Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 березня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.

суддів: Гулька Б.І., Закропивного О.В., Хопти С.Ф., Черненко В.А.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Дніпропетровської міської ради, треті особи: Четверта Дніпропетровська державна нотаріальна контора, комунальне підприємство «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради, про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу, визнання права власності в порядку спадкування за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року ОСОБА_1 звернулась до суду з указаним позовом, в якому просила встановити факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу її батька ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з 11 серпня 1999 року по ІНФОРМАЦІЯ_1; визнати за нею право на спадщину за законом на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1, право на яку раніше отримав її батько після ОСОБА_3, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1; визнати факт прийняття нею у спадщину за законом Ѕ частини спірної квартири та визнати за нею право власності цю частину, яку вона отримала у спадщину після ОСОБА_2

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що її батько ОСОБА_2 з 30 квітня 1982 року знаходився в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3, від якого дітей не було. Зазначала, що вони проживали разом, як подружжя, у квартирі АДРЕСА_1, яка була їхньою спільною власністю і належала по Ѕ частині кожному із них. 24 квітня 2001 року ОСОБА_2 склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4, зареєстрований в реєстрі за № 1681, відповідно до якого спадкоємицею належної йому Ѕ частини вказаної квартири є вона. Після смерті ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 отримав спадщину за законом у вигляді Ѕ частини квартири, проте на себе право власності на цю частину не оформив. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер. ІНФОРМАЦІЯ_3 вона отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на належну її батькові частину квартири АДРЕСА_1. На її думку, вона також має право на отримання у спадщину за законом Ѕ частину квартири, яка належала її батьку, раніше ним отримана, але право власності на неї не оформлено.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 4 червня 2014 року позов задоволено частково.

Встановлено факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з 11 серпня 1999 року по ІНФОРМАЦІЯ_1.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1, загальною площею 39,1 кв.м, житловою площею 18,3 кв.м, в порядку спадкування за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2

У задоволенні решти позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 жовтня 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення апеляційного суду скасувати, рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив із того, що спірна квартира належала подружжю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у рівних частках, після розлучення вони продовжували проживати разом; спадщина після смерті ОСОБА_3 відумерлою не визнавалась.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції, виходив із того, що ОСОБА_2 за життя не оформив своє право на спадщину після ОСОБА_3, з якою шлюб було розірвано, а тому позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими.

Проте погодитися з такими висновками суду апеляційної інстанції не можна з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Амур-Нижньодніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 1715.

Після її смерті відкрилася спадщина у вигляді Ѕ частини квартири АДРЕСА_1.

Як убачається з матеріалів справи, з заявами про прийняття спадщини до нотаріальної контори ніхто не звертався, спадкова справа не відкривалася, свідоцтво про право на спадщину не видавалося, що підтверджується відповіддю Четвертої дніпропетровської нотаріальної контори від 14 травня 2014 року.

Також встановлено, що після смерті ОСОБА_3 спадщина відумерлою не визнавалася.

Після смерті ОСОБА_3 в квартирі залишився проживати її чоловік ОСОБА_2, що підтверджується довідкою комінального підприємства «ЖЕП № 2» Дніпропетровської міської ради.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Амур-Нижньодніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 441. Після смерті якого відкрилась спадщина у вигляді Ѕ частини квартири АДРЕСА_1.

За життя ОСОБА_2 склав заповіт, яким все своє майно заповідав доньці - ОСОБА_1

У встановлений законом шестимісячний строк позивач звернулася до Четвертої Дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, однак свідоцтво про право на спадщину не отримала, оскільки в документах існували розбіжності в тому числі і в складеному ОСОБА_2 заповіті на ім'я ОСОБА_1, щодо написання прізвища, ім'я та по батькові позивача та її батька.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 8 грудня 2011 року було встановлено, що заповіт, посвідчений 24 квітня 2001 року Приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_6 та зареєстрований у реєстрі під № 1681, належить позивачу.

ОСОБА_1 отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яка складається з права в спільній сумісній власності на квартиру АДРЕСА_1.

11 березня 2014 року ОСОБА_1 звернулась до Четвертої Дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за законом на 1/2 частину спірної квартири після смерті ОСОБА_2, яку він успадкував після смерті ОСОБА_3

Постановою державного нотаріуса Четвертої Дніпропетровської державної нотаріальної контори від 11 березня 2014 року відмовлено у вчиненні нотаріальної дії у зв'язку з тим, що позивачем не подано документи, які підтверджують родинні відносини між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, оскільки між ними було розірвано шлюб, що підтверджується актовим записом про розірвання шлюбу № 340 від 11 серпня 1999 року.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

На підставі ч. 5 ст. 1268 ЦК України спадщина належить спадкоємцю незалежно від часу її прийняття з часу відкриття спадщини.

За змістом статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив та батьки.

Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно ст. 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем і посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у ст. ст. 1251 -1252 цього Кодексу.

Відповідно до п. 224 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 3 березня 2004 року № 20/5, нотаріус може видати свідоцтво про право на спадщину за законом чи за заповітом після смерті одного з учасників спільної сумісної власності лише після виділення (визначення) частки померлого у спільному майні.

Як роз'яснено у п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" у разі смерті співвласника приватизованого будинку (квартири) частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними (ч. 2 ст. 370, ч. 2 ст. 372 ЦК України). Частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду. Для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

З матеріалів справи убачається, що спадкодавець ОСОБА_2, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_3, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, після розірвання шлюбу 11 серпня 1999 року і по ІНФОРМАЦІЯ_1 мешкали за однією адресою, однією сім'єю, піклувались один про одного. ОСОБА_2 за свої кошти ховав ОСОБА_3

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, належним чином перевіривши доводи і заперечення сторін та надані ними докази щодо проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 однією сім'єю без реєстрації шлюбу до вересня 2004 року, проаналізували покази свідків в сукупності з іншими належними доказами, правильно визначив характер правовідносин між сторонами, вірно застосував норми матеріального права, та дійшов вірного висновку про те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 після розлучення продовжували проживати однією сім'єю без реєстрації шлюбу, спірна квартира перебувала у їх спільній власності та користуванні. Після смерті ОСОБА_3 ОСОБА_2 успадкував все її майно. ОСОБА_1 є спадкоємцем після ОСОБА_2 на підставі заповіту, складеному останнім на її ім'я.

Апеляційний суд, у порушення вимог ст. 212 ЦПК України, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення, вищезазначених вимог закону до уваги не взяв, належним чином доводів сторін не перевірив, на підставі тих же доказів, що досліджував і оцінював районний суд, дійшов протилежного висновку, переоцінив докази, не вказавши, які норми порушив суд першої інстанції, даючи іншу оцінку доказам.

Таким чином, апеляційний суд, безпідставно скасувавши законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції, припустився помилки у застосуванні матеріального та процесуального закону.

Відповідно до ст. 339 ЦПК України суд касаційної інстанції, установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, ухвалене згідно з законом, скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

Ураховуючи викладене, рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням рішення суду першої інстанції в силі з підстав, передбачених ст. 339 ЦПК України.

Керуючись п. 3 ч. 1 ст. 336, ст. 339, п. 4 ч. 1 ст. 344 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 жовтня 2014 року скасувати, рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 4 червня 2014 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко