УХВАЛА

ІМЕНЕМ України

17 червня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Колодійчука В.М.,

суддів: Висоцької В.С. Євграфової Є.П.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом прокурора м. Луцька в інтересах держави та територіальної громади м. Луцька до Луцької міської ради, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання незаконним та скасування рішення міської ради, скасування державного акта на право власності на земельну ділянку, скасування державної реєстрації та повернення земельної ділянки, за касаційною скаргою першого заступника прокурора Волинської області на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 04 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

Прокурор м. Луцька звернувся до суду з позовом в інтересах держави та територіальної громади м. Луцька до Луцької міської ради, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання незаконним та скасування рішення міської ради, скасування державного акта на право власності на земельну ділянку, скасування державної реєстрації та повернення земельної ділянки, посилаючись на те, що ОСОБА_3 вдруге отримав безоплатно у власність земельну ділянку за одним і тим же видом використання з перевищенням визначеної законом норми. Уточнивши вимоги в частині повернення земельної ділянки, просив зобов'язати ОСОБА_4 повернути земельну ділянку площею 0,0254 га вартістю 88 854 грн 28 коп., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області 04 грудня 2014 року до участі в розгляді справи в якості співвідповідача залучено ОСОБА_4

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 04 лютого 2015 року, в задоволенні позову відмовлено.

У поданій касаційній скарзі перший заступник прокурора Волинської області просить зазначені судові рішення скасувати, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Наведеній нормі ухвалені у справі судові рішення не відповідають.

Судом першої інстанції установлено, що на підставі рішення Виконавчого комітету Луцької міської ради від 28 грудня 1999 року № 600 відповідачу ОСОБА_3 передано у приватну власність земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель, площею 0,087 га по АДРЕСА_2 та видано державний акт на право приватної власності на землю, НОМЕР_1 (а. с. 12).

31 серпня 2008 року ОСОБА_3 звернувся із заявою до Луцької міської ради про надання дозволу на складання проекту відведення земельної ділянки площею 0,0254 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою АДРЕСА_1 (а. с. 67).

Дана заява була розглянута, внаслідок чого 15 вересня 2010 року Луцькою міською радою було прийняте рішення № 66/84 про затвердження ОСОБА_3 проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (кадастровий номер 210320022) по АДРЕСА_1 загальною площею 0,0254 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Земельну ділянку по АДРЕСА_1 передано ОСОБА_3 у власність та зобов'язано в місячний термін оформити документи на користування землею, виконувати обов'язки землевласника відповідно до вимог ст. 91 ЗК України та забезпечити збереження та вільний доступ до міських та інженерних комунікацій, які проходять по зазначеній території, для проведення ремонтних та профілактичних робіт (а. с. 8).

На підставі вищезазначеного рішення ОСОБА_3 10 травня 2011 року було видано державний акт на право власності на земельну ділянку НОМЕР_2 (а. с. 10).

Згідно з договором купівлі-продажу від 02 липня 2014 року дана земельна ділянка ОСОБА_3 була продана ОСОБА_4, який був залучений до справи у якості співвідповідача (а. с. 61-65).

Звертаючись із зазначеним позовом, прокурор зазначав, що спірна земельна ділянка площею 0,0254 га, що знаходиться в м. Луцьку по АДРЕСА_1, була передана у власність ОСОБА_3 з порушенням встановленого порядку та вимог закону, оскільки він не мав права вдруге отримувати безоплатно у власність земельну ділянку за одним і тим же видом використання, тобто для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, з перевищенням визначеної законом норми безоплатної передачі (0,10 га, тоді як передано в загальному 0,1124 га), тому просив саме із цих підстав задовольнити позов.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, відмовляючи в позові, виходив із того, що самі по собі допущені органом місцевого самоврядування порушення при наданні спірної земельної ділянки ОСОБА_3 в порядку приватизації не можуть бути безумовною підставою для визнання державного акта недійсним та повернення приватизованого майна територіальній громаді в порушення права власності власника, якщо вони не допущені внаслідок винної, протиправної поведінки самого власника. Ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання. Тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання (п. 5 Рішення Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року).

