Справа № 201/2319/15-ц
Провадження №2/201/1377/2015
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2015 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

У складі:

Головуючого - судді Браги А.В.

при секретарі - Ляховій І.В.,

за участю представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - Мусійченко Д.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду м. Дніпропетровська цивільну справу № 201/2319/15-ц за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про стягнення витрат пов'язаних з розглядом судової справи, відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

12 лютого 2015 року до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява ОСОБА_3, в якій позивач просила суд стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» на її користь витрати, пов'язані з розглядом судової справи № 201/841/14-ц в розмірі 6 424,82 гривень та моральну шкоду в розмірі 30 000,00 гривень, на загальну суму 36 424,82 гривень.

В обґрунтування заявлених позовних вимог ОСОБА_3 зазначила наступне. В провадженні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська знаходилась цивільна справа №201/841/14-ц за позовом ОСОБА_3 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання кредитного договору недійсним. Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 16 червня 2014 року по справі № 201/841/14-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 липня 2014 року, позов було задоволено повністю. Кредитний договір укладений між відповідачем та від імені позивача було визнано недійсним з моменту його укладення без застосування правових наслідків такої недійсності у двосторонньої реституції. Під час розгляду справи, 03 березня 2014 року ухвалою суду першої інстанції була призначена судова почеркознавча експертиза. Витрати на проведення експертизи в розмірі 3182,00 гривень були оплачені позивачем 09 квітня 2014 року (оригінал квитанції №759.146.1 від 09 квітня 2014 року). 07 серпня 2014 року позивач звернулась до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із заявою про розподіл судових витрат та просила постановити додаткове рішення, яким стягнути з відповідача на її користь витрати по оплаті судової експертизи та витрати пов'язані з явкою до суду в загальному розмірі 6424,82 гривень. Ухвалою Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська по справі №201/841/14-ц від 18 вересня 2014 року у задоволенні заяви позивача про розподіл судових витрат, понесених нею під час судового розгляду справи, було відмовлено. 28 грудня 2014 року ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області було скасовано ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 вересня 2014 року, а справу повернуто до суду першої інстанції. Розглянувши повторно заяву позивача, 21 січня 2015 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська було винесено ухвалу, якою було відмовлено позивачу у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення по справі. Отже, як зазначає позивач, за час судового розгляду Жовтневим районним судом м.Дніпропетровська цивільної справи № 201/841/14-ц, позивачем були понесені витрати на оплату почеркознавчої експертизи (3182,00 гривень - оплата почеркознавчої експертизи, квитанція № 759.146.1 від 09 квітня 2014 року; 31,82 гривень - комісія банку при оплаті почеркознавчої експертизи, квитанція № 759.146.2 від 09 квітня 2014 року) та витрати пов'язані із явкою позивача до суду (3131,00 гривень - оплата авіаквитків на рейс Київ - Дніпропетровськ, 17 квітня 2014 року явка до суду для відібрання зразків підпису позивача для їх дослідження, квитанція № 759.194.1 від 11 квітня 2014 року; 80,00 гривень - оплата паркування автомобіля в аеропорту Бориспіль 17 квітня 2014 року, в день вильоту до м.Дніпропетровськ, чек № 640 від 17 квітня 2014 року. Окрім того, в поданій позовній заяві позивача зазначає, що відповідач завдав позивачеві моральну шкоду своїми неправомірними діями, що полягали у регулярних телефонних дзвінках (міські телефонні номери, що починаються на 056 - код м.Дніпропетровська) на її мобільний телефон. Такі дзвінки здійснювалися в різний час доби (виписка по вхідним телефонним дзвінкам за період з 01 вересня 2013 року по 30 вересня 2013 року), в тому числі в дуже пізній період часу, що порушило звичайний ритм життя позивача та стало причиною її моральних переживань та душевних страждань.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити з підстав, викладених в позові та згідно доказів, наявних в матеріалах справи.

Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, проти їх задоволення заперечував, посилалась на те, що вимоги щодо стягнення інших судових витрат, окрім сплаченого судового збору, позивачем при розгляді цивільної справи №201/841/14-ц не заявлялись та не надавались жодні докази на їх підтвердження, а отже докази надані позивачем в обґрунтування заявлених вимог не були предметом дослідження при винесенні рішення по справі № 201/841/14-ц. Крім того, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі по аналогічній справі 6-16550св14 визначено, що витрати, понесені особою у зв'язку з реалізацією своїх процесуальних прав при розгляді конкретної справи, процесуальним законом віднесено до судових витрат, які відшкодовуються в порядку, передбаченому процесуальним законом і не можуть бути стягнуті за окремою позовною заявою. Таким чином представник відповідача вважає необґрунтованою вимогу позивача щодо стягнення судових витрат понесених нею в іншій цивільній справі. Окрім того відповідач, в особі свого представника, категорично не погоджується з заявленою ОСОБА_3 моральною шкодою, вважає її безпідставною та необґрунтованою, з огляду на що просить суд відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі ст. 15 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

В судовому засіданні було встановлено, що 03 березня 2014 року ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська було призначено судову почеркознавчу експертизу по цивільній справі № 201/841/14-ц (а.с. 9).

16 червня 2014 року рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська по цивільній справі № 201/841/14-ц позов ОСОБА_3 до ПАТ КБ «ПриватБанк», третя особа - ТОВ «Домотехніка» про визнання кредитного договору недійсним було задоволено повністю, в порядку розподілу судових витрат стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_3 суму у розмірі - 243,60 гривень (а.с. 8).

23 липня 2014 року ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» було відхилено, а рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 16 червня 2014 року було залишено без змін.

07 серпня 2014 року позивач звернулась до Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська із заявою про розподіл судових витрат та просила постановити додаткове рішення, яким стягнути з відповідача на її користь витрати по оплаті судової експертизи та витрати пов'язані з явкою до суду в загальному розмірі 6424,82 гривень.

18 вересня 2014 року ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська по цивільній справі №201/841/14-ц у задоволенні заяви позивача про розподіл судових витрат, понесених нею під час судового розгляду справи було відмовлено. (а.с. 10).

28 грудня 2014 року ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області було скасовано ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 вересня 2014 року та справу повернуто до суду першої інстанції.

21 січня 2015 року ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_3 було відмовлено в задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення суду, по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ПАТ КБ «ПриватБанк», третя особа - ТОВ «Домотехніка» про визнання кредитного договору недійсним (а.с. 11).

За час судового розгляду Жовтневим районним судом м.Дніпропетровська цивільної справи № 201/841/14-ц, ОСОБА_3 були понесені витрати на оплату почеркознавчої експертизи (3182,00 гривень - оплата почеркознавчої експертизи, квитанція № 759.146.1 від 09 квітня 2014 року; 31,82 гривень - комісія банку при оплаті почеркознавчої експертизи, квитанція № 759.146.2 від 09 квітня 2014 року) та витрати пов'язані із явкою позивача до суду (3131,00 гривень - оплата авіаквитків на рейс Київ - Дніпропетровськ, 17 квітня 2014 року явка до суду для відібрання зразків підпису позивача для їх дослідження, квитанція №759.194.1 від 11 квітня 2014 року; 80,00 гривень - оплата паркування автомобіля в аеропорту Бориспіль 17 квітня 2014 року, в день вильоту до м.Дніпропетровськ, чек №640 від 17 квітня 2014 року (а.с. 14 - 15).

Правовідносини, що виникли між сторонами врегульовані нормами цивільного - процесуального кодексу України.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать: витрати на правову допомогу; витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду; витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз; витрати, пов'язані з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи; витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача.

Згідно ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Відповідно до ч. 3 ст. 208 ЦПК України судовий розгляд закінчується ухваленням рішення суду, а у випадках, передбачених статтями 389-6 та 389-11 цього кодексу, - постановленням ухвали.

Згідно ст. 220 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо стосовно якої-небудь позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення.

Отже, у разі невирішення питання про судові витрати суд, що ухвалив рішення, за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи може ухвалити додаткове рішення з урахуванням п. 20 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14.

Керуючись ст. 220 ЦПК України, 18 вересня 2014 року ухвалою Жовтневого районного суд м. Дніпропетровська було застосовано норми цивільного законодавства та відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_3 про розподіл судових витрат, оскільки, на виконання вимог ст. 88 ЦПК України, судом при прийнятті рішення по цивільній справі №201/541/14-ц вже було вирішено питання про розподіл судових витрат між сторонами, що складалися з судового збору, сплаченого позивачем та підтвердженого оригіналом квитанції. Вимоги щодо стягнення інших судових витрат, окрім сплаченого судового збору, позивачем при розгляді справи не заявлялись та не надавались жодні докази на їх підтвердження, а отже, докази надані позивачем в обґрунтування заявлених вимог не були предметом дослідження при винесенні рішення по обумовленій вище цивільній справі №201/841/14-ц.

