Апеляційний суд Житомирської області
Справа № 295/6986/14-ц Головуючий у 1-й інст. Корицька В. О.
Категорія 53 Доповідач Коломієць О. С.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді: Коломієць О.С.

суддів: Зарицької Г.В., Якухно О.М.

при секретарі

судового засідання: Добровольській Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ТОВ «Ві-Сервіс» про зобовязання вчинити певні дії та стягнення сум, належних при звільненні та відшкодування моральної шкоди

за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Ві-Сервіс» на рішення Богунського районного суду м.Житомира від 24 лютого 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

У травні 2014 року позивач, з урахуванням заяв про уточнення позовних вимог, звернувся до суду із зазначеним позовом до ТОВ «Ві-Сервіс», мотивуючи його тим, що 06 вересня 2012 року він був прийнятий на роботу на посаду адміністратора шинного центру відокремленого підрозділу ТОВ «Ві-Сервіс». Починаючи з 01.06.2013р. працедавцем були порушенні встановленні законом строки виплати заробітної плати. Також у серпні 2013р. його було примусово відправлено у відпустку за власний рахунок без збереження заробітної плати. 12 лютого 2014 року позивач звернувся до відповідача з заявою про звільнення за власним бажанням на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України з виплатою заборгованості по заробітній платі. Однак вимоги позивача задоволені не були, позивач із займаної посади не звільнений та рахується працівником підприємства. В звязку з чим позивач звернувся до суду та просить зобовязати відповідача звільнити його з займаної посади за власним бажанням на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України з 12.02.2014 р., видати позивачу трудову книжку та провести з ним повний розрахунок в розмірі 57397,73 грн., що складається з наступних сум : 8992,14 грн. невиплачена заробітна плата, 1093,75 грн. компенсація за невикористані дні щорічної відпустки, 16500,70 грн. середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні станом на 24.02.2015 р. та 31904,89 грн. моральна шкода.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 24 лютого 2015 року позовні вимоги задоволено частково. Зобовязано ТОВ «Ві-Сервіс» розглянути заяву ОСОБА_2 від 12.02.2014 р. про звільнення за власним бажанням з 26.02.2014р.; стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість із заробітної плати в сумі 8724,67 грн. за вирахуванням всіх податків і зборів та 1000,00 грн. моральної шкоди, у решті позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про стягнення судових витрат.

Посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що при розгляді справи судом першої інстанції були неповно зясовані обставини справи, порушені норми процесуального і матеріального права. Зазначає, що суд не надав належної правової оцінки запереченням відповідача та доказам позивача, не обґрунтував та не навів мотивів їх неприйняття. Зокрема зазначив, що суду були надані податкові та бухгалтерські звітності, що свідчать про нарахування заробітної плати позивачу за 2,3,4 квартали 2013 року та за 1 квартал 2014 року, однак безпідставно зроблено висновок про відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження отримання ОСОБА_2 заробітної плати. Так само безпідставно, вважає апелянт, суд дійшов необґрунтованого висновку щодо стягнення з них морального відшкодування, так як не встановлено причинного звязку між вказаними обставинами та порушення прав позивача з боку підприємства. Крім того, приймаючи рішення в частині зобовязання відповідача розглянути заяву позивача про звільнення за власним бажанням з 26.02.2014р., суд вийшов за межі позовних вимог, що є порушенням норм процесуального закону.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

За змістом ст. 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. В разі, якщо вказані працівником причини звільнення порушення працедавцем трудового законодавства (ч. 3 ст. 38 КЗпП України), не підтверджуються, або працедавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на ч. 1 ст. 38 КЗпП України.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 перебував з ТОВ «Ві-Сервіс» в трудових стосунках на умовах трудового договору, укладеного 06.09.2012р. на невизначений строк (а.с.8). 12 лютого 2014 року позивач ОСОБА_2 подав заяву про звільнення з роботи за власним бажанням у звязку з порушенням працедавцем законодавства про працю (ч. 3 ст. 38 КЗпП України) з проханням виплатити заборговану заробітну плату за період з 01.06.2013р. по день звільнення із врахуванням індексації за невикористану щорічну відпустку за період з 06.09.2012р по 12.02.2014р.