Крім того, судом в порядку ч. 3 ст. 61 ЦПК України взято до уваги рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 31 жовтня 2013 року та рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 вересня 2013 року, якими, за висновком суду першої інстанції, не підтверджуються обставини неправомірності набуття у власність спірної земельної ділянки відповідачем. Крім того, із останніх вбачається, що будь-яких прав ОСОБА_5 діями ОСОБА_3 не порушено (а. с. 48-60). Інших доказів, які б свідчили про те, що набуттям у власність спірної земельної ділянки відповідачем порушуються будь-чиї права чи інтереси не здобуто.

Відмовляючи у задоволенні вимог до ОСОБА_4, суд виходив із того, що він є добросовісним набувачем спірної земельної ділянки згідно з укладеним та нотаріально посвідченим оплатним договором купівлі-продажу, будь-яких доказів щодо порушень процесу укладення, нотаріального посвідчення договору та реєстрації права власності з боку самого ОСОБА_4 суду не надано.

Проте з висновками судів погодитися не можна з таких підстав.

Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 116, п. «г» ч. 1 ст. 121 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішеннями органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання, зокрема для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд у містах - не більше 0,10 гектара. При цьому, одноразовість отримання земельної ділянки у власність означає, що особа, котра скористалася своїм правом і отримала у власність земельну ділянку меншу від граничної площі, передбаченої цим Кодексом, не має правових підстав для отримання у власність земельної ділянки цього ж цільового призначення вдруге, навіть площею, що складає різницю між гранично можливою та раніше отриманою у власність.

Зазначені норми закону встановлюють загальнодержавний порядок передачі безоплатно у власність земельних ділянок і є обов'язковими не лише для органів місцевого самоврядування, а й для осіб, які бажають набути у власність такі земельні ділянки.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд на наведені вимоги закону належної уваги не звернув, не врахував, що як необізнаність міської ради щодо реалізації ОСОБА_3 права на безоплатне отримання земельної ділянки в 1999 році, так і відсутність винної протиправної поведінки ОСОБА_3 не спростовують відсутності правових підстави для виділення земельної ділянки ОСОБА_3 Луцькою міською радою 15 вересня 2010 року та не можуть бути підставою відмови у задоволенні позову за наявності порушення встановленого законом порядку безоплатної передачі земельних ділянок у власність.

Посилаючись на Рішення Конституційного Суду України № 7-рп/2009 про відсутність у органів місцевого самоврядування права скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення, суд не врахував, що заборона на скасування таких рішень розповсюджується лише на повноваження органів місцевого самоврядування.

Водночас, згідно зі ст. 152 ЗК України захист прав на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю.

З огляду на вказану норму законодавства рішення органу місцевого самоврядування може бути визнане недійсним у судовому порядку.

Проте судами при прийнятті оскаржуваних рішень не взято до уваги зазначені норми матеріального права та доводи прокурора щодо їх порушення.

Є необґрунтованим і посилання судів на доведеність у інших судових рішеннях правомірності приватизації спірної земельної ділянки ОСОБА_3, оскільки як вбачається з матеріалів справи, у рішеннях, на які суд посилався в порядку ст. 61 ЦПК України як на преюдиційні, не досліджувались обставини безоплатної передачі вдруге ОСОБА_3 у власність земельної ділянки з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських споруд понад норму, встановлену п. «г» ч. 1 ст. 121 ЗК України.

Наведені порушення судами норм матеріального та процесуального права призвели до неправильного вирішення справи, з огляду на що рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Разом із тим колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

Звертаючись до суду, прокурор зазначав, що діє в інтересах держави та територіальної громади м. Луцька, як самостійний позивач, в порядку ст. 45 ЦПК України.

Між тим, відповідно до положень Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (ст. 10) особою, що уповноважена представляти інтереси територіальної громади, визначена відповідна місцева рада.

Приймаючи до розгляду позов у даній справі, що заявлений в інтересах територіальної громади до міської ради, яка в силу закону є представником такої громади, суд наведеного не врахував, повноважень прокурора на представництво територіальної громади не перевірив, конфлікту інтересів у процесуальний спосіб не усунув.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу першого заступника прокурора Волинської області задовольнити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від

24 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 04 лютого 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.М. Колодійчук

Судді: В.С. Висоцька

Є.П. Євграфова

О.В. Умнова

І.М. Фаловська