АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/3867/2015 Головуючий у 1-й інстанції: Трегубенко Л.О.
Доповідач: Кравець В.А.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 березня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі :

Головуючої - Кравець В.А.,

Суддів - Семенюк Т.А., Шиманського В.Й.

при секретарі - Попандопало Ю.О.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника Подільської районної в місті Києві державної адміністрації МорозаДмитра Сергійовича на рішення Подільського районного суду м. Києва від 17 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Київської міської ради, третя особа: Подільська районна в м. Києві державна адміністрація про визнання права користування жилим приміщенням,

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2014 рокупозивач звернувся в суд із зазначеним позовом, в якому просив визнати його право користування жилим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1 та вирішити питання судових витрат.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що він є членом сім'ї наймача спірної квартири, оскільки в січні 2010 року переїхав до свого двоюрідного брата - ОСОБА_3, який був наймачем спірної квартири. Після смерті ОСОБА_3, Подільська районна у м. Києві державна адміністрація звернулася до суду з позовом про виселення його зі спірної квартири без надання іншого жилого приміщення з тих підстав, що він не набув самостійного права на займане приміщення, а тому його права підлягають захисту в судовому порядку шляхом визнання права користування жилим приміщенням.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 17 грудня 2014 року - позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право користування жилим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1. Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник Подільської РДА в місті Києві МорозД.С. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову, посилаючись на те, що суд ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки не відповідають обставинам справи та наявним в матеріалах справи доказам.

Крім того, твердження суду що позивач вселився до спірної квартири у якості члена сім'ї наймача спростовується тим, що він приходився наймачу спірної квартири двоюрідним братом, a відповідно до ч. 2 ст. 64 Житлового кодексу Української РСР до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки.

Вказує на те, що, рішенням Апеляційного суду м. Києва від 12.02.2014 по справі № 22- ц/796/2469 відмовлено позивачу у встановленні факту спільного проживання з померлим наймачем, оскільки ним не було доведено цього факту.

Зазначив що в нотаріально посвідченій заяві про згоду ОСОБА_3 на вселення позивача та ОСОБА_4 до спірної квартири не вказано, що позивачу надано дозвіл на вселення в якості члена сім'ї наймача, а відповідно позивач вселився та був зареєстрований в спірній квартирі в якості «іншої особи». Дата цієї заяви - 22.11.2010 року, а згідно з листом Фастівської центральної районної лікарні ОСОБА_3 перебував на стаціонарному лікуванні з 08.11.2010 по 03.12.2010, a тому принаймні в цей період та на момент вселення позивач не міг проживати з померлим наймачем.

В судовому засіданні апелянт - представник Подільської РДА в місті Києві МорозД.С. скаргу підтримав та просив її задовольнити з вищевказаних підстав.

ОСОБА_2 та його представник проти апеляційної скарги заперечували, просили рішення у справі залишити без зміни.

Заслухавши доповідь судді Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав:

Задовольняючи позов, суд виходив з того, що позивач вселився в спірну квартиру з дотриманням встановленого порядку в якості члена сім»ї наймача, за згоди останнього, постійно проживав з ним, вели спільне господарство, забезпечував останньому догляд і надавав допомогу, яку той потребував у зв»язку з травмуванням, підтримував матеріально.

Проте, в повній мірі з таким висновком суду погодитись неможливо, оскільки такого висновку суд дійшов, не з'ясувавши дійсні обставини спору, не перевіривши доводи і заперечення сторін та без належної оцінки доказів.

Зазначені порушення норм матеріального та процесуального права є підставою відповідно до ст. 309 ЦПК України до скасування рішення суду та ухвалення нового рішення по суті заявлених позовних вимог.

Судом встановлено, що спірне жиле приміщення було первісно надано ОСОБА_5 на підставі рішення виконкому Мінської ради народних депутатів від 09.03.1982 р. № 102/21 за ордером №97864 серії Б на сім'ю з 4 осіб (а. с. 7).

Станом на початок 2010 рік наймач ОСОБА_6 та члени його сім'ї:ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 померли.

У спірній квартирі з 08.05.2000 р. був зареєстрований та проживав ОСОБА_3, з яким відповідно до розпорядження виконавчого органу Подільської районної у м. Києві ради від 07.12. 2010 р. № 1148 переукладено договір найму жилого приміщення (а. с. 6).

10.08.2010 р. наймач ОСОБА_3 випав з балкону своєї квартири та отримав серйозні травми.

22.09.2010 р. ОСОБА_3 надав позивачу нотаріально посвідчену довіреність, якою уповноважував займатися усіма справами стосовно приватизації квартири, а 22.11.2010 р. - нотаріально посвідчену заяву про надання згоди на постійну реєстрацію та постійне проживання в цій квартирі позивача.

Відповідно до довідки ф. № 3 КП «Виноградар» від 30.04.2014 р. № 471 позивач зареєстрований у спірному помешканні з 23.12.2010 р., як піднаймач на підставі договору піднайму квартири від 17.12.2010 р., укладеного ним з ОСОБА_3 та зареєстрованого у КП «Виноградар» за № 3.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 09.12.2013 р. за позовом Подільської РДА у м. Києві позивача виселено без надання іншого жилого приміщення, як піднаймача, який не набув самостійного права на займане приміщення, у задоволенні зустрічного позову про встановлення факту проживання однією сім'єю з наймачем, визнання недійсним договору піднайму та наймачем за раніше укладеним договором найму, зобов'язання внести зміни до договору найму шляхом укладення договору найму спірної квартири - відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 12.02.2014 р., що набрало законної сили, рішення суду першої інстанції скасовано, і ухвалено нове рішення про відмову Подільській РДА в м. Києві в задоволенні позову про виселення позивача без надання іншого жилого приміщення та частково задоволено зустрічний позов у частині визнання недійсним договору піднайму спірної квартири від 17.12.2010 р., укладеного між ним і ОСОБА_3, зареєстрованого КП «Виноградар» під № 3. В іншій частині зустрічних позовних вимог відмовлено (а.с.10-17).