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14, додаткове рішення може бути ухвалено лише у випадках і за умов, передбачених статтею 220 ЦПК; воно не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов'язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. Додаткове рішення може ухвалити лише той склад суду, що ухвалив рішення в даній справі. В іншому разі особа має право звернутися до суду з тими ж вимогами на загальних підставах.

Крім того, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 липня 2014 року по цивільній справі № 6-16550св14 визначено, що витрати, понесені особою у зв'язку з реалізацією своїх процесуальних прав при розгляді конкретної справи, процесуальним законом віднесено до судових витрат, які відшкодовуються в порядку, передбаченому процесуальним законом і не можуть бути стягнуті за окремою позовною заявою.

Як було встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, 16 червня 2014 року рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська по цивільній справі №201/841/14-ц позов ОСОБА_3 до ПАТ КБ «ПриватБанк», третя особа - ТОВ «Домотехніка» про визнання кредитного договору недійсним було задоволено повністю, в порядку розподілу судових витрат стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_3 суму у розмірі - 243,60 гривень.

На виконання вимог ст. 88 ЦПК України судом при прийнятті рішення по справі №201/841/14-ц було вже вирішено питання про розподіл судових витрат між сторонами, що складалися з судового збору сплаченого позивачем та підтвердженого оригіналом квитанції. Вимоги щодо стягнення інших судових витрат, окрім сплаченого судового збору, позивачем при розгляді справи не заявлялись та не надавались жодні докази на їх підтвердження, а отже, докази надані позивачем в обґрунтування заявлених вимог не були предметом дослідження при винесенні рішення по справі № 201/841/14-ц.

Отже, законодавством чітко визначений певний порядок стягнення судових витрат, зокрема тих, що були предметом розгляду по справі, проте не вирішувалися судом - шляхом винесення додаткового рішення в рамках відповідної цивільної справи.

За викладеного вбачається, що судові витрати відшкодовуються в порядку, передбаченому процесуальним законом і не можуть бути стягнуті за окремою позовною заявою.

В контексті спірних правовідносин, суд дійшов висновку про те, що вимоги позивача ОСОБА_3 щодо стягнення судових витрат понесених нею в іншій цивільній справі задоволенню не підлягають.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_3 про стягнення з банку відповідача моральної шкоди, яку позивач оцінює у 30000,00 гривень, суд виходив з наступного.

Так, відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої в наслідок порушення її прав.

Згідно зі ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до п. 9 Постанови, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, тощо. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Наявність моральної шкоди доводиться потерпілим, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв'язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 вважає, що відповідач своїми незаконними діями, зокрема чисельними телефонними дзвінками, порушив звичайний ритм життя позивача, що стало причиною її моральних переживань та душевних страждань.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 58 ЦПК України закріплено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

На обґрунтування неправомірних дій відповідача позивачем було надано суду виписку по вхідним телефонним дзвінкам на її номер за період з 01 вересня 2013 року по 30 вересня 2013 року без їх стенограм.

Оцінюючи надані позивачем докази на обґрунтування нанесеної позивачу моральної шкоди, суд дійшов висновку про їх неналежність та недопустимість, оскільки з наданої позивачем виписки можливо лише встановити про наявність вхідних дзвінків з міських номерів з кодом оператора 056(2) (м. Дніпропетровськ) на номер телефону позивача, проте жодним чином визначені номери телефонів не ідентифікуються з відповідачем ПАТ КБ «ПриватБанк» та не розкривають зміст таких розмов.

Таким чином, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не надано жодних належних доказів, що можуть об'єктивно довести завдання моральної шкоди.

Аналізуючи встановлені в судовому засіданні фактичні обставини в контексті наведених вище норм цивільного законодавства, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення витрат пов'язаних з розглядом судової справи, відшкодування моральної шкоди.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд, на підставі ст. 88 ЦПК України, враховуючи результат вирішення справи, дійшов висновку про те, що судові витрати, що складаються з судового збору у сумі 364,25 гривень, сплачені позивачем при зверненні до суду з даним позовом, відшкодуванню не підлягають.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 10, 11, 31, 57 - 61, 88, 128, 212 - 215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про стягнення витрат пов'язаних з розглядом судової справи, відшкодування моральної шкоди у цивільній справі № 201/2319/15ц, - відмовити.

Судові витрати у справі, що складаються з судового збору у сумі 364,25 гривень та були сплачені ОСОБА_3 при зверненні з позовом до суду, не відшкодовуються.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Дніпропетровської області протягом 10 днів з дня проголошення рішення шляхом подання апеляційної скарги через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська.

Суддя : А.В. Брага