Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Справа №22-ц/778/1644/15Головуючий у 1-й інстанції Кляшторний В.С.
Суддя-доповідач Гончар М.С.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Стрелець Л.Г.

суддів Каракуші К.В., Гончар М.С.

при секретарі Мосіній О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_5 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16 січня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_4 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, Запорізької товарної біржі "Гілея", треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Товариство з обмеженою відповідальністю "Бюро технічної інвентаризації " (надалі - ТОВ "ЗМБТІ"), Запорізька міська рада, Реєстраційна служба Запорізького міського управління юстиції, Міське комунальне підприємство "Основаніє" (надалі - МКП "Основаніє"), Районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району про визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання реєстрації договору купівлі продажу незаконною та виключення із реєстру речових прав на нерухоме майно

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 та ОСОБА_4 звернулись до суду із вищезазначеним позовом до відповідачів, в якому на підставі ст. 41 п.2, 68 Конституції України, ст. ст. 31, 203, 209, 215, 220, 224, 235-236, 238, 257, 261, 392, 395, 397, 657 ЦК України, ст. ст. 3-4, 118-119 ЦПК України просили:

- поновити строк на визнання недійсним договору купівлі-продажу 14/25 частин квартири АДРЕСА_1, укладеного між ОСОБА_9, який діяв від імені ОСОБА_12, з однієї сторони, та ОСОБА_10, яка діяла від імені своїх неповнолітніх дітей ОСОБА_6, 1991 р.н., ОСОБА_9, 1994 р.н. та ОСОБА_8, 1995 р.н., з іншої сторони, реєстраційний № 063;

- визнати цей договір недійсним;

- визнати реєстрацію вказаного договору незаконною;

- зобов'язати реєстраційну службу Запорізького міського управління юстиції виключити із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності реєстрацію вказаного договору купівлі-продажу.

В обґрунтування свого позову позивачі зазначали, що вони мешкають та зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.63). 11/25 частин зазначеної квартири, що складає 14,1 кв.м на праві власності належать ОСОБА_2, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 06.04.2005 року (а.с.18), та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 05.05.2014 року за № 5612841 (а.с.19)

Власником решти 14/25 частин вказаної квартири була ОСОБА_12, 1921 р.н., яка мешкала в кімнаті № 5 площею 17,8 кв.м.

ІНФОРМАЦІЯ_1 їх сусідка ОСОБА_12 померла. ОСОБА_4, який не має власної житлової площі, перебуває на обліку у КУ "Обласна психіатрична лікарня" Запорізької обласної ради (а.с.20-21), після смерті ОСОБА_12, виконуючи волю покійної, поселився до кімнати, в якій мешкала ОСОБА_12

Позивачі разом провели ремонтні роботи в квартирі та в кімнаті, в якій проживала померла ОСОБА_12, оскільки вважали, що мають право на позачергове забезпечення житлом. Після цього вони почали користуватися цією кімнатою.

15.05.2014 року ОСОБА_4 та його мати ОСОБА_2 були викликані до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя у якості відповідача та третьої особи по справі за позовом ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення, вселення у жилі приміщення. На суді їх ознайомили з договором купівлі-продажу, зареєстрованим 14.03.1998 року Запорізькою товарною біржею "Гілея" за № 063, укладеним між ОСОБА_9, який діяв від імені покійної ОСОБА_12, з однієї сторони та ОСОБА_10, яка діяла від імені її неповнолітніх дітей ОСОБА_6, 1991 р.н., ОСОБА_9, 1994 р.н., ОСОБА_8, 1995 р.н., з іншої сторони - за яким ОСОБА_12 продала, а ОСОБА_6, ОСОБА_13, ОСОБА_8 придбали на праві спільної сумісної власності 14/25 частин квартири АДРЕСА_1.

Зазначений договір купівлі-продажу позивачі вважають незаконним, посилаючись на те, що по-перше не додержані загальні вимоги укладення правочину, по - друге він є нікчемним оскільки відповідно до ч. 1 ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу квартири укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, однак ця вимога закону дотримана не була, та згідно ч. 1 ст. 220 ЦК України такий договір є нікчемним.

Крім того, померла ОСОБА_12 була самотньою жінкою, продавати наміру кімнату не мала, спадкоємців не мала, тому належні їй 14/25 частин вищевказаної квартири мали перейти до власності держави у відповідності до ст. 54 ЖК України.

