Ухвала

іменем україни

25 березня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Колодійчука В.М.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Львівського державного університету внутрішніх справ до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за навчання за касаційною скаргою Львівського державного університету внутрішніх справ на ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 22 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року Львівський державний університет внутрішніх справ звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 31 серпня 2008 року ОСОБА_3 уклав із Прикарпатським юридичним інститутом Львівського державного університету внутрішніх справ (далі ‒ ПЮІ ЛДУВС) та Управлінням Міністерства внутрішніх справ України в Івано-Франківській області (далі ‒ Управління) договір про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі МВС України. Відповідно до умов цього договору Управління зобов'язалось оплатити його навчання, а він зобов'язався після закінчення навчання відпрацювати в органах внутрішніх справ (далі ‒ ОВС) не менше трьох років.

Посилаючись на те, що він звільнився зі служби за власним бажанням, не відпрацювавши в ОВС три роки, позивач просив стягнути з відповідача вартість його навчання у розмірі 13 905 грн. 72 коп.

Рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 29 квітня 2014 року позов Львівського державного університету внутрішніх справ задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Львівського державного університету внутрішніх справ заборгованість за навчання у розмірі 13 905 грн. 72 коп. Розподілено судові витрати.

Ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 22 жовтня 2014 року рішення районного суду скасовано. Провадження у даній справі закрито.

У касаційній скарзі Львівський державний університет внутрішніх справ просить скасувати ухвалу апеляційного суду, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, й направити справу до апеляційного суду для продовження розгляду.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Скасовуючи рішення районного суду та закриваючи провадження у справі, апеляційний суд виходив із того, що спір виник у зв'язку з проходженням відповідачем публічної служби в ОВС, а, відтак, підлягає вирішенню за правилами адміністративного судочинства.

Проте з таким висновком апеляційного суду погодитись не можна.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 205, 310 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших відносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 КАС України справа адміністративної юрисдикції це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Частиною 2 ст. 4 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

Апеляційний суд дійшов помилкового висновку, що спір виник у зв'язку з проходженням відповідачем публічної служби в органах внутрішніх справ, а тому не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Так, судами встановлено, що 31 серпня 2008 року ОСОБА_3 уклав із Прикарпатським юридичним інститутом Львівського державного університету внутрішніх справ та Управлінням Міністерства внутрішніх справ України в Івано-Франківській області договір про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі МВС України.

Відповідно до умов цього договору Управління зобов'язалось оплатити навчання ОСОБА_3, а він зобов'язався після закінчення навчання відпрацювати в органах внутрішніх справ не менше трьох років.

25 березня 2013 року ОСОБА_3 звільнився з роботи на посаді оперуповноваженого сектору карного розшуку Тисменицького районного відділу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Івано-Франківській області за власним бажанням.

У п. 22 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» судам роз'яснено, що за правилами цивільного судочинства розглядаються спори щодо договорів та інших правочинів, укладених відповідно до норм ЦК України, інших актів цивільного законодавства, оскільки вони відрізняються від адміністративних договорів, спори щодо яких розглядаються адміністративними судами, тим, що згідно зі ст. 3 КАС України адміністративний договір - це дво- або багатостороння угода, зміст якої становлять права та обов'язки сторін, що випливають із владних управлінських функцій суб'єкта владних повноважень, який є однією зі сторін угоди. Для таких спорів характерна наявність відносин влади і підпорядкування, а для правочинів, укладених згідно із цивільним законодавством за участю суб'єкта владних повноважень, відносини ґрунтуються на юридичній рівності, вільному волевиявленні та майновій самостійності.

Пред'являючи позов, ЛДУВС посилався на те, що відповідач звільнився з органів внутрішніх справ, не відпрацювавши в ОВС трьох років, як було передбачено умовами договору про його навчання, що є порушенням зазначеного договору та підставою для стягнення з нього вартості цього навчання.

Таким чином, спір у даній справі пов'язаний із виконанням умов цивільно-правового договору про навчання, який підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а не у зв'язку з проходженням ОСОБА_3 публічної служби в органах внутрішніх справ України.

Апеляційний суд наведеного не врахував та дійшов до помилкового висновку про те, що справа не підлягає розгляду в порядку ЦПК України, а, відтак помилково на підставі ст. 310 ЦПК України скасував рішення суду першої інстанції та закрив провадження у даній справі на підставі п. 1 ст. 205 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 338 ЦПК України підставою для скасування ухвал судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали, що перешкоджає подальшому провадженню у справі.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Львівського державного університету внутрішніх справ задовольнити.

Ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 22 жовтня 2014 року скасувати, справу передати для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

В.М. Колодійчук

О.В. Умнова

І.М. Фаловська