Справа № 464/4995/14 Головуючий у 1 інстанції: Бойко О.М.
Провадження № 22-ц/783/336/15 Доповідач в 2-й інстанції: Мельничук О. Я.
Категорія справи: 30
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого - судді: Мельничук О.Я.

суддів: Курій Н.М. і Ванівський О.М.

при секретарі: Куцик І.Б.

з участю представника позивача Січевич І.М., представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на заочне рішення Сихівського районного суду м. Львова від 16 липня 2014 року по справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю /ТзОВ/ "Орлан-Транс-Груп" до ОСОБА_5 про стягнення збитків, -

В С Т А Н О В И Л А:

Заочним рішенням Сихівського районного суду Львівської області від 16 липня 2014 року позов Товариства з обмежено відповідальністю /ТзОВ/ "Орлан-Транс-Груп" задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_5 в користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Орлан-Транс-Груп" 6 416 грн., 46 коп. заборгованості за понаднормову витрату палива та 60 503 грн. 17 коп. неповернутої суми коштів, виданих на відрядження.

Вирішено питання судових витрат.

Вищезгадане рішення в апеляційному порядку оскаржив відповідач - ОСОБА_5. З рішенням суду не згідний в частині стягнення з нього на користь позивача 6 416 грн. 46 коп., оскільки згідно проведеного ним підрахунку така сума становить 6 416 грн. 43 коп. Апелянт згідний в частині стягнення з нього за понаднормову витрату пального в сумі 2127 грн. 43 коп. Апелянт вважає, що суд недостатньо дослідив усі обставини справи. Стверджує, що усі понесені ним витрати є обгрунтованими. В апеляційній скарзі просить заочне рішення Сихівського районного суду міста Львова від 16 липня 2014 року змінити та постановити нове рішення яким відмовити позивачу в частині задоволення позовних вимог на суму 64702 грн. 60 коп.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає із наступних підстав.

Згідно з вимогами ст.ст.11, 59, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. При цьому, кожна із сторін зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України - рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

Матеріалами справи встановлено, що відповідач з 08.02.2006 року перебував у трудових відносинах із позивачем - ТзОВ "Орлан-Транс-Груп", працював на посаді водія автотранспортних засобів для перевезення вантажів у міжміському, міжобласному та міжнародному сполученнях на вантажних автомобілях всіх марок, з повною індивідуальною матеріальною відповідальністю. 21.02.2014 року ОСОБА_5 звільнений з роботи за власним бажанням.

Згідно подорожнього листа № 184783 від 03.02.2013 року відповідач виконував міжнародне перевезення за маршрутом Україна-Італія-Україна. Згідно розшифровки пробігу під час виконання вказаного перевезення відповідачем використано 1376 літрів дизельного палива, в той час як згідно норм витрат палива, затверджених наказом №45 від 11.08.2010 року повинен був витратити 1315 літрів. Дане перевезення здійснювалося двома водіями.

Згідно подорожнього листа № 313230 від 26.09.2013 року відповідач виконував міжнародне перевезення за маршрутом Україна - Італія - Україна. Згідно розшифровки пробігу під час виконання вказаного перевезення відповідачем використано 973 літри дизельного палива, в той час як згідно норм витрат палива, затверджених наказом № 45 від 11.08.2010 року повинен був витратити 958 літрів.

Згідно подорожнього листа № 313411 від 21.10.2013 року відповідач виконував міжнародне перевезення за маршрутом Україна - Німеччина - Україна. Згідно розшифровки пробігу під час виконання вказаного перевезення відповідачем використано 3210 літрів дизельного палива, в той час як згідно норм витрат палива, затверджених наказом № 45 від 11.08.2010 року повинен бути витратити 3118 літрів.

Згідно подорожнього листа № 325044 від 27.12.2013 року відповідач виконував міжнародне перевезення за маршрутом Україна - Італія - Україна. Згідно розшифровки пробігу під час виконання вказаного перевезення відповідачем використано 2770 літрів дизельного палива, в той час як згідно норм витрат палива, затверджених наказом № 45 від 11.08.2010 року повинен був витратити 2352 літри. При здійсненні даного перевезення порушено норми наказу № 19 від 14.02.2011 року "Про дотримання правил заправки дизельним пальним при виконанні транспортного завдання" згідно якого при вході на територію України з території Угорщини, кількість палива в паливних баках автомобіля не повинна перевищувати 50 літрів, однак при заїзді автомобіля на територію України в паливних баках згідно подорожнього листа знаходилося 156 літрів дизельного палива.

Жодних доказів, які обгрунтовували такі понаднормові витрати пального відповідачем не надано.

