Провадження №: 2/752/1193/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.01.2015 року Голосіївський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Плахотнюк К.Г.

за участі секретаря судового засідання Ткачук М.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,

в с т а н о в и в :

26.09.2014 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу.

В обґрунтування заявлених вимог, позивачем зазначено, що 23.11.2007 року між ним та ОСОБА_2 укладено договір позики на суму 757 500, 00 грн., що на день підписання договору відповідало 150 000, 00 дол. США, що підтверджено власноручно складеною ОСОБА_2 розпискою. Зазначений вище договір був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3 та зареєстровано в реєстрі за № 5626. Позичальник зобов»язалася повернути кошти до 23.11.2010 року включно, однак свої зобов»язання не виконала. Просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь суму боргу у розмірі 1 942 500, 00 грн., проценти у розмірі 1 180 148, 54 грн. та три проценти річних від простроченої суми у розмірі 218 571, 16 грн., що разом складає 3 341 219, 70 грн.

У судовому засіданні позивач та його представник заявлені позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити у повному обсязі з зазначених у позовній заяві підстав. Також вказали на те, що з підстав невиконання позичальником зобов»язань за договором позики було здійснено процедуру стягнення боргу за виконавчим написом. Однак, вчинений виконавчий напис щодо стягнення з ОСОБА_2 боргу за договором позики було оспорено останньою у судовому порядку, який рішенням Апеляційного суду м. Києва від 23.09.2014, визнано таким, що не підлягає виконанню. Зазначили також, що звернення ОСОБА_1 до нотаріуса з заявою про вчинення виконавчого напису мало місце у строк з дотриманням позовної давності, а тому його звернення до суду з порушенням таких строків є з поважних причин.

Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Представник відповідача не заперечував факт укладення сторонами у справі договору позики, стверджував, що позичальник повернула отриману позику, однак позикодавець не повернув розписку. При вирішенні заявленого спору, просив застосувати строки позовної давності, оскільки позивач з урахуванням строків позовної давності мав право на звернення до суду не пізніше 24.11.2013 року, а натомість звернувся 26.09.2014 року. Просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Заслухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, суд прийшов до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог.

Судом встановлено, що 23.11.2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3, зареєстрований в реєстрі за №5626 (а.с. 6).

Як видно зі змісту зазначеного вище договору, ОСОБА_1 надав ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 757 500, 00 грн., що на день підписання договору складало еквівалент 150 000, 00 дол. США відповідно до курсу НБУ. Факт одержання позики підтверджується розпискою, власноручно написаною позичальником в момент передачі йому суми позики. Позичальник зобов»язалася повернути позику позикодавцеві готівкою в строк до 23.11.2010 року включно. Після повернення позики в повній сумі позикодавець повинен повернути позичальнику розписку. У разі неможливості повернення розписки позикодавець повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність розписки у позичальника підтверджує виконання ним свого обов»язку. В разі, коли позичальник не поверне позику у встановлений строк, позикодавець вправі стягнути заборгованість у безспірному порядку.

Відповідно до статтей 1046, 1049, 1050, ЦК України: за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов»язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості; позичальник зобов»язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості. такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором; якщо договором встановлений обов»язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Звертаючись в суд з позовом, позивач стверджує про невиконання ОСОБА_2 зоюбов»язань за договором позики, що стосується повернення отриманих грошових коштів.

Представник відповідача, заперечуючи проти позову, просив застосувати строки позовної давності та відмовити в його задоволенні з тих підстав, що станом на 23.11.2010 року позичальник не виконала свої зобов»язання за договором позики, а тому право позикодавця є порушеним з 24.11.2010 року, однак в суд з позовом останній звернувся тільки 26.09.2014 року з порушенням строку звернення в суд, визначеного ст. 257 ЦК України, що є підставою для відмови в задоволенні заявлених вимог у повному обсязі.

Відповідно до ст.ст. 256,257,258,261,267 ЦК України: позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу; загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки; для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу,пені); перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Як встановлено судом, за умовами договору, з приводу якого заявлено спір, позичальник зобов»язалася повернути позику готівкою в строк до 23.11.2010 року.

Відтак, приймаючи до уваги, загальне правило щодо перебігу позовної давності зі спливом строку виконання, то право позичальника вважається порушеним з моменту неповернення позики у визначений договором строк, а саме з 24.11.2010 року.

В суд з позовом позивач звернувся 26.09.2014 року.

З огляду на заявлене представником позивача клопотання про застосування строків позовної давності при вирішенні заявленого спору позивач посилається на те, що з підстав невиконання відповідачем обов»язку повернення позики він 06.02.2013 року звернувся з заявою до приватного нотаріуса КМНО ОСОБА_3 про вчинення виконавчого напису на укладений ним 23.11.2007 року з ОСОБА_2 договір позики. Вчинений виконавчий напис було оспорено відповідачем у судовому порядку. В суд з позовом про стягнення позики звернувся після того, як судове рішення, ухвалене за позовними вимогами ОСОБА_2 набрало законної сили. Просив визнати зазначені обставини поважними.

Відповідно до правил ч. 5 ст. 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності порушене право підлягає захисту.

Як видно зі змісту судових рішень, ухвалених за результатами судового розгляду позовних вимог ОСОБА_2 до приватного нотаріуса КМНО ОСОБА_3, ОСОБА_1 про визнання виконавчого напису недійсним та таким, що не підлягає виконанню, судами встановлено, що 06.02. та 06.11.2013 року ОСОБА_1 звертався до приватного нотаріуса КМНО ОСОБА_3 з заявою про вчинення виконавчого напису на договір позики, який був укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 23.11.2007 року, а 06.11.2013 року приватним нотаріусом було вчинено виконавчий напис, який зареєстровано за №1793. У грудні 2013 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, просила визнати недійсним та таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис , вчинений 06.11.2013 року приватним нотаріусом КМНО ОСОБА_3, за яким підлягало до стягнення 859 523,84 грн. з тих підстав, що заборгованість не є безспірною та вона не отримувала вимоги про повернення боргу.

Відповідно до правил ч. 3 ст. 60 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній,господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили , не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

З огляду на встановлені судовими рішеннями обставини при вирішенні спору ОСОБА_2 щодо визнання недійним та таким, що не підлягає виконанню виконавчого напису вчиненого на договір позики, з приводу якого заявлено спір, позичальник оспорювала виконавчий напис з тих підстав, що вважала визначену до стягнення суму заборгованості спірною.

Приймаючи до уваги, що позивач з дотриманням позовної давності звернувся з заявою про вчинення виконавчого напису, з яким не погодилася позивач тільки з тих підстав, що визначений розмір боргу є спірним та скористалася своїм правом на захист свого порушеного права у судовому порядку, а в суд з позовом позивач звернувся одразу ж після набрання 23.09.2014 року рішенням суду, ухваленим за позовними вимогами ОСОБА_2 законної сили, то зазначені обставини є підставою для висновку суду, що ОСОБА_1 строки позовної давності при зверненні в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення у примусовому порядку позики за договором від 23.11.207 року, строк повернення якої настав 23.11.2010 року пропущено з поважних причин, що є підставою для відмови в задоволенні клопотання представника ОСОБА_2 про застосування позовної давності при вирішенні спору.

Відтак, заявлені позивачем вимоги про стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів, які були передані їй за договором позики від 23.11.2007 року підлягають задоволенню судом відповідно до вимог ст. 1049 ЦК України.

Відповідно до правил статтей 524,533,625 ЦК України: зобов»язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов»язання в іноземній валюті; якщо у зобов»язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає до сплаті у гривях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів у іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов»язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом; боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов»язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов»язання, на вимогу кредитора зобов»язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як видно зі змісту пункту договору позики, укладеного сторонами у справі, останні визначили грошовий еквівалент суми позики в іноземній валюті та інший порядок визначення суми позики на день платежу не встановлювали, а відтак заявлений позивачем розмір позики у сумі 1 942 500, 00 грн., що визначений за офіційним курсом долара США на час звернення до суду з позовом та не змінений на час вирішення справи судом приймається до уваги і саме у такому розмірі підлягають задоволенню судом позовні вимоги ОСОБА_1 про повернення позики.

Також підлягають задоволенню заявлені позивачем вимоги про стягнення з позикодавця трьох процентів річних у порядку передбаченому ч. 2 ст. 625 ЦК України, з підстав прострочення виконання зобов»язання, розмір яких визначений позивачем у сумі 218 571, 16 коп. є правильним.

Що ж стосується позовних вимог про стягнення з відповідача процентів за користування позикою, у порядку передбаченому правилами ст. 1048 ЦК України, то вимоги в цій частині не підлягають задоволенню з огляду на те, що п. 3.3, укладеного сторонами у справі договору передбачено, що відсотки за користування вказаною в договорі грошовою сумою позичальником не сплачуються.

Понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору підлягають відшкодуванню позивачем у порядку, передбаченому правилами ст. 88 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 256, 257, 258, 261, 267, 1046, 1049, 1050, 1048, 512, 524, 533, 625 ЦК України, ст.ст. 10,11,60,88,208,213,218 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

позові вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, індивідуальний ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (індивідуальний ідентифікаційний номер НОМЕР_2) заборгованість за договором позики в розмірі 1 942 500, 00 грн., три проценти річних у розмірі 218 571, 16 грн., понесені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 3 654, 00 грн., що разом складає належну до стягнення суму в розмірі 2 164 725 (два мільйони сто шістдесят чотири тисячі сімсот двадцять п»ять) грн. 16 коп.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва.

Апеляційна скарга на рішення суду подається апеляційному суду протягом десяти днів з дня його проголошення або отримання копії, через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не було скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Плахотнюк К.Г.