, то у роботодавця були усі підстави для його звільнення, а тому у вимозі про поновленні на роботі слід відмовити. Оскільки усі інші вимоги позивача є похідними від вимоги про поновлення на роботі, то вони слідують процесуальній долі тої і у їх задоволенні теж слід відмовити.

Проте з таким у повній мірі погодитися не можна.

Відповідно до статей 1,3 ЦК України, 1,3-4,10-11,303 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем.

При цьому, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Судовий розгляд, яким цивільна справа вирішується по суті, закінчується ухваленням рішення суду.

В силу статей 10, 59, 60, 213 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року "Про судове рішення у цивільній справі" рішення суду у цивільні справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при рівності прав щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 58 - 59, ч.3 ст. 61, 212 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 60 ЦПК України, обов'язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Для цього він досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

При цьому, апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Якщо поза увагою доводів апеляційної скарги залишилась очевидна незаконність або необґрунтованість рішення суду першої інстанції у справах окремого провадження, апеляційний суд перевіряє справу в повному обсязі.

Перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення суд апеляційної інстанції виходить з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених статтею 307 ЦПК України, і відповідних їм підстав щодо перегляду судових рішень в апеляційному порядку, передбачених статтями 308-311 ЦПК України, і повинен з'ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права.

Як результат розгляду, апеляційний суд визначає підстави перегляду судового рішення, і відповідно до наданих йому повноважень формулює резолютивну частину своєї ухвали чи рішення.

Виходячи з викладеного, колегія суддів вважає, що оскаржене рішення районного суду ухвалено не у повній відповідності з виписаним вище, а тому є незаконним та необґрунтованим.

Так, згідно ч. 6 ст. 43 Конституції України та ст. 5-1 КЗпП України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, а також захист, у тому числі і судовий, від незаконного звільнення.

При цьому, відповідно до п.п. 1, 22 постанови Пленуму ВСУ N 9 від 06.11.92 «Про практику розгляду судами трудових спорів» діяльність судів по розгляду справ названої категорії повинна спрямовуватися як на всемірну охорону конституційного права кожного на працю, яке включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується, так і на охорону прав і законних інтересів підприємств, установ, організацій, на зміцнення трудової та виробничої дисципліни, на виховання працівників у дусі свідомого й сумлінного ставлення до праці.

У справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст.40 п.1 ст.41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

У повні мірі зазначене розповсюджується і у випадку звільнення працівника за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України - вчинення працівником прогулу без поважних причин.

Таким чином, з системнологічного, буквального тлумачення виписаних вище норм випливає висновок про те, що право на працю є одним із найважливіших для фізичної особи прав, яке підлягає беззастережному захисту у разі найменшого його порушення роботодавцем, в тому числі, і у разі незаконного звільнення. Звільнення працівника за прогул, фактично є застосуванням до нього заходу дисциплінарного стягнення у зв'язку з притягненням до дисциплінарної відповідальності за вчинення дисциплінарного проступку, а значить, проаналізувавши ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника, роботодавець, не бачив можливості залишити його на роботі, застосувавши інший захід дисциплінарного стягнення. Звільнення позивача є необхідною, хоча і крайньою мірою, оскільки від протилежного підприємству буде тільки шкода.

З матеріалів справи не вбачається, що позивача звільнили з врахуванням виписаних вимог і на благо природному парку.

Так, з матеріалів справи вбачається, що перед звільненням позивач обіймав посаду начальника Покровсько-Хуторського науково-дослідного природоохоронного відділення НПП «Білобережжя Святослава». До роботи ставився відповідально і до квітня 2014 року не мав нарікань з боку керівництва парку щодо виконуваної ним роботи.

Проте, 02 квітня 2014 року все докорінно змінилося. В зазначений день, працівник відділення ОСОБА_6 отримав ушкодження здоров'я, як на думку позивача - у зв'язку з виробництвом. Проте керівництво парку з ним не погодилося і вважало, що ушкодження здоров'я є наслідком нещасного випадку, який стався з вини потерпілого та що еквівалентно і не у зв'язку з роботою.

Подальші дискусії із названого питання привели до оголошення ОСОБА_2 догани, застосування якої, чинним рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 28 серпня 2014 року, було визнано незаконним.

Проте, оголошенням догани конфлікт не вичерпався.

За установленою п.п. 3.18., 3.3.21. та 3.23. Правил внутрішнього трудового розпорядку НПП «Білобережжя Святослава» практикою, чергування працівників парку у вихідні, святкові та неробочі дні компенсувалися наданням додаткового відпочинку тіє їж тривалості в інші дні.

