Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/659/15 Головуючий у суді І-ї інстанції Попович С. М.
Доповідач Чельник О. І.
УХВАЛА

іменем України

19.03.2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючого: Чельник О.І.

суддів: Белінської І.М., Франко В.А.

при секретареві: Постоєнко А.І.

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Кіровограді справу за апеляційною скаргою дочірнього підприємства «Олександріяліфт-1» приватного підприємства «Олександріяліфт» на рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 04 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до дочірнього підприємства «Олександріяліфт-1» приватного підприємства «Олександріяліфт» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,-

встановила:

В серпні 2014 року ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до дочірнього підприємства «Олександріяліфт-1» приватного підприємства «Олександріяліфт» (далі по тексту ДП «Олександріяліфт-1») про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що працювала в ДП «Олександріяліфт-1» на посаді ліфтера. 15 липня 2014 року, перебуваючи на черговій зміні між нею та директором ОСОБА_3 виник конфлікт через його обвинувачення у неналежному виконанні обов'язків, внаслідок чого останній здійснив в Журналі реєстрації відмов у роботі ліфтів запис про оголошення позивачу догани та вимагав від неї негайного написання заяви про звільнення. Перебуваючи в тяжкому психоемоційному стані позивач була змушена написати заяву про звільнення за власним бажанням. Наказом від 15.07.2014 року №24-к ОСОБА_2 було звільнено із займаної посади на підстави ст.38 КЗпП України. Вважає звільнення незаконним, оскільки заяву про звільнення писала під психологічним тиском, наміру та бажання звільнятись не мала. Через звільнення її фактично за один день, була позбавлена можливості відкликати заяву. Вказує, що про свою незгоду із звільненням свідчить факт звернення вже 18 липня 2014 року до прокуратури м. Олександрії та до Територіальної інспекції з питань праці щодо незаконності звільнення. Посилаючись на ці обставини просила поновити її на посаді ліфтера з 15.07.2014 року у ДП «Олександріяліфт-1» ПП «Олександріяліфт», стягнути середній заробіток за весь час вимушеного прогулу та моральну шкоду.

Рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 04 грудня 2014 року позовні вимоги задоволено, вирішено питання судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідач ставить питання про скасування рішення суду у зв'язку з порушенням судом норм матеріального та процесуального права.

Позивач у судове засідання апеляційного суду не з'явилась. Про час та місце слухання справи повідомлена належним чином (а.с.146). Направила заперечення на апеляційну скаргу (а.с.148-150). Колегія суддів ухвалила слухати справу у відсутності належним чином повідомленого позивача на підставі ч.2 ст.305 ЦПК України.

Заслухавши доповідача, представника відповідача, дослідивши письмові докази по справі, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду у межах, встановлених ст.303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін.

Задовольняючи позовні вимоги позивача суд першої інстанції виходив із того, що трудові права ОСОБА_2 були порушені, а звільнення з роботи внаслідок психологічного тиску з боку відповідача є незаконним. Колегія суддів погоджується з висновком суду, виходячи з такого.

З письмових доказів по справі убачається, що ОСОБА_2 працювала в ДП «Олександріяліфт-1» на посаді ліфтера. 15 липня 2014 року о 7 годині 00 хвилин вона прийняла зміну та приступила до виконання своїх трудових обов'язків, що підтверджується Журналом реєстрації відмов у роботі ліфтів за ЛАС (а.с.9-16). Посеред її зміни відбувся конфлікт між нею та засновником підприємства ОСОБА_3, внаслідок чого позивач дійсно подала заяву про звільнення за власним бажанням з 15 липня 2014 року. Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що написання вказаної заяви відбулося внаслідок тиску з боку ОСОБА_3 та про те, що позивач не мала наміру звільнятись, оскільки після написання заяви про звільнення повернулась на робоче місце, допрацювала весь день до закінчення зміни, а саме до 20 години 00 хвилин, про що свідчить її підпис в Журналі реєстрації відмов у роботі ліфтів за ЛАС про здачу зміни (а.с.14), і про цю обставину сторона відповідача не заперечувала. 18 липня 2014 року позивач написала звернення в прокуратуру м. Олександрії про здійснення перевірки дотримання директором ДП «Олександріяліфт-1» вимог трудового законодавства при звільнення її з роботи (а.с.17-18).

Тобто, звільнення за власним бажанням передбачає вільне волевиявлення працівника на таке звільнення. Позивач дійсно 15.07.2014 року подала заяву про звільнення її з 15 липня. Проте, усі подальші дії позивача зазначені вище свідчать про те, що наміру на звільнення вона не мала.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відносно позивача здійснювався певний тиск з боку роботодавця, та про те, що 15 липня між позивачем та ОСОБА_3 - засновником підприємства та бувшим його директором, якого позивач вважала своїм роботодавцем, стався інцидент. Судом першої інстанції досліджено Журнал реєстрації відмов у роботі ліфтів за ЛАС, пронумерований та прошнурований, на сторінці 41 зв. якого 15.07.2014 року є запис ОСОБА_3 про те, що вказаний журнал ведеться не за формою, відсутні відмітки перевірок та про те, що ліфтеру Штефан слід оголосити догану (копія на а.с.14 зв.). При цьому від ОСОБА_2 надання письмових пояснень не вимагалось. Як свідчать пояснення позивача ОСОБА_3 в усній формі запропонував їй звільнитися за власним бажанням, та вказав, що інакше її буде звільнено за ініціативою роботодавця і після цього вона працевлаштуватися не зможе.

У колегії суддів відсутні підстави піддавати сумніву пояснення позивача. При цьому до пояснень директора ОСОБА_4 та показань допитаного у судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_3 колегія суддів відноситься критично, оскільки вказані особи є зацікавленими у звільненні позивача.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач, подавши заяву про звільнення за власним бажанням таким чином намагалася уникнути відповідальності, не підтверджуються жодними доказами, оскільки роботодавцем не було встановлено дисциплінарного проступку, за яким позивача могло б бути притягнуто до дисциплінарної відповідальності.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що роботодавець може звільнити працівника у строк, про який працівник просить. При цьому мова йде про скорочення двотижневого строку, оскільки за його межами працівник може звільнитися в загальному порядку. У цьому випадку строк попередження про звільнення скорочується на розсуд працівника хоча б навіть і до одного дня. Випадки, коли на власника покладається обов'язок звільнити працівника в строк, про який він просить, перелічені в ст. 38 КЗпП. Усі вони об'єднані однією загальною ознакою - неможливістю для працівника продовжувати роботу, яка виявляється, зокрема, у такий спосіб: переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин.

Тобто, дійсно, роботодавець може звільнити працівника у строк, про який працівник просить, проте це повинно бути вчинено працівником добровільно, без будь-якого тиску з боку роботодавця.

Відповідно до ч.1 ст.38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

У пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснено, що по справах про звільнення за статтею 38 КЗпП України суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору.

В заяві ОСОБА_2 про звільнення від 15 липня 2014 року не зазначеної жодної з перелічених поважних причин, які б свідчили про дійсне бажання позивача звільнитись з роботи. Навпаки, подальші дії позивача свідчать про відсутність добровільного волевиявлення на звільнення за власним бажанням.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що звільнення позивача проведено з порушенням норм трудового

законодавства, і поновив його на роботі.

Колегія суддів також погоджується з висновками суду першої інстанцій про те, що позовні вимоги ОСОБА_2 в частині виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди в розмірі 500 грн. підлягають задоволенню, оскільки доводи та надані докази у справі свідчать про те, що порушення законних прав позивача, яке полягало у звільненні її з роботи за власним бажанням без її дійсного на те волевиявлення, подальші безрезультатні намагання позивача врегулювати ситуацію, відкликати заяву про звільнення та повернутися до роботи, призвело до моральних страждань, втрати нею нормальних життєвих зв'язків і вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя.

Зазначені висновки суду першої інстанції відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального права, а доводи, викладені відповідачем в апеляційній скарзі, цих висновків не спростовують.

За таких обставин підстави для скасування рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313, 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу дочірнього підприємства «Олександріяліфт-1» приватного підприємства «Олександріяліфт» відхилити.

Рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 04 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: