Справа № 463/1870/14 Головуючий у 1 інстанції: Шеремета Г.І.
Провадження № 22-ц/783/983/15 Доповідач в 2-й інстанції: Шумська Н. Л.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючий суддя: Шумська Н.Л.

судді: Струс Л.Б., Шандра М.М.

секретар: Бадівська О.О.

особи, які беруть участь у справі: представник ПАТ КБ "ПриватБанк" - Гнатишак О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові апеляційну скаргу ПАТ КБ "ПриватБанк" на рішення Личаківського районного суду м.Львова від 24 жовтня 2014 року за позовом ПАТ КБ "ПриватБанк" до ОСОБА_3 про стягнення боргу,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 24 жовтня 2014 року позов ПАТ КБ "ПриватБанк" до ОСОБА_3 про стягнення боргу задоволено частково; стягнуто з ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь ПАТ КБ "ПриватБанк" заборгованість за кредитним договором від 03.05.2006 року в сумі 5630 грн. 93коп. та 243, 60 судового збору.

Рішення суду оскаржено ПАТ КБ "ПриватБанк". В апеляційній скарзі покликаються на незаконність та необґрунтованість рішення суду в частині відмови у стягненні неустойки. Зокрема зазначає, що не може погодитися з висновком суду першої інстанції про те, що позивач немає права на отримання неустойки, оскільки заборгованість по тілу кредиту на момент звернення з позовом до суду погашена. Вказує, що з травня 2006 року по лютий 2014 року відповідач здійснював порушення зобов'язання, оскільки виконував його з порушенням встановлених договором строків. Навіть у разі відсутності заборгованості за тілом кредиту на момент звернення з позовом кредитор не позбавляється права на утримання неустойки, яка була нарахована під час такого порушення. Крім того, під час розгляду справи, судом було встановлено, що відповідач має заборгованість перед позивачем по сплаті відсотків за користування кредитом в розмірі 5630,93 грн. Отже, у суду першої інстанції було право зменшити суму неустойки відповідно до суми несплаченого боргу, а не відмовляти у її стягненні в повному обсязі. Просить рішення Личаківського районного суду м. Львова від 24 жовтня 2014 року змінити в частині відмови у стягненні неустойки.

Представник ПАТ КБ "ПриватБанк" Гнатишак О.В. підтримав доводи апеляційної скарги та уточнив позовні вимоги, просив суд скасувати рішення в частині відмови у позові, а саме зменшити суму пені, що підлягає стягненню за умовами договору, до суми, співставної з сумою фактичної заборгованості за умовами договору кредиту - 5630,93 грн. А також стягнути 500 грн. штрафу (фіксованої частини) та штрафу (процентної складової), що відповідає 5% боргу в сумі 281,55 грн. До стягнення підлягає загальна сума 6 412,48 грн.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, з'ясувавши обставини справи та перевіривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як визначено положеннями ст.214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Однак, колегія суддів вважає, що дане рішення суду в повній мірі таким вимогам не відповідає.

Згідно зі ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають ті обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виник спір.

Відповідно з ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом першої інстанції встановлено, що 03.05.2006 року між ОСОБА_3 та ПАТ КБ "ПриватБанк" укладений кредитний договір, відповідно до якого відповідач отримав кредит в розмірі 1298, 70 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 25,08% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Таким чином, між сторонами склались договірні правовідносини, пов'язані з кредитуванням, передбачені ст.1054 ЦК України до яких застосовуються положення параграфа 1 Глави 71 ЦК України та загальні правила щодо умов виконання зобов'язання передбачені Главою 48 ЦК України.

Згідно ст.1054 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути кредит та сплатити проценти на умовах, встановлених договором. Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього кодексу.

Відповідно до п.3.2.2. Договору позичальник зобов'язується погашати кредит у порядку та строки відповідно до заяви.

Відповідно до ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку щодо задоволення позовних вимоги в частині стягнення з відповідача суми процентів за користування кредитом.

Однак, відмовляючи в позові в частині оскарження суд першої інстанції не дотримав вимоги ст.212-214 ЦПК України, допустивши невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, що є безумовними підставами для скасування рішення суду.

Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема із змісту договору від 03.05.2006 року, остаточним строком повернення кредиту є 03.11.2006 року, однак остаточне погашення заборгованості за тілом кредиту відбулося лише у лютому 2014 року.

Відтак, з травня 2006 року по лютий 2014 року відповідач здійснював порушення зобов'язання (неналежне виконання), оскільки виконував його з порушенням встановлених договором строків.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Відповідно до ч.1 ст.550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Відповідно до п.п. 4.1., 4.2. Договору відповідач зобов'язався сплатити відсотки за користування кредитом не пізніше дати фактичного повного погашення кредиту.

Згідно з п.5.1. Договору при порушенні позичальником будь-якого із зобов'язань передбачених за явою та п.п.3.2.2, 3.2.3. даних умов, банк має право нарахувати, а позичальник зобов'язується сплатити пеню в розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу, але не менше 1 грн. за кожен день прострочки платежу.

Відповідно до ст.551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Крім того, відповідно до ч.1 ст.259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Відповідно до п.5.5. Договору терміни позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за даним договором встановлюються сторонами тривалістю в 5 років.

Отже, факт відсутності заборгованості за тілом кредиту на момент звернення з позовом кредитор не позбавлений права на отримання неустойки, яка була нарахована під час такого порушення. Прострочення сплати відсотків є неналежним виконання зобов'язання в розумінні ст.610 ЦК України, а тому позивач має право нарахувати пеню не лише на прострочене тіло кредиту, а й на суму прострочених відсотків. Суд вправі лише зменшити розмір неустойки, а не відмовляти у її стягненні.

Таким чином, на підставі п.3,4 ч.1 ст.309 ЦПК, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині відмови у позові та ухваленням у цій частині нового рішення про стягнення з відповідача заборгованості в сумі 6412,48 грн.

Керуючись ст.303, п.2 ч.1 ст.307, п.3,4 ч.1 ст.309, ч.2 ст.314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу ПАТ КБ "ПриватБанк" задовольнити частково.

Заочне рішення Личаківського районного суду м.Львова від 24 жовтня 2014 року скасувати в частині відмови у позові, ухвалити нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ "ПриватБанк" 6 412 грн. 48 коп. заборгованості.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення й може бути оскаржено протягом 20-ти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя Н.Л. Шумська

Судді: Л.Б. Струс

М.М. Шандра