АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Номер провадження 22-ц/791/336/2015 Головуючий в І інстанції Рядча Т.І.
Категорія 21 Доповідач: Пузанова Л.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2015 року лютого місяця 10 дня колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Херсонської області в складі:

Головуючого:Пузанової Л.В.
Суддів:Фурман Т.Г.
Чиркової К.Г.
При секретарі:Бараш Ю.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» на рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 11 грудня 2014 року в справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, третя особа - публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», про визнання договору дарування недійсним,

В С Т А Н О В И Л А :

В квітні 2014 року ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6 про визнання договору дарування недійсним, зазначаючи, що 22 серпня 2006 року вона уклала з відповідачем, який є її сином, угоду, за умовами якої ніби-то подарувала йому належну на праві власності квартиру АДРЕСА_1 в м. Херсоні.

Посилаючись на те, що укладаючи угоду, вона помилялася щодо її умов та наслідків, оскільки вважала, що передає її у власність сина після своєї смерті на тій умові, що при житті він надаватиме їй необхідну допомогу, в тому числі, матеріальну. Натомість, в березні 2014 року дізналася, що відповідач має борги перед банком, а квартира, в якій вона проживає, виступає предметом іпотеки за кредитним договором.

Вважаючи своє право, як власника житла, порушеним, позивачка просила суд визнати недійсним договір дарування наведеної вище квартири, укладений нею з ОСОБА_6 та нотаріально посвідчений 22.08.2006 року та повернути сторони у первісний стан.

Рішенням суду від 11 грудня 2014 року позов задоволено. Суд вирішив питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» просить рішення скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, зазначаючи, що висновки суду щодо недійсності оспореного позивачкою правочину не відповідають обставинам справи в межах досліджених доказів, які оцінені ним односторонньо, суперечать положенням цивільного законодавства, що регулює спірні правовідносини та зроблені без врахування прав та інтересів банку, як іпотекодержателя спірної квартири.

Письмові заперечення на апеляційну скаргу до суду не надходили. В судовому засіданні представник позивачки - ОСОБА_7 доводи скарги не визнала, рішення суду просила залишити без змін.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст.303 ЦПК України, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу ОСОБА_8 05.10.2005 року, належала двокімнатна квартира АДРЕСА_1

22 серпня 2006 року ОСОБА_5 подарувала належну їй квартиру своєму синові - ОСОБА_6, про що був укладений та нотаріально посвідчений договір дарування /а.с. 8-10/.

Після укладення договору квартира з володіння та користування позивачки, як дарителя, не вибувала. ОСОБА_5 з липня 1972 року і до цього часу постійно проживає в квартирі та виконує усі повноваження власника; несе витрати на управління, утримання та збереження спірного нерухомого майна. Усі договори щодо надання житлово-комунальних послуг укладені з позивачкою, а відповідач, як обдарований, лише проживає в квартирі разом з ОСОБА_5 та надає їй необхідну допомогу.

При житті позивачка не мала наміру змінювати місце проживання, іншого житла у неї немає.

Відповідно до вимог ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Згідно зі ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони у належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Отже, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не тільки про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов'язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної вигоди.

Враховуючи, що встановлені судом обставини, на які посилалася позивачка в обґрунтування своїх вимог, свідчать про те, що вона під час укладення договору дарування квартири, яка є її єдиним житлом, погоджувалася на передачу цієї квартири у власність відповідача лише за умов отримання від нього при житті матеріальної допомоги і догляду та збереження права на проживання в квартирі та зважаючи, що договір дарування по своїй суті не передбачає виникнення таких обов'язків у обдарованого і не обмежує останнього в праві розпорядитися отриманою в дар квартирою на свій розсуд, колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що ОСОБА_5, укладаючи договір дарування, помилялася щодо правової природи правочину, прав та обов'язків, які виникнуть після його укладення між нею і відповідачем.

Оскільки укладення угоди внаслідок помилки, що має істотне значення, є підставою для визнання угоди недійсною із застосуванням двосторонньої реституції, суд обґрунтовано задовольнив заявлені ОСОБА_5 вимоги відповідно до положень ст.ст.216,229 ЦК України, які регулюють спірні правовідносини.

Висновки суду відповідають обставинам справи в межах наданих сторонами і досліджених в судовому засіданні доказів та наведеним вище нормам матеріального права.

При цьому колегія суддів враховує висновки Верховного Суду України, викладені в постанові, прийнятій 18 червня 2014 року за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, які відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обов'язковими для всіх судів України при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Позовна давність при вирішенні даної справи судом не застосовувалася через відсутність заяви про її застосування сторін у спорі (ч.3 ст.267 ЦК України).

Доводи апеляційної скарги, не ґрунтуються на законі, належних доказах і, як такі, що висновки суду не спростовують, підлягають відхиленню.

Так, доводи апеляційної скарги про неврахування судом обставин щодо дотримання порядку посвідчення спірного договору дарування, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки підставою заявленого ОСОБА_5 позову є не порушення нотаріусом вимог законодавства при вчиненні нотаріальної дії, а помилка, яку допустила позивачка щодо природи вчиненого нею правочину, прав та обов'язків сторін в ньому.

Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений.

Зважаючи на наслідки передачі відповідачем подарованої йому квартири в іпотеку банку та на те, що із пояснень допитаного судом нотаріуса ОСОБА_8 не вбачається, що саме такі наслідки укладеного договору дарування були роз'яснені нею ОСОБА_5, можна вважати, що остання не вчинила б оспорений нею правочин, якби правильно сприймала його фактичні обставини.

Не має правового значення і та обставина, що відповідач згідно зі ст.203 СК України зобов'язаний надавати позивачці утримання, оскільки діюче в Україні законодавство не обмежує право батьків та дорослих дітей на укладення між собою будь-яких договорів, в тому числі і щодо передачі у власність нерухомого майна на умовах довічного утримання.

Забезпечуючи виконання зобов'язань за кредитним договором, укладеним з відповідачем, банк не вважав за необхідне з'ясувати права інших осіб на користування жилим приміщенням, що передається в іпотеку, хоча був обізнаний щодо підстав переходу до ОСОБА_6 права власності на спірну квартиру. Колегія суддів вважає, що банк не має переваги у захисті своїх прав та інтересів перед позивачкою, відновлення прав на житло якої у інший, ніж обраний нею спосіб, неможливо.

При цьому колегія суддів враховує, що факт обізнаності позивачки про передачу відповідачем квартири в іпотеку банку на день укладення договору іпотеки чи раніше, ніж банк пред'явив вимогу про звернення стягнення на квартиру, судом не встановлений і позивачем не доведений.

Таким чином, колегія суддів прийшла до висновку, що рішення ухвалено судом з додержанням норм матеріального та процесуального права, відповідає визначеним ст.3 ЦК України загальним засадам цивільного законодавства, в тому числі щодо справедливості, добросовісності та розумності, а тому підстави для його скасування і ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.303,307,308 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 11 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: (підпис)

Судді: (два підписи)

З оригіналом згідно:

Суддя: Л.В.Пузанова