Справа № 645/8634/14-ц
Провадження № 2/645/247/15
30 січня 2015 року Фрунзенський районний суд міста Харкова у складі :
головуючого - Горпинич О.В.
за участю секретаря судового засідання - Денісенко О.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Харкові в порядку заочного розгляду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Фрунзенський районний відділ у м. Харкові Головного Управління Державної міграційної служби України, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, зняття з реєстраційного обліку, -
Позивач звернувся до суду із вищевказаним позовом, яким просив визнати ОСОБА_2, такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 та зняти відповідачку з реєстраційного обліку за вищевказаною адресою. В обґрунтування позову посилався на те, що він є власником однокімнатної ізольованої квартири АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 10.11.1995 року. ОСОБА_2 є рідною донькою, у зв'язку з чим, 25.08.2004 року вона була зареєстрована у даній квартирі, як член власника квартири. Наприкінці 2008 року донька забрала усі належні їй речі і добровільно пішла з квартири та з цього часу вони не спілкуються, її місце проживання невідомо. Позивач зазначав, що ніколи не перешкоджав доньці у проживанні в даній квартирі та відсутність її за даною адресою є її вільним рішенням. В квартирі відсутні її особисті речі, вона не здійснює сплату витрат за комунальні послуги, не приймає участі у поточних ремонтах вказаної квартири. Позивач зазначав, що ОСОБА_2 з 2008 року не мешкає у квартирі АДРЕСА_1 без поважних причин, у зв'язку з чим, він вимушений звернутися до суду із відповідним позовом.
Позивач в судове засідання не з'явився, проте, раніше присутня у судових засіданнях його представник ОСОБА_3 підтримала позовні вимоги у повному обсязі, просивши про їх задоволення, у дане судове засідання представник не з'явилася, через канцелярію суду подала заяву, якою просила провести судове засідання у її відсутності, позовні вимоги задовольнити.
Відповідачка до судового засідання не з'явилася, повідомлялася про час та місце розгляду справи своєчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомила, заперечень проти позову не подала.
У зв'язку з неявкою відповідача, згідно положень ч. 4 ст. 169 ЦПК України, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановлює заочне рішення).
За таких обставин суд, зі згоди позивача, ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України.
Заслухавши пояснення позивача та його представника, свідків, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Судом встановлені наступні факти та відповідним ним правовідносини.
Згідно відповіді КП «Харківське міське БТІ» станом на 31.12.2012 року квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_4 на підставі договору дарування від 10.11.1995 року. Суду також представлений договір дарування від 10.11.1995 року, відповідно до якого ОСОБА_1 отримав у дар від ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1.
У спірній квартирі, як пояснив представник позивача у судовому засіданні, також зареєстрована ОСОБА_2, проте не мешкає за даною адресою, що було підтверджено показаннями свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7. Так свідок ОСОБА_7, попереджена про кримінальну відповідальність, в судовому засіданні пояснила, що мешкає у квартирі АДРЕСА_1 протягом останніх 20 років, та тривалий час, на добровільних засадах, виконує функції консьєржа у під'їзді, знає позивача по справі, та їй достеменно відомо, що ОСОБА_2 протягом останніх шести років не мешкає за адресою: АДРЕСА_1. Свідок ОСОБА_6, попереджений про кримінальну відповідальність, пояснив, що він мешкає в квартирі АДРЕСА_1, та він тривалий час спілкувався з ОСОБА_2, проте, починаючи з кінця 2008 року він взагалі не бачив ОСОБА_2 та вона з цього часу у квартирі АДРЕСА_1 не мешкає.
Згідно відповіді Фрунзенського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області ОСОБА_2, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1, з будь-якими заявами та повідомленнями не зверталася.
Відповіддю від 16.12.2014 року № 1175 КЗОЗ «Харківська міська поліклініка № 5» повідомляли, що ОСОБА_2 за медичною допомогою у даний заклад охорони здоров'я з 2008 року по теперішній час не зверталася.
Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основополжних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року №475/57-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 p., «Протоколу та протоколів N 2, N 4, N 7 та N 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК,).
Гарантуючи права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності, передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.
Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (статті 379, 382 ЦК).
Права власника житлового будинку квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися житлом на власний розсуд.
Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом.
Відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.
За змістом ст.405 ЦК України, ст.156 ЖК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Згідно з ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Той факт, що за адресою позивача зареєстрована особа, яка фактично за цією адресою не проживає, створює негативні наслідки майнового характеру для позивача, оскільки розмір оплати за комунальні послуги нараховується із розрахунку до кількості осіб, що зареєстровані за певною адресою, і через це позивач повинен сплачувати за більшу кількість послуг, ніж за ту, якою користується фактично, а також реєстрації відповідача перешкоджає позивачу повною мірою розпоряджатися своїм майном, укладати будь які угоди стосовно спірної квартири. Таким чином, зазначений вище факт безпосередньо впливає на виникнення у позивача певних додаткових (економічно необґрунтованих) майнових обов'язків.
За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
В разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.
Водночас, відповідно ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Таким чином, як випливає з указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення прав користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.
Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані зі зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.
Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні прав користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з цим одну з таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.
Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті71,72,116,156,405 ЦК України).
Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України в постанові від 16 січня 2012 року № 6-57цс11.
Рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом /судами/ касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

З огляду на це, підстав для задоволення позову в частині зняття ОСОБА_2 з реєстрації місця проживання, а саме: АДРЕСА_1 немає, оскільки рішенням суду про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщеним є самостійною підставою для зняття особи з реєстрації.

Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України.

Керуючись ст.212-215, 224-226 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Фрунзенський районний відділ у м. Харкові Головного Управління Державної міграційної служби України про визнання особи такою, що втратили право користування жилим приміщенням, зняття з реєстраційного обліку - задовольнити частково.

Усунути перешкоди у здійснення ОСОБА_1 права власності та визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 такою, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1.

В решті позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 243 (двісті сорок три) гривні 60 копійок.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Заочне рішення набирає законної сили після закінчення строку подання відповідачем заяви про його перегляд, подання апеляційної скарги позивачем, у разі подання апеляційної скарги - після розгляду справи апеляційним судом.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку шляхом подання до апеляційного суду Харківської області через Фрунзенський районний суд м. Харкова протягом десяти днів апеляційної скарги.

Суддя -