Роботодавець звільнення за заявою позивача не провів, останній продовжує перебувати на посаді адміністратора шинного центру на відокремленому підрозділі підприємства.

Згідно з ст.ст.94, 115 КЗпП України заробітна плата є винагородою, обчисленою, як правило у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Трудовим договором, укладеним між позивачем та відповідачем, передбачено, що роботодавець повинен регулярно виплачувати працівнику заробітну плату та інші виплати в розмірі, визначеному цим договором та законодавством України.

Заборгованість ТОВ «Ві-Сервіс» перед ОСОБА_2 із заробітної плати за період з 01 червня 2013 року по 12 лютого 2014 року, без урахування серпня 2013р., склала 8724,67 грн.

За моральні страждання, виражені переживаннями, повязаними із позичанням грошей на утримання сімї, неможливістю вносити щомісячні платежі, погіршення стану здоровя, судом стягнуто з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 1000,00 грн.

Задовольняючи позов частково в частині стягнення заборгованості по заробітній платі, суд першої інстанції, враховуючи норми статей 94, 115 КЗпП України, виходив з наданих сторонами доказів, зокрема, Відомостей на виплату грошей та Журналу-ордеру розрахунку за заробітною платою. З останнього видно, що в період з червня 2013р. по лютий 2014р. нарахована заробітна плата в сумі 10417,83 грн., не враховуючи серпень 2013р. (а.с.30-32, 99). Протягом червня-липня 2013р., згідно відомостей на виплату грошей, позивач отримав 1693,16 грн., що засвідчено його підписом.

З такою позицією погоджується і колегія суддів.

Однак, відмовляючи в задоволенні вимог в частині зобовязання відповідача звільнити позивача та внести запис в його трудову книжку з причин передчасності, суд, виходячи за межі позовних вимог, з метою захисту прав позивача та вирішення трудового спору, зобовязав відповідача розглянути заяву ОСОБА_2 про звільнення за власним бажанням з 26.02.2014р.

Проте з рішенням суду в цій частині погодитись не можна.

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Як розяснено у п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судову рішення у цивільній справі» відповідно до положень ст.ст. 10 і 11 ЦПК суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Дійшовши висновку, що відповідачем можуть бути порушені права позивача під час вирішення трудового спору та зобовязавши підприємство розглянути заяву позивача, суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог.

Суд залишив поза увагою, що позивач з такою вимогою не звертався та не змінював свої вимоги в цій частині.

Суд вийшов за межі позовних вимог, тому доводи апеляційної скарги в цій частині підлягають задоволенню, а рішення в цій частині скасуванню.

Доводи апеляційної скарги в частині ненадання судом належної оцінки даним податкової та бухгалтерської звітності, які свідчать про виплату ОСОБА_2 заробітної плати, а саме : журнал-ордер і відомість по рахунку 661 з 01.06.2013р. по 28.02.2014р., форми №1ДФ за 2,3 ,4 квартал 2013р. та 1 квартал 2014р., є безпідставними, оскільки вищевказані документи свідчать тільки про нарахування позивачу заробітної плати, а не про її отримання останнім.

Інші доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження, оскільки спростовані матеріалами справи та поясненнями сторін, тому суд обґрунтовано дійшов висновку про часткове задоволення позову в частині стягнення заробітної плати та моральної шкоди, яку визначив залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Ві-Сервіс» задовольнити частково.

Рішення Богунського районного суду м.Житомира від 24 лютого 2015 року в частині зобовязання ТОВ «ВІ-Сервіс» розглянути заяву ОСОБА_2 від 12.02.2014р. про звільнення за власним бажанням з 26.02.2014 року скасувати.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Судді: