У Х В А Л А

7 липня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України в складі

Яреми А.Г., Лященко Н.П., Романюка Я.М.,
розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 березня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_6 про визнання права користування квартирою,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 28 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 17 лютого 2015 року, позов задоволено. Ухвалено визнати за ОСОБА_5 право користування квартирою.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 березня 2015 року у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на вказані рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду відмовлено.

У заяві ОСОБА_4 про перегляд судового рішення порушується питання про скасування ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 березня 2015 року з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України:

неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, зокрема, статтей 64, 65 ЖК України.

невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Перевіривши доводи заявниці, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що необхідність відкриття провадження у справі за вказаною заявою відсутня та в допуску справи до провадження необхідно відмовити з таких підстав.

В ухвалі від 20 березня 2015 року, щодо якої подана заява про перегляд, суд касаційної інстанції погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про задоволення позову, які виходили, окрім іншого, із того, що позивачка вселилася у спірну квартиру за усною згодою всіх членів сім'ї наймача. Спірна квартира є постійним місцем її проживання протягом тривалого часу, вона з наймачем вели спільне господарство, а будь-які угоди між нею та іншими наймачами, якими б встановлювався певний порядок користування квартирою, відсутні.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана з підстави неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

У наданих для порівняння судових рішеннях:

від 30 вересня 2009 року суд касаційної інстанції, відмовивши у задоволенні позову про визнання права користування будинком, виходив із того, що житлові права членів сім'ї власника житлового будинку (квартири) є похідними від прав власника цього будинку, тому припинення права власності особи на будинок припиняє право членів її сім'ї на користування цим будинком;

від 30 вересня 2009 року суд касаційної інстанції, відмовивши у задоволенні позову про визнання права користування квартирою, виходив із невстановлення судами того, що позивачка будь-коли була членом сім'ї квартиронаймача і на цій підставі вселилася до спірної квартири; що сторони вели спільне господарство; що квартиронаймач будь-коли висловлювала згоду на реєстрацію позивачки у квартирі. Навпаки, свої позовні вимоги позивачка мотивувала тим, що неодноразово зверталася до квартиронаймача з проханням дати згоду на реєстрацію її в квартирі в якості члена сім'ї, проте квартиронаймач дати згоду не бажала й не бажає;

від 17 листопада 2010 року суд касаційної інстанції, відмовивши у задоволенні позову про визнання права користування жилим приміщенням, виходив із того, що при вселенні позивачки в спірну квартиру між нею, наймачем квартири та членами його сім'ї було обумовлено, що самостійного права користування спірною квартирою вона не набуває. Оскільки в подальшому позиція квартиронаймача та члена його сім'ї щодо права позивачки користування спірною квартирою не змінилася, у судів попередніх інстанцій не було підстав для задоволення позову;

від 8 грудня 2010 року суд касаційної інстанції залишив без змін судові рішення попередніх інстанцій, які дійшли висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову про визнання права користування жилим приміщенням та зміну умов договору найму жилого приміщення на тій підставі, що позивачка не була членом сім'ї померлого наймача, постійно з ним не проживала, спільне господарство з ними не вела.

Порівняння змісту указаних для прикладу судових рішень зі змістом судового рішення, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового регулювання нормами матеріального права спірних правовідносин дійшов протилежних висновків щодо заявлених вимог.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 355 ЦПК України заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана з підстави невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

У наданій для порівняння постанові від 11 липня 2012 року Верховний Суд України задовольнив заяву про перегляд ухвали суду касаційної інстанції. Приймаючи таку постанову Верховний Суд України, дійшов висновку про те, що під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім'ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.

Таким чином, порівняння змісту постанови Верховного Суду України від 11 липня 2012 року зі змістом ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 березня 2015 року, про перегляд якої подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що зазначена ухвала суду касаційної інстанції не відповідає викладеному у вказаній постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Посилання заявниці на постанову Пленуму Верховного Суду України не може бути взято до уваги, оскільки така постанова не може бути прикладом подання заяви з підстав, передбачених статтею 355 ЦПК України.

Керуючись статтями 355, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_6 про визнання права користування квартирою за заявою ОСОБА_4 про перегляд судового рішення відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді Верховного Суду України:А.Г. Ярема Н.П. Лященко Я.М. Романюк