На думку позивачів, договір купівлі-продажу № 063 від 14.03.1998 року зареєстрований на товарній біржі "Гілея", був удаваним, його ніхто виконувати не збирався, бо власниця ОСОБА_12 продовжувала жити в кімнаті до дня своєї смерті, а після смерті ОСОБА_12 до спірної квартири ніхто не поселився.

На момент смерті ОСОБА_12 у 2011 році її власність була відумерлою спадщиною, на яку має право територіальна громада. Позивачка ОСОБА_2 наполягає на тому, що у неї може виникнути право власності на кімнату померлої ОСОБА_12

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 19.12.2014 року (а.с.88-90) до участі у цій справі за клопотаннями позивачів та представників останніх були залучені в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Запорізьку міську раду, Реєстраційну службу Запорізького міського управління юстиції, МКП "Основаніє", Районну адміністрацію Запорізької міської ради по Шевченківському району.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16 січня 2015 року в задоволенні позовної заяви ОСОБА_2, ОСОБА_4 до ОСОБА_6, ОСОБА_9, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, Запорізької товарної біржі "Гілея", треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору - ТОВ "БТІ", Запорізька міська рада, Реєстраційна служба Запорізького міського управління юстиції, МКП "Основаніє", Районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району про визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання реєстрації договору купівлі-продажу незаконною та виключення із реєстру речових прав на нерухоме майно відмовлено.

Питання про розподіл судових витрат між сторонами у цій справі судом першої інстанції не вирішувалось.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивачі ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_5 у своїй апеляційній скарзі просили рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

У судове засідання 19.03.2015 року належним чином повідомлені про час та місце розгляду цієї справи апеляційним судом (а.с.149, 152, 154-156, 158, 160-162) позивач ОСОБА_4, відповідачі ОСОБА_6, ОСОБА_9, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, представник відповідача Запорізької товарної біржі "Гілея", представники третіх осіб ТОВ "ЗМБТІ", Запорізької міської ради, Реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції, Районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району не з'явились, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали, про причини своєї неявки та неявки свої представників апеляційний суд не повідомили, окрім Запорізької товарної біржі "Гілея" (а.с.164), яка просила розглядати дану справу апеляційним судом без участі її представника.

При вищевикладених обставинах, колегія суддів апеляційного суду визнала неповажною причини неявки у дане судове засідання всіх вищезазначених нез'явившихся осіб, які беруть участь у цій справі, та ухвалила розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутністю останніх.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга позивачів в особі їх представників не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи позивачам у задоволенні їх позову у цій справі у повному обсязі, керувався ст.ст. 44, 47, 128 ЦК УРСР 1963 року, ст.ст. 316, 317, 319, 321, 386, 387, 358 ЦК України 2003 року, ст. 150 ЖК України, Законом України "Про товарну біржу", ст. ст.10, 60, 209, 212 - 215, 218 ЦПК України та виходив із того, що позовні вимоги позивачів є необґрунтованими, не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, а тому відсутні правові підстави для задоволення останніх.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки основані на доказах, поданих сторонами, які оцінені судом у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, до встановлених правовідносин вірно застосовані норми матеріального права, відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_4 звернулись до суду 24.11.2014 року (а.с.2) після того, як 15.05.2014 року дізналися про договір купівлі-продажу 14/25 частин квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_9, який діяв від імені ОСОБА_12, з однієї сторони, та ОСОБА_10, яка діяла від імені своїх неповнолітніх дітей ОСОБА_6, 1991 р.н., ОСОБА_9, 1994 р.н. та ОСОБА_8, 1995 р.н., з іншої сторони, реєстраційний № 063 (а.с.116, дублікат а.с.31), який є предметом спору.

Таким чином, позивачами строк позовної давності пропущено не було, а тому поновлювати строк звернення до суду для позивачів судом першої інстанції не було потрібно, оскільки цей строк рахується з моменту, коли особа дізналася про порушення її прав.

Відповідно до ст. 9 Закону України „Про товарну біржу ", який діяв на час укладення угоди, член товарної біржі мав право сам або через свого представника здійснювати біржові операції на біржі.

Згідно із ч. 2 ст. 15 Закону України "Про товарну біржу" передбачено, що угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.

Обов'язкове нотаріальне посвідчення ЦК УРСР 1963 року було передбачено лише для договорів купівлі-продажу житлових будинків, поняття "житловий будинок" і "квартира" у законодавстві розрізняються. Таким чином після укладення даного договору його нотаріального посвідчення сторони не здійснювали.

Відповідно до п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 1 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Таким чином, суд першої інстанції правильно вважав, що обґрунтування позивачами своєї позовної заяви у цій справі нормами ЦК України 2003 року безпідставне, оскільки питання законності набуття права власності слід вирішувати згідно норм ЦК УРСР 1963 року, чинного на час вчинення угоди на біржі.

Зокрема ст. 153 ЦК УРСР 1963 року передбачала, що договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Ст. 44 ЦК УРСР 1963 року було передбачено, що повинні укладатись у письмовій формі:

1) угоди державних, кооперативних та інших громадських організацій між собою і з громадянами, за винятком угод, зазначених у ст. 43 цього Кодексу, та окремих видів угод, для яких інше передбачено законодавством Союзу РСР і Української РСР;

2) угоди громадян між собою на суму понад сто карбованців, за винятком угод, зазначених у статті 43 цього Кодексу, та інших угод, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР;

3) інші угоди громадян між собою, відносно яких закон вимагає додержання письмової форми.

Письмові угоди повинні бути підписані особами, які їх укладають.

У відповідності д ст. 47 ЦК УРСР 1963 року нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.

Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

У відповідності до ст. 128 ЦК УРСР 1963 року право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.

Згідно із ст. 128 ЦК УРСР договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах.

Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що оспорюваний позивачами правочин відповідав діючому на той час законодавству.

Всі умови договору купівлі-продажу сторонами було виконано, спору з приводу дійсності договору між сторонами не було. Після укладення договору він був зареєстрований у ОП "ЗМБТІ" (надалі - ТОВ "ЗМБТІ"), інвентаризаційна справа № 35806 52007, реєстровий № 233/36277 (а.с.32-33).

Ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася іу липня 1997 року відповідно до Закону України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та її до Конвенції" від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Права власника квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові, згідно із ст. 317 ЦК України належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном

Ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

За змістом ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Ст. 386 ЦК України гласить, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Згідно зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Ч. 1 ст. 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

На час розгляду цієї справи судом першої інстанції було правильно встановлено, що відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 5304039 від 25.06.2013 року (а.с.34) 14/25 частин квартири з адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано за відповідачами ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_9 на підставі дублікату договору купівлі-продажу, серія та номер: 063, виданого 14.03.1998 року Запорізькою товарною біржею "Гілея" (дублікат видано 31.05.2013 року № 110 Запорізькою товарною біржею "Гілея").

Квартира АДРЕСА_1 складається з двох ізольованих кімнат № 3 площею 14,1 кв. м та № 5 площею 17,8 кв.м, житловою площею 31,9 кв.м, загальною площею 46,2 кв. м (а.28-29).

Власником 14/25 частин вказаної квартири була ОСОБА_12, 1921 р.н., яка мешкала в кімнаті № 5 площею 17,8 кв.м.

Судом першої інстанції також було правильно встановлено, що свою частку ОСОБА_12 продала відповідачам на підставі договору купівлі-продажу від 14 березня 1998 року (дублікат а.с.31), укладеного на Запорізькій товарній біржі "Гілея" та зареєстрованого за № 063 (журнал, копія а.с.121-122).

Від імені ОСОБА_12 укладав зазначений договір ОСОБА_9 на підставі довіреності від 19.12.1995 року (а.с.118).

Згідно із довідкою ЗТБ "Гілея" № 4 від 13.01.2015 року (а.с. 123) ОСОБА_9 з моменту державної реєстрації цієї біржи (09.12.1993 року) і по час видачі довідки в штаті біржі не значився, в трудові відносини з зазначеною юридичною особою не вступав, та зокрема в 1998 році, на момент укладення договору купівлі-продажу № 063 від 14.03.1998 року, на ЗТБ "Гілея" не працював.

Між продавцем кімнати ОСОБА_12 та покупцями було досягнуто усної домовленості про те, що вона буде по життєво користуватися частиною квартири, тому до її смерті (ІНФОРМАЦІЯ_1, а.с.106) відповідачі набутою власністю не користувалися.

Після смерті ОСОБА_12 покупці намагалися потрапити у квартиру, але не змогли, через те, що позивачі змінили замок на вхідних дверях та самоуправно зайняли кімнату, у якій проживала ОСОБА_12

Дійти згоди з позивачами щодо порядку користування спірною квартирою добровільно відповідачі (власники кімнати) не змогли, тому звертались до суду з позовною заявою про усунення перешкод у користуванні власністю, виселення.

При розгляді цього позову в іншій справі судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_9 є власниками 14/25 частин квартири АДРЕСА_1, яку придбали згідно із договором купівлі - продажу від 14.03.1998 року на товарній біржі "Гілея". За домовленістю із попереднім власником - ОСОБА_12, вона мала право приживати у квартирі з 1998 року до своєї смерті, яка настала ІНФОРМАЦІЯ_1.

Квартира АДРЕСА_1 складається із двох ізольованих кімнат №3 площею 14,1 кв.м. та №5 площею 17,8 кв.м., житловою площею 17,8 кв.м. ОСОБА_12 у свій час придбала та користувалася кімнатою №5.

Власницею з 05.04.2006 року кімнати № 3 є ОСОБА_2 (а.с.19), фактично у квартирі проживає син позивача - ОСОБА_4, який користується усією квартирою, створює перешкоди власникам у користуванні нею, не дає ключів від квартири та не пускає їх до помешкання.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 04.11.2014 року в іншій цивільній справі позов ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_9 було задоволено частково. Вселено ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_9 у кімнату № 5 площею 17,8 кв.м. у АДРЕСА_1. В іншій частині позову відмовлено. Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 18.12.2014 року (копія із Єдиного державного реєстру судових рішень а.с.170-172), яка була оглянута судом першої інстанції у цій справі, зазначене рішення суду першої інстанції було залишено без змін.

В силу вимог ст. 223 ч. 1 ЦПК України у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Згідно із ст. 61 ч. 3 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, що якої встановлено ці обставини.

Апеляційним судом Запорізької області в ухвалі від 18.12.2014 року в іншій справі за участю осіб, які беруть участь у цій справі також, вже було встановлено, що доводи позивачів щодо фіктивності договору купівлі-продажу від 14.03.1998 року носять характер оціночних суджень (припущень) і не знайшли підтвердження в ході розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

ОСОБА_14, яка успадкувала 11/25 частин квартири лише 06 квітня 2005 року (а.с.18), і не є спадкоємцем і правонаступником ОСОБА_12 (а.с.101-109), та не була стороною даного договору, не довела, чим укладення оспорюваного договору у 1998 році порушило її права, як співвласника квартири.

Права позивачів, які на час укладення спірного договору не були власниками частини квартири, даний договір не порушував.

На той час вони не могли претендувати на надання їм у користування кімнати, яка була власністю ОСОБА_12 Остання не оспорювала угоду та не визнавала її недійсною.

При вищевикладених обставинах, суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні позову позивачів у цій справі у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги позивачів в особі їх представників у цій справі є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а лише відображають позицію позивачів та представників останніх, висловлену ними у своєму позові та у поясненнях у судових засіданнях у цій справі, яку вони вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (ст. 303 ч. 2 ЦПК України).

Відповіді на ім'я позивача ОСОБА_2 Шевченківського районного відділу Запорізького міського управління ГУМВС України в Запорізькій області за № 30/4-К-36 від 20.01.2015 року (а.с.168) та слідчого відділу Запорізького міського управління ГУМВС України в Запорізькій області за №26/4-К17 від 05.02.2015 року (а.с.169) про рух кримінального провадження №0001601 від 15.04.2014 року за ознаками кримінального порушення, передбаченого ст. 358 ч. 1 КК України, порушеного за фактом, надані апеляційному суду апелянтами у судовому засіданні 19.03.2015 року для долучення до матеріалів цієї справи, не є доказами, передбаченими ст. 303 ч. 2 ЦПК України, а новими доказами, оскільки отримані позивачами після ухвалення 16.01.2015 року судом першої інстанції оскаржуємого у цій справі рішення, а тому не можуть бути прийняті апеляційним судом до уваги у цій справі при розгляді апеляційної скарги позивачів.

Докази, передбачені ст. 303 ч. 2 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Факт підробки будь-яких документів відповідачами при придбанні 14/25 частин вищезазначеної квартири позивачами у суді першої інстанції у цій справі не доведений.

В силу вимог ст. 61 ч. 4 ЦПК України лише вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

В силу вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (допустимість доказів).

Належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Суд першої інстанції розглянув дану справу повно, всебічно та з додержанням вимог ст. ст. 10-11, 57-61, 212 ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 10 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення позивачів від доказування, передбачені ст. 61 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Позивачі не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування свого позову у цій справі.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань (ст. 308 ч. 2 ЦПК України).

Колегією суддів апеляційного суду встановлено, що судом першої інстанції у цій справі також додержано вимоги ст. 10 ч. 4 ЦПК України, відповідно до яких суд першої інстанції сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин цієї справи.

