Справа № 148/2163/14-ц Провадження № 22-ц/772/554/2015Головуючий в суді першої інстанції Карнаух А. П.
Категорія 54 Доповідач Іванюк М. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2015р. м. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Вінницької області у складі : головуючого - судді Іванюка М.В, суддів ПанасюкаО.С. та БереговогоО.Ю, при секретарі ПантелеймоновійА.І, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань апеляційного суду Вінницької області апеляційні скарги Суворовської сільської ради, завідувачки Суворовського дитячого навчального закладу №1 ОСОБА_3 на рішення Тульчинського районного суду від 08 грудня 2014р. у справі за позовом ОСОБА_4 до Суворовської сільської ради (третя особа - завідувач Суворовського дитячого навчального закладу ОСОБА_3) про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, --

В С Т А Н О В И Л А :

В серпні 2014р. ОСОБА_4. звернулася в суд з позовом до Суворовської сільської ради та до завідувача дитячого навчального закладу №1 с.Суворовського Тульчинського району Вінницької області ОСОБА_5. про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. Зазначила, що наказом завідувача дитячого навчального закладу №1 с.Суворовського №68 від 07.10.2013р. її було звільнено з посади вихователя за власним бажанням по ст.38 КЗпП України. Вказаний наказ позивачка вважає незаконним, так як заяву про звільнення за власним бажанням вона написала вранці 07.10.2013р. під примусом завідувача ДНЗ №1 ОСОБА_5. Пізніше у цей же день вона в усній формі повідомила ОСОБА_5. про те, що передумала звільнятися, проте завідувачка закладом заяву про звільнення їй не повернула.

Рішенням Тульчинського районного суду від 08 грудня 2014р. позов було задоволено. Поновлено ОСОБА_4. строк звернення до суду з таким позовом. Визнано незаконним і скасовано наказ завідувачки Суворовського ДНЗ №1 ОСОБА_5. №68 від 07.10.2013р. про звільнення ОСОБА_4. за власним бажанням. Стягнуто з Суворовської сільської ради на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 07.10.2013р. по день ухвалення судом рішення в загальній сумі 36646грн. Також стягнуто з Суворовської сільської ради Тульчинського району на користь ОСОБА_4. 5000грн. у відшкодування моральної шкоди.

Відповідачі - Суворовська сільська рада Тульчинського району Вінницької області в особі сільського голови ОСОБА_6. та завідувачка дитячим навчальним закладом №1 с.Суворовського ОСОБА_5. у своїх апеляційних скаргах просять дане рішення скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. Вважають, що задовольняючи позов, суд першої інстанції не з'ясував дійсні обставини справи, порушив норми процесуального права і невірно застосував норми матеріального права.

В суді апеляційної інстанції Суворовський сільський голова ОСОБА_6. та завідувачка дитячим навчальним закладом №1 с.Суворовського ОСОБА_5. підтримали апеляційні скарги з наведених у них підстав.

ОСОБА_4. та її представник ОСОБА_7. просять відхилити апеляційні скарги як безпідставні.

Вислухавши зазначених осіб, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах заявлених вимог, заперечень і доводів поданих відповідачами апеляційних скарг, колегія суддів вважає,що вони підлягають задоволенню з таких підстав :

Згідно ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позов з наведених у рішенні підстав, суд першої інстанції в порушення вимог п.1 ч.1 ст.214 ЦПК України належним чином не вирішив усі питання щодо наявності обставин, якими обгрунтовувалися вимоги і заперечення та якими доказами вони підтверджуються.

Так, задовольняючи позов, суд першої інстанції погодився з твердженням ОСОБА_4, що після подання нею заяви про звільнення від 07.10.2013р. вона пізніше у цей же день вказану заяву нібито відкликала. Однак в апеляційних скаргах зазначено і колегія суддів погоджується, що позивачка не надала письмових доказів, які вказували б на те, що до винесення наказу про звільнення від неї надійшла письмова заява про відкликання попередньої заяви. Її твердження про те, що вона усно повідомила про це завідувачку, суд не повинен був брати до уваги, оскільки відповідачка ОСОБА_5. вказану обставину заперечує. При цьому з матеріалів справи вбачається, що на наступний після звільнення робочий день - 08.10.2013р (це був вівторок) ОСОБА_4. на роботу не вийшла, а з 09.10.2013р. по 18.10.2013р. перебувала на лікарняному. Сама ж позивачка вказує, що свою письмову заяву про відкликання заяви про її звільнення вона 18.10.2013р. відправила рекомендованим листом. Разом з тим, як зазначалося вище, з 08.10.2013р. позивачка на роботу вже зовсім не виходила (хоча це був робочий день), а згодом отримала кошти, належні їй при розрахунку.

Встановлено, що ОСОБА_4. 07.10.2013р. власноручно подала заяву про звільнення за власним бажанням і в заяві не зазначила, протягом якого строку вона має бути звільнена. Належних доказів про те, що вказану заяву написано під примусом, позивачка так і не надала, тобто ці її твердження мають вважатися голослівними. Адже з пояснень позивачки не є зрозумілим, яким чином її було примушено до написання заяви про звільнення у зв'язку з наявністю виправлень у журналі. А згідно абз.1 п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992р. «Про практику розгляду судами трудових спорів» подача працівником такої заяви з метою уникнути відповідальності за винні дії не може розцінюватись як примус до цього.

При цьому помилковим є посилання суду першої інстанції на те, що звільнивши позивачку за власним бажанням у день подання нею такої заяви, завідувачка навчальним закладом нібито порушила норми трудового законодавства, оскільки мовляв, не дотрималася передбаченого ст.38 КЗпП України двотижневого строку. Адже у даному випадку мова йде про звільнення працівника за його власною ініціативою, а не за ініціативою адміністрації. Згідно ч.1 ст.38 КЗпП України саме на працівника покладається обов'язок за два тижні письмово попередити власника або уповноважений ним орган про свій намір щодо розірвання трудового договору (з тією метою, щоб роботодавець без якоїсь шкоди для виробництва міг запросити іншого працівника, тощо). За змістом даної норми працівник не може бути звільнений пізніше вказаного двотижневого строку, якщо продовжив роботу. Однак у даному випадку на місце позивачки була запрошена інша особа, яка наказом завідуючої ДНЗ№1 від 08.10.2013р. прийнята на посаду вихователя за переведенням з іншого закладу згідно п.5 ст.36 КЗпП України. При цьому судом першої інстанції встановлено, що запрошення вказаної особи відбулося 07.10.2013р. і фактично передувало процесу звільнення позивачки. Також колегія суддів вважає, що суд першої інстанції безпідставно вдався до аналізу наказу про прийняття на роботу іншої особи, питання про законність чи незаконність якого не є предметом даного позову. Адже у даному випадку має значення факт запрошення іншої особи на роботу, наявність якого судом першої інстанції була встановлена. При цьому слід взяти до уваги, що згідно ст.24 КЗпП України особі, запрошеній на роботу в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації за погодженням між керівниками підприємств, установ, організацій, не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Як зазначала ОСОБА_4, письмове звернення, яким вона відкликала заяву про звільнення, нею надіслано рекомендованим листом лише 18.10.2013р, тобто після запрошення і фактичного прийняття на її місце іншої особи. За таких обставин згідно абз.2 п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992р. «Про практику розгляду судами трудових спорів» правових підстав для її поновлення на роботі немає. Адже за таких обставин право власника або уповноваженого ним органу щодо звільнення працівника до закінчення строку, визначеного у ч.1 ст.38 КЗпП України, чи навіть у день подання працівником заяви про звільнення є очевидним.

Також колегія суддів вважає неправильним висновок суду першої інстанції щодо незаконності наказу про звільнення позивачки від 07.10.2013р. у зв'язку з тим, що вона весь цей день нібито була на роботі, що на думку суду вбачається з показань свідків та табелю обліку робочого часу. Адже показання свідків з цього приводу вказують на зовсім протилежне. Сам факт перебування ОСОБА_4. на роботі не вказує на те, що вона при цьому фактично виконувала посадові обов'язки. З пояснень свідків ОСОБА_8. та ОСОБА_9. вбачається, що конфліктна ситуація між позивачкою і завідувачкою закладом мала місце близько 10-00, а заяву про звільнення ОСОБА_4. написала близько 14-00. Після обідньої перерви позивачка говорила, що далі не має наміру працювати і забирала свої речі. У зв'язку з цим питання про те, як час її роботи у цей день відображено у табелі обліку робочого часу, правового значення не має.

Тому колегія суддів не вбачає порушень норм чинного законодавства при звільненні позивачки за власним бажанням.

Таким чином, заявлений позов про поновлення на роботі є безпідставним, а тому безпідставними є і вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та про відшкодування моральної шкоди.

За таких обставин суд першої інстанції мав би відмовити у задоволенні позову, що ним безпідставно зроблено не було.

Згідно ст.309 ЦПК України зазначене дає апеляційному суду підстави для скасування оскаржуваного рішення та ухвалення у справі нового рішення, яким у задоволенні позову має бути відмовлено.

На підставі наведеного і керуючись ст.ст.209, 218, 303, 304, 307ч.1 п.2, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів, --

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційні скарги задовольнити.

Рішення Тульчинського районного суду від 08 грудня 2014р. у даній справі скасувати.

ОСОБА_4 у задоволенні позову до Суворовської сільської ради (третя особа - завідувачка Суворовського дитячого навчального закладу ОСОБА_3) про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення.

Рішення може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :