АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 177/2419/14-ц Головуючий в 1 -й інстанції
Провадження 22ц/774/311/К/15 Строгова Г.Г.
Категорія -59 (І) Доповідач Барильська А.П.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 лютого 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Барильської А.П.,

суддів: Ляховської І.Є., Михайлів Л.В.,

при секретарі: Булах К.А.,

за участю: позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 29 жовтня 2014 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Автофінанс" про захист прав споживача, визнання договору недійсним та застосування наслідків його недійсності,-

В С Т А Н О В И Л А :

У серпні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Автофінанс" (надалі ТОВ "ЛК "Автофінанс") та просив суд визнати недійсним договір фінансового лізингу № 010644 від 25.07.2014 року, укладений між ним та ТОВ "ЛК "Автофінанс" та стягнути з відповідача на його користь кошти, сплачені на виконання недійсного договору, в розмірі 20 200 грн.

В обґрунтування позову ОСОБА_2 зазначив, що 25.07.2014 року він уклав з відповідачем ТОВ "ЛК "Автофінанс" договір фінансового лізингу № 010644, на виконання якого позивачем було сплачено відповідачу комісійну плату у розмірі 20 200 грн. на придбання товару.

Згідно п. 1.3 укладеного договору фінансового лізингу (надалі - договір) лізингодавець (відповідач) бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу (трактор МТЗ-82.1, зазначений у п. 1.1 договору та специфікації, що є додатком № 3 до договору) у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу (позивачу) на строк та на умовах, передбачених договором. Предмет лізингу є власністю лізингодавця (п. 1.5 договору) та придбається ним на своє ім'я за договором купівлі-продажу у продавця автомобіля (п. 4.6 договору). Згідно ст. 9 договору він має право викупу предмету лізингу за окремим договором купівлі-продажу за умови сплати його повної вартості, а також інших заборгованостей, штрафних санкцій та збитків. Таким чином, предметом даного договору є придбання предмета лізингу відповідачем у свою власність та надання його у його користування за плату (різновид договору оренди).

На думку позивача, відповідач включив до договірних умов під виглядом лізингових платежів умови, не передбачені переліком, встановленим законом, та не пов'язані із користуванням предметом лізингу, чим вийшов за межі, передбачені законом для діяльності фінансового лізингу, у зв'язку з чим було порушено його права, як споживача.

Крім того, ОСОБА_2 зазначив, що ТОВ "ЛК "Автофінанс", не маючи статусу фінансової установи, та надаючи фінансову послугу, що пов'язана із залученням фінансових активів від фізичних осіб, уклали з ним договір, не маючи відповідної ліцензії. Наведені обставини, на думку позивача, свідчать про незаконність діяльності відповідача, та про порушення його прав, як споживача, що передбачені п. 5 ч. 1 ст. 21 Закону України "Про захист прав споживачів", згідно якого права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо, зокрема, будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію. Таке порушення його права споживача відповідачем полягає у приховуванні останнім інформації про відсутність у нього ліцензії для укладення з ним договору з надання послуг фінансового лізингу та за відсутності законних підстав для укладання таких договорів із споживачами.

Рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 29 жовтня 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог.

Зокрема, апелянт посилається на те, що у мотивувальній частині рішення суду не проаналізовано позовні вимоги та їх підстави, належні норми матеріального права не застосовані, а підстави для їх застосування судом не спростовані.

Судом першої інстанції, на думку позивача, не взято до уваги, що він просив визнати недійсним договір лізингу, укладений між ним та відповідачем, з тих підстав, що у ньому містяться несправедливі умови, які складають переважну його більшість. А саме:

про встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене

лише власним розсудом виконавця; про надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору - п. 8.15, п. 10.11 договору; про надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, в той час, як споживачеві таке право не надається; про можливість збільшувати ціну товару без надання споживачеві права розірвати договір з цих підстав.

Крім того, позивач в апеляційній скарзі посилається на те, що суд першої інстанції не дав оцінки його позовній вимозі щодо неправомірності включення до договору непередбачених законом лізингових платежів та при ухваленні рішення залишив поза увагою, що ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс", не маючи статусу фінансової установи, та надаючи фінансову послугу, що пов'язана із залученням фінансових активів від фізичних осіб, уклали з позивачем договір, не маючи на це відповідної ліцензії. Посилання суду на видану відповідачеві довідку Нацкомфінпослуг про взяття на облік юридичної особи, що має право надавати послуги з фінансового лізингу, на думку ОСОБА_2, є необгрунтованим.

Також апелянт зауважив про те, що судом першої інстанції, крім незастосування належних норм національного права, не було застосовано норми міжнародного права, тим самим порушено право позивача на справедливий суд.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 25.07.2014 року між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" було укладено договір фінансового лізингу з додатками № 010644 (а.с. 6-12, 13,14,15).

Згідно п. 1.3 укладеного договору фінансового лізингу (надалі - договір) лізингодавець (відповідач) бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу (трактор МТЗ-82.1, зазначений у п. 1.1 договору та специфікації, що є додатком № 3 до договору, вартістю 200 000,00 грн.) у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу (позивачу ) на строк та на умовах, передбачених договором. Предмет лізингу є власністю лізингодавця (п. 1.5 договору) та придбається ним на своє ім'я за договором купівлі-продажу у продавця автомобіля (п. 4.6 договору).