Колегією суддів було встановлено, що при вселенні в спірну квартиру ОСОБА_2 були дотримані вимоги, визначені ч. 1 ст. 65 ЖК України а відповідно у суду першої інстанції були відсутні підстави для виселення ОСОБА_2 з квартири згідно положень ст. 99 ЖК України, оскільки договір піднайму цієї квартири від 17.12.2010 р., припинення якого слугувало підставою для звернення Подільської районної у м. Києві державної адміністрації з відповідним позовом, є недійсним з моменту укладення, позивач вселився до спірної квартири за наявності письмової згоди наймача, тобто він не є тимчасовим мешканцем.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 21.03.2014 р. на підставі п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України відмовив Подільській РДА у м. Києві у відкритті касаційного провадження на рішення Апеляційного суду м. Києва від 12.02.2014 р., визнавши касаційну скаргу необґрунтованою, а викладені в ній доводи такими, що не викликають необхідності перевірки матеріалів справи (а. с. 9).

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, у порядку ч. 3 ст. 61 ЦПК України не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

У відповідності до ст.65 ЖК України особи, що вселились в жиле приміщення як члени наймача, набувають рівного права з іншими членами сім'ї права користування жилимприміщенням.

Згідно ст. 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.

Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер.

Типовий договір найму жилого приміщення, правила користування жилими приміщеннями, утримання жилого будинку і придомової території затверджуються Радою Міністрів Української РСР.

Умови договору найму жилого приміщення, що обмежують права наймача та членів його сім'ї порівняно з умовами, передбаченими законодавством Союзу РСР, цим Кодексом, Типовим договором найму жилого приміщення та іншими актами законодавства Української РСР, є недійсними.

Умовами ст. 64 ЖК України визначено, що члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім'ї наймача належить дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач і члени його сім'ї.

Відповідно до ст. 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.

Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного Суду УРСР № 2 від 12.04.1985 року із змінами та доповненнями «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування ЖК України» визначено, що суди повинні кожний раз перевіряти чи дотриманий порядок вселення в квартиру, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи прописані вони в даному житловому приміщенні, чи було це постійним місцем проживання, чи вів піднаймач з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи обумовлено угодою між цими особами певний порядок користування житловим приміщенням.

Згідно постанови Пленуму Верховного суду України від 01.11.1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст.33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Разом з тим, визнаючи за ОСОБА_2 право користування квартирою, суд першої інстанції дійшов передчасного висновку, що позивач вселився в спірну квартиру в якості члена сім"ї наймача, постійно там проживав, вели спільно з наймачем господарство, позивач забезпечував останньому догляд і надавав допомогу, яку той потребував у зв'язку з травмуванням, підтримував матеріально, а тому набув права користування жилим приміщенням.

Так, з матеріалів справи убачається, що ОСОБА_3 надав свою письмову згоду у вигляді заяви від 22.11.2010 року на вселення у спірну квартиру (постійну реєстрацію та постійне проживання) ОСОБА_2, яка була посвідчена приватним нотаріусом Фастівського міського нотаріального округу Київської області за місцем його стаціонарного лікування у палаті № 2 хірургічного відділення Фастівської центральної районної лікарні та зареєстрованій за № 5066.

Проте, згідно з листом Фастівської центральної районної лікарні, ОСОБА_3 перебував на стаціонарному лікуванні в даній лікарні з 08.11.2010 р. по 03.12.2010 р., а тому, принаймні, в цей період та на момент вселення позивач не міг проживати разом з померлим наймачем в спірній квартирі.

Крім того, ОСОБА_3 перебував у лікарні до 03.12.2010 року, а помер ІНФОРМАЦІЯ_1, тобто за такий короткий період не можна стверджувати, що позивач постійно проживав у ОСОБА_3 як член сім"ї наймача, що також взагалі не підтверджено належними та допустимими доказами по справі.

Наразі, з постанови про відмову у порушенні кримінальної справи убачається , що свідком події випаду з балкону ОСОБА_3.10.08.2010 року був ОСОБА_10, який, з його слів, орендував квартиру, що ставить під сумнів доводи позивача про постійне з 2010 року проживання у квартирі у якості члена сім»ї наймача.

Безпідставним , на думку колегії, є висновок суду, що наймач та позивач вели спільне господарство, позивач забезпечував останньому догляд і надавав допомогу, яку той потребував у зв'язку з травмуванням, підтримував матеріально, оскільки в матеріалах справи взагалі відсутні докази як от: квитанції на придбання ліків, адже, як стверджує позивач, ОСОБА_3 потребував цього, квитанції про оплату комунальних послуг, чи купівля продуктів харчування і т.і.

Таким чином, посилання позивача на його постійне проживання в квартирі до смерті наймача та ведення спільного господарства з наймачем не знайшло свого підтвердження в ході розгляду даної справи, що в свою чергу, не дає підстав для задоволення вимоги про визнання права користування жилим приміщенням, оскільки позивач вселений у квартиру у якості іншої особи та не набув право на житло, так як не був членом сім'ї наймача.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 212 ЦПК суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції").

У силу ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевіреними в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про відмову у задоволенні позову з підстав його недоведеності.

Керуючись ст.ст. 218,303,304,307,309,313,314,316,317 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу представника Подільської районної в місті Києві державної адміністрації Мороза Дмитра Сергійовича - задовольнити частково.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 17 грудня 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до Київської міської ради, третя особа: Подільська районна в м. Києві державна адміністрація про визнання права користування жилим приміщенням - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: