Справа № 199/6279/15-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

04 листопада 2015 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська

в складі: головуючого Якименко Л.Г.

при секретарі Лавріщевій Г.Є.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Дніпропетровськ цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сімєю, придбання майна та визнання права власності на ? частину домоволодіння, -

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сімєю, придбання майна та визнання права власності на ? частину домоволодіння.

В обґрунтовування своїх позовних вимог посилалась на те, що вона з 15 грудня 1957 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який було розірвано 18.11.1977 року, актовий запис №829. Після розірвання шлюбу сторони знову стали проживати разом та зареєстрували шлюб, який також був розірваний 11.04.1980 року, актовий запис №268.

Позивачка зазначає, що з січня 1981 року вона знову почала проживати без реєстрації шлюбу разом з ОСОБА_2 та 12.01.1991 року вони втретє уклали шлюб між собою. У квітні 1989 року за спільні кошти придбали домоволодіння №30 по вулиці Новоковальській у м. Дніпропетровську, право власності на вказаний будинок було зареєстровано за відповідачем. Договір купівлі-продажу було укладено 01.04.1989 року, коли шлюб між сторонами було розірвано, однак у період придбання домоволодіння сторони проживали однією сімєю та вели спільний бюджет. Після укладення договору купівлі-продажу на території земельної ділянки сторони за спільні кошти побудували капітальний цегляний будинок, господарські споруди та будівлі. На теперішній час між сторонами відсутня домовленість щодо спільного користування та добровільного розподілу майна.

Позивачка посилається також на те, що гроші на придбання спірного домоволодіння вона збирала на ощадній книжці, перед укладанням договору купівлі-продажу вона зняла суму коштів, що дорівнює половині вартості домоволодіння, іншу половину грошей на придбання будинку позивачка позичила у свого рідного брата, який на теперішній час помер.

Позивачка вважає, що майно набуте під час спільного проживання особами, які не перебували у зареєстрованому шлюбі між собою, є обєктом їхньої спільної сумісної власності.

Посилаючись на дані обставини позивачка просила встановити факт проживання однією сімєю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу у період з січня 1981 року по 12 січня 1991 року; визнати домоволодіння за адресою: вулиця Новоковальська, 30 у м. Дніпропетровську спільним майном, придбаним внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту та бюджету ОСОБА_1 та ОСОБА_2; визнати за позивачкою ОСОБА_1 право власності на ? частину домоволодіння за адресою вулиця Новоковальська, 30 у м. Дніпропетровську; залишити за відповідачем ОСОБА_2 ? частину домоволодіння №30 по вулиці Новоковальській у м. Дніпропетровську.

Позивачка у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, надала пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві.

Відповідач у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував та зазначив, що будинок був придбаний виключно за його особисті кошти, отримані від реалізації спадкового будинку після смерті батька. Будь-якої домовленості між сторонами про придбання будинку для спільного проживання між ними не було та позивачка не приймала участі у його придбанні.

В той же час відповідач визнав, що на час придбання спірного будинку він проживав з позивачкою однією сім'єю та вони разом здійснювали будівництво нового будинку під час перебування у зареєстрованому шлюбі, однак він не добудований та не введений в експлуатацію.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 15 грудня 1957 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_2, який було розірвано 18.11.1977 року, актовий запис №829. Після розірвання шлюбу сторони знову стали проживати разом та повторно зареєстрували шлюб, який також був розірваний 11.04.1980 року, актовий запис №268.

12.01.1991 року шлюб між сторонами був укладений втретє, актовий запис №8, який був розірваний рішенням суду від 11.09.2015 року.

ОСОБА_2 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_3 від 01.04.1989 року, реєстровий №2-1047, належить домоволодіння №30 по вулиці Новоковальській у м. Дніпропетровську.

Відповідно до положень статей 10, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи лише в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Обовязок доказування статтею 60 ЦПК України покладено на сторону, яка посилається на доказувані обставини як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.74 СК України (в редакції 2003 року), якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Правовідносини, на які посилається позивачка у своєму позові, виникли між сторонами у 1981 році, тобто під час дії Кодексу про шлюб та сім'ю УРСР в редакції 1970 року, який не регулював майнові правовідносини жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу, у зв'язку з чим вимоги про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім'єю без реєстрації шлюбу, задоволенню не підлягають.

Суд також звертає увагу на те, що позивачкою не надано укладеної між сторонами угоди та інших доказів на підтвердження того, що між ними існувала домовленість про створення спільної сумісної власності та придбання спірного домоволодіння по вул.Новоковальській, 30 для проживання їх сім'ї, оскільки на момент його придбання сторони не перебували у зареєстрованому шлюбі, тому відповідно до норм Кодексу про шлюб та сім'ю УРСР в редакції 1970 року спірне домоволодіння не може бути об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебували у шлюбі між собою.

Стосовно посилання позивачки про визнання за нею права власності відповідно до вимог Закону України «Про власність», суд звертає увагу на те, що як зазначено в Постанові Пленуму Верховного Суду України №20 від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», розглядаючи позови, пов'язані зі спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст.16 Закону "Про власність", ст.22 Кодексу про шлюб та сім'ю України; майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п.1 ст.17, ст.18, п.2 ст.17 Закону "Про власність"); квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передана при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім'ї наймача у їх спільну сумісну власність (ст.8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду". В інших випадках спільна власність громадян є частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при надбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності.

Частка учасника спільної сумісної власності визначається при

поділі майна, виділі частки зі спільного майна, зверненні стягнення

на майно учасника спільної власності за його боргами, видкритті після нього спадщини. Оскільки праця є основою створення і примноження власності громадян, розмір частки учасника спільної сумісної власності визначається ступенем його трудової участі, якщо інше не випливає із законодавства України. Розмір часток у

спільній сумісній власності подружжя визначається за нормами

Кодексу про шлюб та сім'ю.

П.6 даної Постанови зазначає, що положення статей 17, 18 Закону "Про власність" щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року), а спірне домоволодіння по вул.Новоковальській, 30 відповідачем придбано за договором купівлі-продажу від 01.04.1989 року.

З урахуванням встановлених обставин та зважаючи на те, що позивачкою в судовому засіданні не доведено досягнення та укладання сторонами угоди про створення спільної сумісної чи часткової власності та не надано доказів ступеню її участі працею й коштами у створенні спільної власності, окрім цього, на теперішній час сторони збудували замість старого новий житловий будинок, який не введено в експлуатацію, що ними обома особисто зазначено в судовому засіданні, тому суд вважає ОСОБА_1 в позові до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сімєю, придбання майна та визнання права власності на ? частину домоволодіння, - відмовити, через відсутність на це правових підстав та доказів.

Відповідно до ст.88 ЦПК України судові витрати компенсуванню не підлягають та відносяться на рахунок позивача.

Керуючись ст.ст.10, 11, 57-60, 88, 214, 215, 222 ЦПК України, ст.17, 18 закону України «Про власність», суд, -

В И Р І Ш И В:

ОСОБА_1 в позові до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сімєю, придбання майна та визнання права власності на ? частину домоволодіння, - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя