УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,
суддів: Амеліна В.І., Остапчука Д.О.,Дербенцевої Т.П., Савченко В.О.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, державної податкової інспекції в м. Ужгороді Головного управління Міндоходів у Закарпатській області, міського відділу державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції, третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_8, про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виключення майна з-під арешту, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Закарпатської області від 10 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У червні 2014 року ОСОБА_6 звернулась до суду з позовом, у якому просила усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом звільнення з-під арешту належного їй на праві приватної власності автомобіля ВАЗ-2107, 2004 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, та автомобіля ВАЗ-2107, 2004 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2, що зареєстровані за ОСОБА_6, та скасувати будь-які обтяження щодо них.

На обґрунтування своїх вимог посилалась на ті обставини, що 25 травня 2006 року вона придбала за кредитні кошти чотири автомобілі марки ВАЗ-2107, 2004 року випуску, які зареєстровані за нею на праві власності.

21 жовтня 2011 року вироком Ужгородського міськрайонного суду ОСОБА_7 засуджено за вчинення злочину та вирішено конфіскувати речові докази у справі, зокрема спірні автомобілі, що знаходились на зберіганні у позивачки як власника та на виконання вироку постановою державного виконавця накладено арешт та заборону відчуження цих транспортних засобів, що порушує її права володіти, користуватися та розпоряджатись своїм майном, просила задовольнити позов.

30 жовтня 2014 року рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області позов задоволено частково.

Усунуто позивачці перешкоди у користуванні власністю шляхом звільнення з-під арешту належних їй на праві власності автомобілів та скасовано обмеження щодо розпорядження ними, встановлені державним виконавцем у виконавчому провадженні по примусовому виконанню виконавчого листа № 1-19/11, виданого 10 листопада 2011 року Ужгородським міськрайонним судом.

01 грудня 2014 року додатковим рішенням цього суду в задоволенні позовних вимог в частині скасування будь-яких обмежень щодо належних ОСОБА_6 автомобілів відмовлено.

10 лютого 2015 року рішенням апеляційного суду Закарпатської області рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове, яким відмовлено у задоволенні позову.

У касаційній скарзі позивачка просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, ухвалене згідно із законом, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачка є власником спірних автомобілів, ніяких правопорушень вона не вчиняла, а покарання у вигляді конфіскації засобів вчинення злочину застосовано до ОСОБА_7, тому ці автомобілі потрібно звільнити з-під арешту та скасувати обмеження щодо розпорядження ними.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що спірні автомобілі конфісковано на користь держави за вироком суду як знаряддя злочину та такий вид покарання передбачений санкцією ч. 2 ст. 332 КК України і застосовується незалежно від належності їх на праві власності засудженому чи іншим особам, тому підстав для звільнення автомобілів позивачки з-під арешту немає.

Рішення апеляційного суду є правильним та таким, що ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 27 травня 2006 року ОСОБА_6 придбала у ОСОБА_9, за рахунок коштів, отриманих за кредитним договором, чотири автомобілі ВАЗ 2107, 2004 року випуску, в тому числі і спірні автомобілі: ВАЗ 2107, державний номерний знак НОМЕР_1, та ВАЗ-2107, державний номерний знак НОМЕР_2, майнові права на які 6 червня 2006 року передала в заставу ЗАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» на забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором.

13 червня 2006 року спірні автомобілі зареєстровані за позивачкою.

21 жовтня 2011 року вироком Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області ОСОБА_10 засуджено за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 332 КК України, та призначено покарання у вигляді п'яти років позбавлення волі та конфіскації на користь держави як засобів вчинення злочину автомобілів ВАЗ 2107, 2004 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 та НОМЕР_2, які знаходяться на зберіганні у власника ОСОБА_6

На виконання вироку суду щодо конфіскації автомобілів видано виконавчий лист, а 22 листопада 2011 року відкрито виконавче провадження та 26 грудня 2011 року постановою державного виконавця описано та накладено арешт на автомобілі позивачки.

Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції надав належну оцінку обставинам справи про те, що спірні автомобілі, які є власністю позивачки, були використані відповідачем для вчинення злочинів і їх конфісковано на користь держави за вироком суду із застосуванням ч. 2 ст. 332 КК України, якою передбачено покарання у вигляді позбавлення волі з конфіскацією транспортних засобів або інших засобів вчинення злочину, і цей вид покарання застосовується незалежно від того, у чиїй власності перебувають ці транспортні засоби: у власності засудженого чи інших осіб, тому підстави для звільнення їх з-під арешту відповідно до ст. 60 Закону України "Про виконавче провадження", накладеного на автомобілі державним виконавцем на виконання цього вироку, відсутні.

Крім того, цією нормою матеріального права передбачена можливість звернення до суду з позовом про визнання права власності на майно, на яке накладено арешт та про його зняття, особи, яка вважає, що це майно належить їй, а не боржникові, тоді як позивачка є власником цього майна і її право власності ніким не оспорюється, тому підстав для задоволення позову немає.

Однак позивачка не позбавлена можливості звернутися за захистом своїх прав та пред'явити вимоги до відповідача залежно від цивільно-правових відносин, які склалися між ними стосовно її автомобілів.

Судом апеляційної інстанції правильно застосовано закон, що регулює ці відносини, оскаржуване судове рішення ухвалено з дотриманням норм процесуального права.

Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, тому підстав для скасування рішення апеляційного суду немає.

За таких обставин касаційну скаргу потрібно відхилити, рішення апеляційного суду Закарпатської області від 10 лютого 2015 року залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити, рішення апеляційного суду Закарпатської області від 10 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян
Судді: В.І. Амелін Т.П. Дербенцева Д.О. Остапчук В.О. Савченко