У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2015 року м. Київ

Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Ступак О.В., розглянувши касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 07 серпня 2012 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 05 грудня 2012 року у справі за позовом ОСОБА_2 до приватного підприємства «Троєщанин», ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - комунальне підприємство «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна», про визнання недійсним договору купівлі-продажу та визнання недійсним запису в державному реєстрі нерухомого майна про реєстрацію права власності на домоволодіння,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_2 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, який у процесі розгляду справи уточнив, мотивуючи свої вимоги тим, що 09 березня 2010 року приватним нотаріусом посвідчено договір купівлі-продажу домоволодіння по АДРЕСА_1, укладений між ПП «Троєщанин» та ОСОБА_4, ОСОБА_5 Вказував, що даний договір порушує його права, оскільки 14 серпня 1998 року між Мінським (Оболонським) відділенням Ощадного банку та ПП «Троєщанин», в особі ОСОБА_8, укладений договір фінансового лізингу на вказане домоволодіння, відповідно до умов якого лізингодавець на умовах фінансового лізингу передав, а лізингоодержувач взяв у виключне користування, як власник без права продажу на три роки на умовах лізингових платежів домоволодіння по вул. Леніна, 56 у с. Троєщина у м. Києві . Додатковою угодою від 09 вересня 1999 року внесені зміни до основного договору, в тому числі і щодо строку фінансового лізингу, який склав 12 років з моменту прийняття об'єкта, що орендується.

18 вересня 2009 року ПП «Троєщанин» перереєстровано на ОСОБА_7 та цього ж числа між ОСОБА_2 та ПП «Троєщанин» укладено договір співробітництва по спільній діяльності, за умовами якого сторони зобов'язувалися для комерційної діяльності та проживання спільно використовувати територію у співвідношенні 49 % до 51 %. Договором визначено, що домоволодіння знаходиться у виключному володінні ПП «Троєщанин» за договором фінансового лізингу, при цьому позивач, будучи на час укладення договору фінансового лізингу засновником та директором ПП «Троєщанин» у період з серпня 1998 року по вересень 2000 року забезпечував своєчасні оплати по договору лізингу, що склало 176 230 грн з 256 845 грн за графіком договору фінансового лізингу, а з жовтня 2000 року і надалі до повного виконання умов договору. На виконання умов договору, для погашення платежів позивач безоплатно передав в оренду ПП «Троєщанин» діючий ковбасний цех з обладнанням. ПП «Троєщанин» надано гарантійне зобов'язання позивачу відповідно до якого сплачені позивачем кошти відповідно до договору лізингу є власністю останнього, а в разі домовленості йому можуть бути відшкодовані; ковбасний цех та обладнання є невід'ємною власністю позивача та взяті в оренду в останнього; гарантійні зобов'язання є гарантією неухильного дотримання умов договору про співробітництво. У 2002 та 2005 роках була здійснена перереєстрація ПП «Троєщанин». 25 січня 2007 року ПП «Троєщанин» здійснив остаточну дострокову оплату по договору фінансового лізингу у зв'язку з чим було забезпечено повне виконання умов фінансового лізингу. Саме в цей час у ПП «Троєщанин» виникло зобов'язання відповідно до п. 3.2 Договору щодо перереєстрації на позивача 49 % спірного домоволодіння. В подальшому позивачу стало відомо, що право власності на домоволодіння зареєстровано за ОСОБА_4, ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 19 березня 2010 року. Посилаючись на те, що ПП «Троєщанин» порушено ст. 203 ЦК України під час укладення договору купівлі-продажу, просив визнати його недійсним на підставі ст. 215 ЦК України та визнати недійсним запис в державному реєстрі.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 07 серпня 2012 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 05 грудня 2012 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 просить скасувати судові рішення першої й апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позову, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до пункту 5 частини 4 статті 328 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені у ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

У відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити, оскільки із матеріалів касаційної скарги, змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначених судових рішень.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дослідивши докази у справі й давши їм належну оцінку в силу вимог ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, а також, встановивши, що на час укладення оспорюваного договору купівлі-продажу позивач не був власником домоволодіння по АДРЕСА_1, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання його недійсним. Крім того, судом правильно зазначено, що позовна вимога про визнання недійсним запису в Державному реєстрі нерухомого майна є неналежним способом захисту прав та законних інтересів особи.

Суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, в результаті чого ухвалили законні й обґрунтовані рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права, підстави для їх скасування відсутні.

Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и в:

Відмовити представнику ОСОБА_2 - ОСОБА_3 у відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до приватного підприємства «Троєщанин», ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - комунальне підприємство «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна», про визнання недійсним договору купівлі-продажу та визнання недійсним запису в державному реєстрі нерухомого майна про реєстрацію права власності на домоволодіння, за касаційною скаргою на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 07 серпня 2012 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 05 грудня 2012 року.

Додані до касаційної скарги матеріали повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого

суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ О.В. Ступак