АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4143/15 Справа № 196/2030/13-ц Головуючий у 1 й інстанції - Гудим О. М. Доповідач - Максюта Ж.І.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2015 року Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого-судді: Максюти Ж.І.,

суддів: Макарова М.О., Прозорової М.Л.,

за участі секретаря: Самокиші О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську

апеляційну скаргу прокурора Царичанського району Дніпропетровської області на рішення Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 18 березня 2014 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Обласного комунального підприємства "Фармація", Дніпропетровської обласної ради, про зобов'язання надати нежитлове приміщення під господарські потреби та про визнання права власності на нього, -

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2013 року ОСОБА_2 звернулася з позовом до Обласного комунального підприємства "Фармація", Дніпропетровської обласної ради, про зобов'язання надати нежитлове приміщення під господарські потреби та про визнання права власності на нього.

В обґрунтування позовних вимог вказала, що вона з 07.01.1975 року до дня виходу на пенсію в 2004 році постійно працювала в ОКП "Фармація" завідуючою аптеки АДРЕСА_1. 19.11.1990 року ОКП "Фармація" своїм розпорядженням №АП7/1280 від 19.11.1990 року видала ордер №5 на трьохкімнатну квартиру, загальною площею 57 м кв. в приміщенні аптеки №97, як фармацевтичному працівнику, який працює на селі. В даній квартирі вона проживає і по сьогоднішній день.

Рішенням Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 11.07.2008 року визнано за нею право власності на квартиру №1 з господарськими будівлями і спорудами, які розташовані в приміщенні аптеки АДРЕСА_1. ЇЇ право власності на вказану квартиру також підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно ОКП "Царичанське БТІ" №19755735 від 03.08.2008 року, реєстраційний номер 24215636.

Решта нежитлового приміщення, площею 35,9 м кв. не була предметом спору та перебуває в господарському віданні ОКП "Фармація".

За час проживання у службовій квартирі вона здійснювала ремонт, в результаті чого стан житлового приміщення значно покращився та загальна площа збільшилась на 0,5 м кв., а житлова площа збільшилася на 0,8 м кв.

Довідкою ОКП "Царичанське БТІ" від 30.07.2001 року підтверджено проведення нею капітального ремонту у квартирі.

Частина нежитлового приміщення, що знаходиться на балансі ОКП "Фармація" жодного разу не ремонтувалася. Будівля знаходиться у занедбаному стані, руйнується, оскільки з 2002 року приміщення аптеки №97 закрите. В даному приміщенні відсутнє опалення, поли, старі вікна загнили, не має води, в результаті чого приміщення потребує капітального ремонту. Крім цього, руйнується дах, в результаті чого руйнується і її квартира.

В результаті збитковості аптека №97 ОКП "Фармація" не працює з листопада 2002 року і приміщення виявилося нікому не потрібним, що підтверджується Витягом акту від 21.07.2004 року №22-37 контрольно-ревізійного відділу у Царичанському районі Дніпропетровської області.

Саме з того часу, який вказаний в акті, дане приміщення, загальною площею 35,9 м кв., фактично перебуває в її володінні та користуванні, де вона зберігає різні побутові речі. Крім цього, в цьому приміщенні вона проживала до 2005 року, поки завершила капітальний ремонт власної квартири.

З метою недопущення значної руйнації будинку, вона по мірі можливості підтримувала і підтримує його санітарний стан, здійснювала поточний ремонт будинку, про що відомо ОКП "Фармація" та Дніпропетровській обласній раді. Приміщення потребує капітального ремонту, який вона не може провести до набуття права власності на нього.

Оскільки, вона більше 10 років добросовісно, відкрито та безперервно володіє приміщенням колишньої аптеки №97 ОКП "Фармація", а тому вважає, що відповідно до вимог ст.334 ЦК України має право на отримання вказаного приміщення у власність за набувальною давністю володіння.

Враховуючи вищевикладене та посилаючись на норми ст.344 ЦК України, прохає суд визнати за нею право власності за набувальною давністю на вищевказане приміщення аптеки №97, загальною площею 35,9 м кв., розташоване по АДРЕСА_1.

Рішенням Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 18 березня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОКП "Фармація", Дніпропетровської обласної ради, про зобов'язання надати нежитлове приміщення під господарські потреби та про визнання права власності на нього - задоволено повністю.

Визнано за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженкою с.Прядівка Царичанського району Дніпропетровської області, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, за набувальною давністю право власності на приміщення загальною площею 35,9 м кв. (кімната площею 22,5 м кв., кімната площею 7,6 м кв., коридор площею 3,9 м кв., тамбур площею 1,9 м кв.) колишньої аптеки №97 Обласного комунального підприємства "Фармація" в будинку, розташованого по АДРЕСА_1.

Не погодившись з вищевказаним рішенням суду, прокурор Царичанського району звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, ставить питання про скасування рішення суду та просить ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню відповідно до ст.309 ЦПК України, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 понад десять років добросовісно, відкрито, безперервно володіє приміщенням колишньої аптеки №97 ОКП "Фармація" загальною площею 35,9 м кв., розташоване в АДРЕСА_1, використовує дане приміщення та підтримує його технічний стан, що підтверджено доказами , що зберігаються в матеріалах справи та свідченнями свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4, допитаних у судовому засіданні, у зв'язку з чим, місцевий суд прийшов до висновку, що позовні вимоги позивачки є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Колегія суддів не погоджується з вказаними висновками місцевого суду з наступних підстав.

Як було встановлено судом першої інстанції, позивачка з 07.01.1975 року до дня виходу на пенсію в 2004 році постійно працювала в ОКП "Фармація" завідуючою аптеки АДРЕСА_1.

19.11.1990 року ОКП "Фармація" розпорядженням №АП7/1280 від 19.11.1990 року видала позивачці ордер №5 на трьохкімнатну квартиру, загальною площею 57 м кв. в приміщенні аптеки №97, як фармацевтичному працівнику, який працює на селі, в якій вона проживає і по сьогоднішній день (а.с.9).

Рішенням Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 11.07.2008 року визнано за позивачкою право власності на квартиру №1 з господарськими будівлями і спорудами, які розташовані в приміщенні аптеки АДРЕСА_1 (а.с.20, 21). Крім цього, право власності позивачки на вказану квартиру підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно ОКП "Царичанське БТІ" №19755735 від 03.08.2008 року, реєстраційний номер 24215636.

Частина нежитлового приміщення, площею 35,9 м кв., що знаходиться на балансі ОКП "Фармація" жодного разу не ремонтувалася. Будівля знаходиться у занедбаному стані, руйнується, оскільки з 2002 року приміщення аптеки №97 закрите. В даному приміщенні відсутнє опалення, водопостачання. Приміщення потребує капітального ремонту. Крім цього, руйнується дах, в результаті чого руйнується і квартира позивачки.

В результаті збитковості аптека №97 ОКП "Фармація" не працює з листопада 2002 року, що підтверджується Витягом акту від 21.07.2004 року №22-37 контрольно-ревізійного відділу у Царичанському районі Дніпропетровської області (а.с.13).

Встановлюючи обставин справи, суд першої інстанції в рішенні також посилався на те, що саме з 2002 року вказане приміщення, загальною площею 35,9 м кв., фактично перебуває у володінні та користуванні позивачки, де вона зберігає різні побутові речі. Крім цього, в цьому приміщенні вона проживала до 2005 року, поки завершила капітальний ремонт власної квартири. З метою недопущення значної руйнації будинку, позивачка по мірі можливості підтримувала і підтримує його санітарний стан, здійснювала поточний ремонт будинку.

Відповідно до вимог ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушений, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а ч. 1 ст. 11 ЦПК України встановлює, що суд розглядає справу за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Згідно ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Інститут набувальної давності є одним із первинних способів виникнення права власності, тобто такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ - не базується на попередній власності та відносинах правонаступництва, а базується на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є.

Тобто, об'єктом набуття права власності за набувальною давністю на підставі ст. 344 ЦК України є чуже майно, а умовами виникнення права власності за давністю володіння є: відкритість, безперервність, тривалість та добросовісність володіння. Відкритість володіння означає, що особа не приховує свого статусу від інших осіб, не приховує факту, що вона не є власником майна, але володіє і користується таким майном як власник. Тривалість володіння означає, що для виникнення права власності на нерухоме майно особа повинна ним проволодіти протягом 10 років. Фактичне володіння вважається правомірним, якщо інше не випливає з закону або не встановлено рішенням суду (ст. 397 ЦК України).

Скористатися правом власності на чуже майно на підставі набувальної давності може особа, якщо вона заволоділа майном добросовісно, тобто на законних підставах.

З аналізу ст. 344 ЦК України вбачається, що така норма матеріального закону визначає ознаки володіння, які є необхідними для набуття права власності на річ за набувальною давністю, а саме, володіння має бути добросовісним, тобто у випадку, якщо володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, а саме, ті обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю не давали найменшого сумніву стосовно правомірності набуття майна, інакше кажучи обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву стосовно правомірності набуття майна.

Виходячи зі змісту 344 ЦК України, обставинами, які мають значення для справи, і, які у відповідності до ч. 1 ст. 60 ЦПК України повинен довести позивач є: законний об'єкт володіння; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння).

Між тим, в обґрунтування добросовісності володіння спірним нежитловим приміщенням позивач посилалася лише на те що, вона почала з власної ініціативи та за власним бажанням регулярно займатися поточним ремонтом та благоустроєм приміщення.

Окрім того, у судових засіданнях суду першої інстанції та апеляційного суду було достовірно встановлено, що позивачка не лише не підтвердила факт, що вона не знала та не могла знати про те, що спірне приміщення належить іншій особі, а навпаки у позові та своїх пояснень вказувала, що спірне нежитлове приміщення перебувало на балансі іншої особи, а саме - ОКП «Фармація» Дніпропетровської обласної ради.

Оскільки позивач знав, що право власності на спірне нежитлове приміщення належить іншій особі, і цієї власності вона не була позбавлена у встановленому законом порядку, позивач достовірно була обізнана, що вона фактично заволоділа чужим майном, а тому апеляційний суд вважає, що користування позивачем таким майном не можна визнати добросовісним в розумінні ст. 344 ЦК України.

На думку колегії суддів вищевказані обставини свідчать виключно про тимчасовий характер володіння позивачкою чужою річчю, оскільки остання весь цей час була обізнана про те, що таке нежитлове приміщення перебуває у власності іншої особи.

У відповідності до ст. ст. 321 та 328 ЦК України право власності є непорушним та набувається на підставі, що не заборонена законом. Згідно ст. 41 Конституції України ніхто не може бути позбавлений права власності.

Окрім цього, як вбачається з матеріалів справи вказане нежитлове приміщення знаходиться на балансі ОКП «Фармація» Дніпропетровської обласної ради, тобто перебуває у комунальній власності.

Згідно ч. 2 ст. 327 ЦК України управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.

Відповідно до ч. 2 ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» власні та районні ради є органами місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст, у межах повноважень, визначених Конституцією України, цим та іншими законами, а також повноважень, переданих їм сільськими, селищними, міськими радами.

Згідно ч. 2 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в України», матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об'єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.

Відповідно до ст.60 Закону України «Про місцеве самоврядування в України», територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров'я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об'єкти, визначені відповідно до закону як об'єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.

Оскільки предметом спору є майно що знаходиться у комунальній власності, вирішення питання щодо його приватизації може здійснюватися, згідно з чинним законодавством, за умов згоди територіальної громади або її представницького органу, а особливо важливих об'єктів - за рішенням референдуму.

Перелік об'єктів, умови та порядок приватизації розглядають також постійні комісії відповідної ради, органи виконавчої влади.

Програми приватизації комунального майна здійснюються на підставі програм приватизації, самостійно розроблених виконавчими органами місцевого самоврядування і затверджених територіальними громадами або їх представницькими органами.

За таких обставин та вказаних вимог матеріального закону, суд вважає, що норми ст. 344 ЦК України не може бути застосовано до спірних правовідносин, що виникли між сторонами по даній цивільній справі, а вимоги ОСОБА_2 про безоплатне визнання права власності на нерухоме майно, яке є комунальною власністю заявлено поза приватизаційною процедурою, апеляційний суд приходить до висновку, що у даному випадку відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог, а тому, згідно ст. 309 ЦПК України, рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Керуючись ст.ст. 303,307,309,317 ЦПК України, апеляційний суд, -

ВИРІШИВ:

Апеляційну скаргу прокурора Царичанського району Дніпропетровської області - задовольнити.

Рішення Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 18 березня 2014 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Обласного комунального підприємства "Фармація", Дніпропетровської обласної ради, про зобов'язання надати нежитлове приміщення під господарські потреби та про визнання права власності на нього - відмовити в повному обсязі.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: