АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/5482/15 Справа № 203/3775/13-ц Головуючий у 1 й інстанції - Підберезний Г. А. Доповідач - Черненкова Л.А.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2015 року м. Дніпропетровськ Судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді - Черненкової Л.А.

суддів - Пономарь З.М., Петешенкової М.Ю.

при секретарі - Яловій Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 22 серпня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором доручення, -

В С Т А Н О В И Л А:

31 серпня 2010 року ОСОБА_2 звернувся до суду з указаним позовом, за яким просив суд стягнути з ОСОБА_3 на його користь 54 600 грн. та понесені судові витрати в сумі 666 грн. В обґрунтування позову посилався на те, що 05 червня 2010 року передав ОСОБА_4 54 600 грн. на придбання будівельних матеріалів для будівництва тимчасового житлового будинку, про що відповідачем була складена розписка. У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань, 12 серпня 2010 року йому було направлено вимогу про повернення коштів, яку останній не виконав. Посилаючись на наведене, просив задовольнити позов.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 22 серпня 2014 року ухвалено: у задоволені позовних вимог ОСОБА_2 - відмовити у повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду і ухвалити рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Справа розглядалась неодноразово судовими інстанціями.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах та межах позовних вимог, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 05.06.2010 року передав ОСОБА_3 54 600 грн. для виконання доручення з купівлі будівельних матеріалів для будівництва тимчасового житлового будинку, про що відповідачем була написана розписка. Так, станом на 12.08.2010 рік відповідач не виконав домовленість і ОСОБА_5 направив вимогу про повернення коштів. Однак вимога залишена без задоволення.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, районний суд виходив з того, що між сторонами виниклі цивільні правовідносини, які врегульовані будівельним підрядом, про що свідчить розписка ОСОБА_3, з тексту якої вбачається, що спірна сума була отримана на закупівлю будівельних матеріалів. Будь-яких доказів з приводу нецільового витрачання коштів позивачем не надано. З пояснень відповідача вбачається, що кошти були витрачені на закупівлю будівельних матеріалів, які співпадають с поясненнями свідка ОСОБА_6 наданими в ході судового засідання, з яких вбачається, що велося будівництво, посилаючись при цьому на ст. 875 ЦК України.

Відповідно до ст.875 ЦК України якою передбачено, що за договором будівельного підряду підрядник зобов'язується збудувати і здати у встановлений строк об'єкт або виконати інші будівельні роботи відповідно до проектно-кошторисної документації, а замовник зобов'язується надати підрядникові будівельний майданчик (фронт, робіт), передати затверджену проектно-кошторисну документацію, якщо цей обов'язок не покладається на підрядника, прийняти об'єкт або закінчені будівельні роботи та оплатити їх. Договір будівельного підряду укладається на проведення нового будівництва, капітального ремонту, реконструкції (технічного переоснащення) підприємств, будівель (зокрема житлових будинків), споруд, виконання монтажних, пусконалагоджуваних та інших робіт, нерозривно пов'язаних з місцезнаходженням об'єкта.

Але з такими висновками суду погодитись не можна тому, що суд першої інстанції всупереч вимогам ст.ст. 212-214 ЦПК України не визначився з характером спірних правовідносин.

Висновки суду не відповідають обставинам справи, неповно суд з'ясував обставини, що мають значення для справи, недоведені обставини, що мають значення для справи, які суд вважає встановленими, суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального та процесуального права.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний прийняти рішення, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Проте зазначеним вимогам ухвалене судом рішення не відповідає.

Матеріалами справи та поясненнями сторін підтверджується факт, що позивач передав, а відповідач отримав 54 600 грн. для виконання доручення з купівлі будівельних матеріалів для будівництва тимчасового житлового будинку. Вказані обставини підтверджуються розпискою відповідача та його запереченнями на позовну заяву, в яких зазначено що гроші отримані саме для виконання доручення з купівлі будівельних матеріалів.

Правовідносини, за якими одна сторона бере на себе зобов'язання вчинити від імені та за рахунок другої сторони певні юридичні дії, у даному випадку придбати будівельні матеріали є характерними саме для договору доручення, що чітко обумовлено діючим законодавством.

Наявна в матеріалах справи розписка відповідача свідчить про укладання договору, оскільки останній прийняв на себе зобов'язання виконати певні дії та отримав гроші для виконання саме покладеного на нього доручення придбати будівельні матеріали.

Відповідно до ст. 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя.

Згідно з правилами ст. 1006 ЦК України повірений зобов'язаний: повідомити довірителеві на його вимогу всі відомості про хід виконання його доручення; після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; негайно передати довірителеві все одержане у зв'язку з виконанням доручення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1008 ЦК України договір доручення припиняється на загальних підставах у разі відмови довірителя або повіреного від договору.

Вирішуючи спір, на зазначені положення закону суд першої інстанції уваги не звернув, неправильно визначив коло обставин, які підлягають встановленню, не врахував того, що виконання своїх обов'язків за дорученням має доводити відповідач, не врахував, що право довірителя відмовитись від договору є безумовним і таким правом він може скористатись у будь-який час.

На порушення вимог ст. 214 ЦПК України суд на вищевказані вимоги закону уваги не звернув та не врахував, що між сторонами виникли договірні відносини щодо виконання договору доручення з купівлі будівельних матеріалів.

Судова колегія дійшла висновку, що рішення суду підлягає скасуванню, як незаконне, на підставі п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України з ухваленням нового рішення з наступних підстав.

Спірні правовідносини сторін виникли щодо стягнення грошових коштів переданих на виконання договору доручення з купівлі будівельних матеріалів на підставі статей 1000, 1006, п.1 ч.1 ст. 1008 ЦК України.

Судова колегія встановила та це підтверджено матеріалами справи, що факт укладення договору доручення від 05 червня 2010 року між сторонами у справі знайшов своє підтвердження за розглядом справи, відповідно до якого згідно власноручної розписки відповідача (а.с.3), позивач передав відповідачу 54 600 грн. для виконання доручення з купівлі будівельних матеріалів, що визнано відповідачем в своїх письмових запереченнях (а.с.17-18) та в судовому засіданні (а.с.35). У зв'язку з невиконанням відповідачем своїх зобов'язань за вказаним договором доручення, позивач направив 12 серпня 2010 року відповідачу вимогу про повернення коштів, яку останній не виконав.

Відповідачем не доведено виконання договору доручення від 05 червня 2010 року щодо купівлі будівельних матеріалів, а відтак отримані відповідачем у позивача грошові кошти в розмірі 54 600 грн. для виконання доручення з купівлі будівельних матеріалів підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційної інстанції на роз'яснення судової колегії про необхідність доказування виконання договору доручення, зайняв позицію таку, що не має необхідності в наданні цих доказів.

Згідно ч.3 ст. 10, ст.ст. 57-60 ЦПК України кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановленим цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази повинні бути належними і допустимими. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доводи відповідача в особі його представника про те, що між сторонами у справі не укладався договір доручення, та про те, що розписка не свідчить про зобов'язання відповідача, судова колегія вважає неспроможними, оскільки це спростовується встановленими обставинами у справі.

Відповідно до ч. 4 ст. 203 ЦК Україниправочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Частина 1 ст. 205 ЦК України передбачає, що правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 208 ЦК Українив письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу, тобто правочинів, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

З огляду на вказані вимоги закону та встановлені правовідносини сторін випливає, що розписка відповідача про отримання від позивача суми грошей для закупівлі будівельних матеріалів відповідає вимогам закону і є правочином з договору доручення за домовленістю сторін.

Аналізуючи докази у справі, судова колегія дійшла висновку, що матеріалами справи доведено щодо вчинення правочину сторонами у справі, а саме: договору доручення від 05 червня 2010 року, що підтверджено письмовою розпискою відповідача, та який не виконаний відповідачем, у зв'язку з чим порушені права позивача, з урахуванням безумовного права довірителя-позивача відмовитись від договору у будь-який час та недоведеності повіреним-відповідачем виконання договору доручення, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки знайшли своє підтвердження за розглядом справи належними та допустимими доказами.

На підставі ст. 88 ЦПК України ч.5, - якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, то відповідно змінює розподіл судових витрат.

Зважаючи на те, що позивач сплатив судові витрати відповідно до своїх позовних вимог згідно з вимогами закону та задоволенні його позовні вимоги, то судова колегія вважає, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача сплачені ним судові витрати у розмірі 666 гривень, які складаються з 546 грн. - судовий збір та 120 грн. - витрати на сплату інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи (а.с.6,7).

Керуючись ст.ст.303,307, п.п.1-4 ч.1 ст.309, ст.316, ч.1 ст.218 ЦПК України, судова колегія, -

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 22 серпня 2014 року - скасувати з ухваленням нового рішення.

Задовольнити позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором доручення.

Стягнути з ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_1) на користь ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_2) суму у розмірі 54 600 (п'ятдесят чотири тисячі шістсот гривень).

Стягнути з ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_1) на користь ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_2) понесені судові витрати у розмірі 666 гривень (шістсот шістдесят шість гривень).

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя Л.А. Черненкова

Судді М.Ю. Петешенкова

З.М. Пономарь