Явка представників третіх осіб Запорізької міської ради та районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району, належним чином повідомлених про час та місце розгляду цієї справи судом першої інстанції, у судове засідання у цій справі 16.01.2015 року не була обов'язковою в силу цивільного процесуального закону та не визнавалась таковою судом першої інстанції, а тому не була перешкодою для розгляду цієї справи судом першої інстанції по суті та ухвалення оскаржуємого рішення у даному судовому засіданні.

Питання визнання 14/25 частин вищезазначеної квартири "відумерлою спадщиною" чи "безхазяйним майном" не було предметом позовних вимог позивачів у цій справі.

Якщо позивачі вважають, що Запорізькою міською радою чи Районною адміністрацією Запорізької міської ради по Шевченківському району порушені якісь їх права, то вони мають право звертатись до цих установ із позовом окремо від цієї справи.

В силу вимог ст. 309 ч. 3 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, лише якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення, передбачені ст. 309 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні.

В силу вимог ст. 9 ч. 3 ЖК України відповідачі мали право на придбання у 1998 році 14/25 частин вищезазначеної квартири на біржових торгах, біржова угода про це не потребувала нотаріального посвідчення.

Чинним на 1998 рік законодавством не було встановлено конкретних строків, в які покупці квартири на біржі зобов'язані були зареєструвати своє право власності у бюро технічної інвентаризації.

Перенесення інформації про реєстрацію права власності на частину квартири згідно інформації "ЗМБТІ" до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, який ведеться Реєстраційною службою Запорізького міського управління юстиції Запорізької області, здійснюється лише за заявою співвласників цього права власності.

Реєстрація права власності на 14/25 частин вказаної квартири відповідачами у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі дублікату договору 1998 року лише 11.06.2013 року (а.с.34) не суперечить чинному законодавству.

Крім того, для цієї реєстрації свого права власності відповідачами у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно у 2013 році не була потрібна згода позивачів чи органів місцевого самоврядування.

Технічний паспорт на квартиру не є правовстановлюючим документом на останню. Співвласники квартири вправі мати кожен окремо від інших співвласників цієї квартири свій екземпляр технічного паспорту на цю квартиру. Наявність у одного із співвласників квартири на руках технічного паспорту на цю квартиру у певний час не свідчить про дійсність інформації у цьому технічному паспорті щодо особи іншого співвласника, оскільки остання може змінюватись після реєстрації державним реєстратором відповідних змін щодо співвласника, які можуть бути внесені у подальшому в порядку проведення інвентаризації у зазначений технічний паспорт за заявою співвласника.

Позивачі у цій справі не заявляли позовних вимог щодо визнання недійсною довіреності ОСОБА_12 на ім'я ОСОБА_9 № 4-2543 від 19.12.1995 року (а.с.118), останні не були предметом позову у цій справі, тому правові підстави для призначення судом першої інстанції судової почеркознавчої експертизи щодо підпису ОСОБА_12 на цій довіреності були відсутні.

Підпис на договорі купівлі-продажу 14/25 частин квартири від 14.03.1998 року (а.с.31) від імені продавця ОСОБА_12 був поставлений ОСОБА_9, який діяв на підставі вищезазначеної довіреності ОСОБА_12

Крім того, підпис однієї й тієї самої особи на різних документах, здійснених у різний проміжок часу, може бути різним залежно від ряду обставин.

В силу вимог ст. 303 ч. 1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді в першій інстанції.

При вищевикладених обставинах, доводи апелянта не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, а рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалено з додержанням вимог ст. ст. 213-214 ЦПК України.

Суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами по справі, дав їм належну правову оцінку, а також дослідив надані сторонами докази і відповідно їх оцінив. Суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права та не допустив порушень процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи. Суд першої інстанції прийняв рішення, яким спір знайшов своє належне вирішення.

За таких обставин, судова колегія не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції або ж його зміни.

Крім того, у разі відмови апелянтам - позивачам у задоволенні їх апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у повному обсязі у цій справі, позивач ОСОБА_2 не має права на компенсацію за рахунок відповідачів у цій справі судових витрат у вигляді судового збору у належному розмірі 121,80 грн. (а.с.138), понесених нею при подачі цієї скарги до апеляційного суду.

Керуючись ст.ст. 303 ч. 1, 307-308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16 січня 2015 року у цій справі залишити без змін.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Стрелець Л.Г.Каракуша К.В.Гончар М.С.