АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/911/15 Справа № 175/4392/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - Бойко О. М. Доповідач - Кочкова Н.О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.02.2015 м. Дніпропетровськ

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

Головуючої судді : Кочкової Н.О.,

Суддів: Григорченка Е.І., Каратаєвої Л.О.,

за участю секретаря - Левцунова І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа Служба у справах дітей Індустріальної районної у м. Дніпропетровську ради про позбавлення батьківських прав, - за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 24 листопада 2014 року, -

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 24 листопада 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено (а.с. 32-34).

В апеляційній скарзі позивачка, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом норм матеріального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі (а.с. 40-41).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що з 04 лютого 2000 року по 03 жовтня 2003 року ОСОБА_2 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3, вони мають доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

За виконавчим листом №2-204/2003 від 06.08.2003 року з відповідача стягуються аліменти на утримання доньки у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходів) щомісячно, але на менше 1/2 частки неоподаткованого мінімуму доходів громадян, починаючи стягнення з 02 липня 2003 року.

Згідно довідки відділу Державної виконавчої служби Зачепилівського районного управління юстиції Харківської області у період з 1 липня 2003 року по липень 2014 року боржник частково сплачував аліменти у розмірі від 100 до 600 гривень, але не щомісячно і не у повному обсязі, станом на 31 липня 2014 року заборгованість складає 20 848 грн. 08 коп. (а.с.12-13).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд 1 інстанції виходив із того, що позивачка не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог.

Вказані висновки суду відповідають вимогам закону і підтверджуються матеріалами справи.

Відповідно до ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вона, він не забрали дитину з полового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками.

У цьому випадку особа, яка подала позов про позбавлення батьківських прав із підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, повинна довести, що батьки (один із батьків) ухиляються від виконання своїх обов'язків з виховання дитини. У свою чергу батьки (один із батьків) мають довести, що вони належним чином виконують свої батьківські обов'язки. Із наданих відповідачем заперечень вбачається, що він не ухиляється від своїх батьківських обов'язків, однак позбавлений можливості це робити у зв'язку з напруженими стосунками з колишньою дружиною.

Згідно із п. 17, 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав», не можна позбавити батьківських прав особу, яка не виконує своїх батьківських обов'язків унаслідок душевної хвороби, недоумства чи іншого тяжкого захворювання (крім хронічного алкоголізму чи наркоманії) або з інших не залежних від неї причин; зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків.

Відповідно до ч.3 ст. 10, ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Із матеріалів справи вбачається, що позивач не зверталась до органу опіки та піклування з питанням щодо доцільності позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав; і не надала суду жодного доказу винної поведінки відповідача та свідомого нехтування ним своїми батьківськими обов'язками по вихованню своєї доньки, а посилання в апеляційній скарзі на довідку про заборгованість по аліментам не являється підставою для задоволення позову, про що зазначено судом у рішенні. Також не являється підставою для скасування рішення суду і посилання в апеляційній скарзі на акт про непроживання ОСОБА_3 за місцем проживання дитини, оскільки, по-перше, у позовній заяві позивачка на ці обставини не посилалась, а, по-друге, вказаною адресою вона проживає із своїм цивільним чоловіком ОСОБА_5

Інші доводи апеляційної скарги суттєвими не являються, оскільки зводяться до повторення обставин справи, зазначених у позовній заяві, та до незгоди із оцінкою доказів. Однак, згідно із ст.. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду 1 інстанції, тому апеляційний суд приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду, і не дають підстав вважати, що судом допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування чи зміни рішення. Судом 1 інстанції у досить повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка, тому рішення суду відповідає вимогам ст.. 213, 214 ЦПК України і його слід залишити без змін.

Керуючись ст. 307, 308 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 24 листопада 2014 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Судді: