САМАРСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
Справа №206/2428/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.06.2015 року Самарський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Румянцева О.П.

при секретарі Бакум І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Управління-служба у справах дітей Самарської районної у місті Дніпропетровську ради про надання згоди на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька, -

ВСТАНОВИВ:

15 травня 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2, третя особа: Управління служба у справах дітей Самарської районної в м. Дніпропетровську ради про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька. В обґрунтування своїх вимоги позивач зазначала, що 17.09.2005 року вона з відповідачем уклала шлюб, який було зареєстровано в Самарському відділі реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис №375. Від шлюбу мають доньку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. На протязі останніх років, погіршення сімейного життя призвело до фактичного припинення шлюбних відносин між ними. Донька залишилась проживати з позивачкою. В березні 2015 року у дитини було виявлено певні захворювання, у звязку з чим було рекомендовано санаторно-курортне лікування біля моря. З метою медичного оздоровлення доньки, позивачем було укладено договір на туристичне обслуговування і придбано путівку на відпочинок у Російській Федерації, місто Сочі. Дата поїздки призначена на серпень 2015 року. Однак відповідач не надає згоди на тимчасовий виїзд дитини за межі України. Позивач вважає, що відповідач зловживає своїми правами, чим перешкоджає забезпеченню реалізації охоронюваних законом прав та інтересів дитини. Позивач просила суд ухвалити рішення, яким надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України малолітній ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 до Російської Федерації міста Сочі у період з 16 по 30 серпня 2015 року, у її, ОСОБА_1 супроводі, яка забезпечить проїзд, перебування за кордоном та повернення в Україну доньки та оформлення для цього у відповідних органах, без згоди і супроводу її батька.

В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги та пояснила, що вибір міста для відпочинку було бажання позивачки, оскільки там такий клімат, що було рекомендовано дитині, позивачка хоче слідувати рекомендаціям лікаря та повністю оплатила поїздку, про яку йде мова.

Відповідач в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував та пояснив, що позивач казала йому, що має намір переїхати до Російської Федерації на постійне місце проживання, у звязку з чим він вважає, що вказана туристична поїздка є лише приводом, щоб вивезти дитину закордон, та позивач з дитиною не повернеться в Україну. Крім того, він має намір звозити дитину на відпочинок до моря або в Карпати. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Представник третьої особи Управління служби у справах дітей Самарської районної в м. Дніпропетровську ради в судовому засіданні не заперечувала проти задоволення позовних вимог.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача, відповідача та третьої особи, вивчивши матеріали позовної заяви, суд дійшов висновку, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити з наступних підстав.

Встановлено, що позивач та відповідач є батьками неповнолітньої ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження серії 1-КИ № 043565 від 07 грудня 2005 року, актовий запис № 639 (а.с.8).

Позивач та відповідач проживають окремо спільне господарство не ведуть.

Відповідно до ст.61 ЦПК України обставини, що визнані сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі не підлягають доказуванню.

Батько відповідач по справі своєї згоди на її виїзд не надає, посилаючись на те, що позивач має намір виїхати разом з донькою до іншої країни на постійне місце проживання, проти чого він заперечує.

Відповідно до ст. 3 Конвенції ООН про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до ч.7 ст.7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України.

Відповідно до ч.2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Статтею 313 ЦК України передбачено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи у супроводі осіб, які уповноважені ними.

Відповідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства», батько та мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до ст. 155 СК України, здійснення батьківських прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Виходячи зі змісту ст. ст. 1, 3, 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» передбачено, що громадянин України має право виїхати з України. Правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюється Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на той факт, що дитині рекомендовано лікарями санаторно-курортне лікування біля моря.

На підтвердження зазначених обставин, представником позивача надано суду копію медичної картки дитини (а.с. 36-51), з якої вбачається, що дійсно лікарем-пульманологом рекомендовано малолітній ОСОБА_3 санаторно-курортне лікування.

Однак, із жодного з наданих позивачем суду документів не вбачається, що санаторно-курортне лікування малолітній ОСОБА_3 рекомендовано саме в кліматичних умовах м. Сочі РФ.

Таким чином, суду не надано доказів того, що оздоровлення малолітньої ОСОБА_3 не можливо на території України та проведення її санаторно-курортного лікування потребує виїзду за кордон.

Крім того, як вбачається з пояснень представника позивача та відповідача, між сторонами по справі склалися досить напружені стосунки з приводу розірвання шлюбу між ними, у звязку з чим існує ризик неповернення позивачем дитини на територію України. Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Керуючись ст.141 СК України, ст.313 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 57-61, 208, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Дніпропетровської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10 денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя О.П.Румянцев