Вихід працівників на роботу для чергувань в неробочий час, вихідні, святкові та неробочі дні здійснювався за погодженим з профспілковою організацією наказом. Як правило, з ним, працівників, що перебувають на території Кінбургської коси і не мають регулярного зв'язку з головним офісом, знайомлять вже після відпрацювання днів.

Зі слів позивача, такий наказ був і відносно його залучення на роботу 20, 21 квітня 2015 року з наданням днів відпочинку 24 та 25 квітня 2015 року, проте надати його він не зміг.

З наданого ж відповідачем наказу про залучення працівників для роботи в названі дні цього не вбачається, а тому, формально, позивач допустив прогули, оскільки 24 та 25 квітня 2015 року він на роботі не був, що, до речі, і він сам не заперечує.

У той же час, відповідачем не спростовано твердження позивача, що 20 та 21 квітня 2015 року він за узгодженням чергував на території відділення, а тому мав право на компенсаційні дні відпочинку.

У зв'язку з наведеним, і, за тієї, що склалася в НПП «Білобережжя Святослава» практики оформлення та ознайомлення з наказами про залучення працівників до чергувань, пояснення позивача про те, що його виключили з наказу пізніше, вже після спалаху конфліктної ситуації, не виглядають геть непереконливими.

За такого, та враховуючи ступінь тяжкості вчиненого проступку, відсутності заподіяння ним шкоди, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня сумлінна робота працівника, зняття догани за судовим рішенням - колегія вважає, що у відповідача не було законних підстав для застосування до позивача крайнього заходу дисциплінарного стягнення і він підлягав поновленню на роботі.

Оскільки міськрайонний суд був іншої думки, то ОСОБА_2 слід поновити на роботі за рішенням апеляційного суду, зі скасуванням наказу про звільнення.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення працівника на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більше як за один рік.

При обчисленні середнього заробітку слід керуватися Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 (із подальшими змінами).

Згідно ж п 5, 8 названого Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Таким чином, розмір середнього заробітку (без утримання прибуткового податку й інших обов'язкових платежів), який слід стягнути з відповідача на користь ОСОБА_2 за час вимушеного прогулу становить 20 054 гривні 20 копійок ((2 681 гривня 40 копійок заробіток у березні + 2 181 гривня 40 копійок заробіток у квітня 2014 року) / 41 робочий день) х 172 робочих дня вимушеного прогулу - 344 гривні 40 копійок розрахунку при звільненні = 20 054 гривні 20 копійок )).

Оскільки суд його не стягнув, то стягнення слід провести за рішенням апеляційної інстанції.

Що ж до вимоги позивач про стягнення з відповідача відшкодування моральної шкоди, то думка колегії наступна.

Дійсно, відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, у разі порушення роботодавцем трудових прав працівника, перший зобов'язаний відшкодувати другому моральну шкоду.

Колегія вважає, що будучи звільненим, позивач морально страждав і слід було б дотриматися виписаного правила і по даній справі.

Проте, беручи до уваги, не зовсім законослухняну поведінку позивача та недотримання ним приписів Правил, яка теж внесла свою частку у виникненні конфлікту, колегія вважає за достатнє відшкодування моральної шкоди вже самим по собі його поновлення на роботі.

З цих же підстав, як на думку колегії не можуть бути задоволена і вимога про стягнення витрат на правову допомогу.

Оскільки суд 1 інстанції відмовив у названих вимогах, то в цій частині рішення слід залишити без змін.

У той же час, в силу ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь держави слід стягнути 730 гривень 80 копійок судового збору в обох судових інстанціях ((243 гривні 60 + 121 гривня 80 копійок за задоволену вимогу про поновлення на роботі) + (243 гривні 60 копійок + 121 гривня 80 копійок за задоволену вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу) = 730 гривень 80 копійок).

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313-314, 316 ЦПК України, колегія суддів судової палати, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 02 грудня 2014 року в частині вирішення вимог ОСОБА_2 до Національного природного парку «Білобережжя Святослава» про поновлення на роботі, скасування наказу про звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і судового збору скасувати і, в цій частині, ухвалити нове рішення, яким названі вимоги задовольнити частково.

Поновити ОСОБА_2 на посаді начальника Покровсько-Хуторського науково-дослідного природоохоронного відділення Національного природного парку «Білобережжя Святослава» з 05 червня 2014 року, скасувавши наказ від 05 червня 2014 року №46-о про його звільнення, як такий, що не відповідає вимогам закону.

Стягнути з Національного природного парку «Білобережжя Святослава» на користь ОСОБА_2 20 054 гривні 20 копійок середнього заробітку за час вимушеного прогулу (обчислено без утримання прибуткового податку й інших обов'язкових платежів).

Стягнути з Національного природного парку «Білобережжя Святослава» на користь держави 730 гривень 80 копійок судового збору в обох судових інстанціях.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Судді