Також встановлено, що з 24.05.2013 року по 06.06.2013 року відповідача було забезпечено грошовими коштами (авансом) на службові відрядження в межах України та за кордоном в розмірі 78056 грн. 76 коп. шляхом перерахування грошової суми на відповідний рахунок для використання із застосуванням платіжної картки. Згідно авансового звіту № 0/І-00836 від 14.06.2013 року відповідачем використано 9453 грн. 59 коп., а також повернуто в касу підприємства 14.06.2013 року - 4100 грн., що підтверджується прибутковим касовим ордером № 625 та 24.07.2013 року - 4000 грн., що підтверджується прибутковим касовим ордером № 806. Звіт про використання решти коштів в сумі 60503 грн. 17 коп. відповідачем не надано.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з тих підстав, що відповідачем - ОСОБА_5 допущено понаднормову витрату палива в розмірі 6416 грн. 46 коп., а також не повернуто невикористані кошти на відрядження в сумі 60503 грн. 17 коп., в зв"язку з чим такі кошти підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

З таким висновком колегія суддів погоджується, оскільки він відповідає матеріалам справи та вимогам закону.

Статтею 130 КЗпП України передбачено, що працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків.

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності.

Статтею 132 КЗпП України передбачено, що шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку

Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві.

Згідно п.6 ст. 134 КЗпП України, відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків.

Пунктом 12 Постанови Пленуму Верховного суду України №14 від 29.12.1992 року "Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками" встановлено, що відповідно до п.6 ст.134 КЗпП матеріальна відповідальність в повному розмірі покладається на працівника у випадках, передбачених окремими законодавчими актами.

За чинним законодавством така відповідальність може бути покладена, зокрема, за шкоду, заподіяну: перевитратою пального на автомобільному транспорті, розкраданням, знищенням (зіпсуттям), недостачею або втратою дорогоцінних металів, дорогоцінного каміння та валютних цінностей; витратами підприємства, установи, організації на навчання у вищому навчальному закладі молодого фахівця в разі його звільнення з ініціативи власника або уповноваженого ним органу за порушення трудової дисципліни чи за власним бажанням без поважних причин протягом трьох років з часу прийняття на роботу за направленням.

Не заслуговую на увагу покликання апелянта на той факт, що перерозхід палива на 419 літрів викликаний у зв"язку з сильними морозами в рейсі, оскільки жодних доказів на підтвердження сказаного не представлено, так само як і той факт, що ОСОБА_5 кошти в розмірі 60503 грн. 17 коп. були витрачені на штраф, 1408 євро, 4130 євро гарантованої суми за повернення вилученого транспортного засобу, 800 євро витрат за надання правової допомоги, оплату за стоянку транспортного засобу, в сумі 170 євро, а також оплату за користування таксі, в сумі 280 євро, оскільки такі витрати відровідачем були понесені у зв"язку з порушенням ОСОБА_5 Правил дорожнього руху та несправності в роботі тахографу, оскільки правопорушення пов"язане з особою правопорушника (перевищення швидкості).

Що ж до несправності в роботі тахографа, слід зазначити, що відповідно до Інструкції водія автотранспортних засобів категорії "Е" від 01.11.2005 року, затвердженої директором Львівської Філії ТзОВ "Орлан-Транс Груп" - В.М. Ігнатьевим, відповідно до п.п. 1, п.п. 23, п.3 згаданої Інструкції, передбачено, що водій автотранспортних засобів перед виїздом зобов"язаний прийняти автотранспортний засіб (тягач, напівпричіп) згідно актів прийому-передачі в технічно справному стані і відповідній комплектації. Технічна справність і комплектність транспортного засобу повинна бути підтверджена підписом чергового механіка в подорожньому листі та підписами посадових осіб підприємства в акті прийому передачі автотранспортного засобу. Під час виконання перевезення водій зобов"язаний слідкувати за роботою тахографа (спідометра) і у випадку їх несправності записати показники лічильника пройденої відстані. При поверненні з відрядження водій повинен доповісти черговому механіку КТП про ці несправності. В запереченнях на апеляційну скаргу, Товариство з обмеженою відповідальністю /ТзОВ/ "Орлан-Транс-Груп" зазначає, що при поверненні апелянта з рейсу під час якого останнім були понесені витрати на суму 6788 євро, не доповісти черговому механіку КТП про ці несправності в рейсі. Факту несправності тахографа в згаданому рейсі належним чином ОСОБА_5 не підтверджено, так само як і не підтверджено належними доказами в яких цілях були використані кошти на суму 6788 євро.

Розглядаючи спір, колегія суддів вважає, що районний суд повно та всебічно дослідив та оцінив обставини у справі, подані сторонами докази та правильно визначив характер спірних правовідносин, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону і зібраним по справі доказам, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення немає.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.303, ч.1п.1ст.307, ст.308, ст.ст.313, 314, 315, 317, 319, 325 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 - відхилити.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 16 липня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набранням ухвалою законної сили.

Головуючий: О.Я.Мельничук

Судді: Н.М. Курій

О.М. Ванівський