Відповідно до квитанції від 25.07.2014 року, позивачем ОСОБА_2 було сплачено 20000 грн. - 10% від вартості предмету лізингу та 200 грн. - комісії за організацію укладеного договору.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 посилався на те, що більшість умов договору лізингу, укладеного між ним та відповідачем, суперечать вимогам закону, є несправедливими та порушують його права, як споживача, тому він повинен бути визнаний недійсним.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем ОСОБА_2 при укладенні оспорюваного договору було отримано повну та необхідну, доступну та достовірну інформацію про положення договору, який був особисто підписаний позивачем та повноважною особою відповідача і скріплений його печаткою, а отже було досягнуто згоди по всіх істотних умовах договору.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно ст. 1 Закону України "Про фінансовий лізинг" фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу - лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 16 цього Закону сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Відповідно до положень ч. 1ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Визначення поняття несправедливі умови договору закріплено в ч. 2 ст. 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Умови договору,які можуть бути несправедливими визначено у ч. 3 ст. 18 цього закону.

Виходячи з аналізу наведених норм закону, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Як вбачається з матеріалів справи, 25.07.2014 року між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" було укладено договір фінансового лізингу з додатками № 010644 (а.с. 6-12, 13,14,15).

Згідно п. 1.3 укладеного договору фінансового лізингу (надалі - договір) лізингодавець (відповідач) бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу (трактор МТЗ-82.1, зазначений у п. 1.1 договору та специфікації, що є додатком № 3 до договору, вартістю 200 000,00 грн.) у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу (позивачу ) на строк та на умовах, передбачених договором. Предмет лізингу є власністю лізингодавця (п. 1.5 договору) та придбається ним на своє ім'я за договором купівлі-продажу у продавця автомобіля (п. 4.6 договору).

Пунктом 1.7 договору про фінансовий лізинг № 008966 укладеного між ОСОБА_3 та ТОВ "Лізингова компанія "АвтоФінанс" передбачено, що предмет договору передається в користування лізингоодержувача (позивача) протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу (50% від вартості предмета лізингу), комісії по організації та оформлення даного договору (10 % від вартості предмета лізингу) та комісії за передачу предмета лізингу ( 3 % від вартості предмета лізингу).

Згідно з п. 8.2.1 договору перший лізинговий платіж складається із: комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням цього договору, яка розраховується як комісія за організацію, яка визначена у додатку № 1 до цього договору.

Згідно з додатком № 1 до договору фінансового лізингу вартість предмету лізингу становить 200 000 грн, відсоток платежів 50 %, сума виплат 100 000 грн, щомісячний платіж 8 333,33 грн, комісія за організацію (10 %) 20000 грн, комісія за передачу (3 %) 6000 грн.

Згідно з додатком № 2 до договору фінансового лізингу вартість предмету лізингу становить 200 000 грн, авансовий платіж 50 %, сума лізингу 100000 грн, викупна вартість 3000 грн, відсоткова ставка 10 %, комісія 5 % та щомісячний платіж 2378,99 грн.

Відповідно до квитанції від 25.07.2014 року, позивачем ОСОБА_2 було сплачено 20000 грн. - 10% від вартості предмету лізингу та 200 грн. - комісії за організацію укладеного договору.

На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що договір між сторонами підписаний повноважними особами, він містить всі суттєві умови, передбачені законом для договорів і які мають істотне значення, а також, які були узгоджені сторонами шляхом звернення позивача з пропозицією щодо укладення договору та погодженням відповідачем на укладення такого договору.

Таким чином, вбачається, що позивач зі змістом договору та додатків до нього був ознайомлений, погодився з ним, що підтверджується сплатою внеску у сумі 20000 грн., передбаченого умовами договору, йому були відомі права і обов'язки учасника та адміністратора за договором.

У зв'язку з чим, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_2

Доводи апеляційної скарги щодо того, що у договорі лізингу, укладеному між позивачем та відповідачем, містяться несправедливі умови, які складають переважну його більшість, у зв'язку з чим він повинен бути визнаний недійсним, а саме те, що у оспорюваному договорі встановлено жорсткі обов'язки споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; про надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору - п. 8.15, п. 10.11 договору; про надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, в той час, як споживачеві таке право не надається; про можливість збільшувати ціну товару без надання споживачеві права розірвати договір з цих підстав, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Положеннями статті 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Тобто, підписуючи договір лізингу з ТОВ "ЛК "Автофінанс", позивач ОСОБА_2 погодився на всі умови, передбачені договором, що підтвердив власним підписом. Укладений між сторонами договір не суперечить принципу добросовісності, позивачем не доведено, що наслідком його укладення є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків умов договору та що умови договору завдають позивачу істотну шкоду.

Посилання в апеляційній скарзі щодо неправомірності включення до договору непередбачених законом лізингових платежів не беруться до уваги колегією суддів, оскільки пунктом 8.2.1 договору передбачено, що перший лізинговий платіж складається із: комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням цього договору, яка розраховується як комісія за організацію, яка визначена у додатку № 1 до цього договору. Сплата комісійної винагороди не суперечить положенням ч.ч.1,2 ст.16 ЗУ "Про фінансовий лізинг".

Також не беруться до уваги колегією суддів доводи апеляційної скарги про те, що ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс", не маючи статусу фінансової установи, та надаючи фінансову послугу, що пов'язана із залученням фінансових активів від фізичних осіб, уклали з позивачем договір, не маючи на це відповідної ліцензії з наступних підстав.

Частиною першою статті 227 ЦК України визначено, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Однак, згідно листа Нацкомфінпослуг про взяття на облік юридичної особи, що має право надавати послуги з фінансового лізингу, ТОВ "ЛК "Автофінанс" мають право на здійснення діяльності надання послуг з фінансового лізингу без ліцензування.

Посилання в апеляційній скарзі позивача на те, що судом не було застосовано норми міжнародного права, тим самим порушено право позивача на справедливий суд, на думку колегії суддів, є безпідставними, оскільки не призвели до неправильного вирішення спору по суті.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, тому апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін на підставі ст.308 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 303, 307, ст.308, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 29 жовтня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: