Кодимський районний суду Одеської області
____________________________________________________________________________________________________ Справа № 503/1897/14-ц
Провадження №2/503/36/15
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.03.2015 року м. Кодима Одеської області

Кодимський районний суд Одеської області в складі:

головуючого - судді Сопільняка О.М.

при секретарі Вдовиченко В.О.

з участю: позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Кодима Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та Загнітківської сільської ради Кодимського району Одеської області про поновлення строку позовної давності та визнання права власності на спадкове майно,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 01 жовтня 2014 року звернувся до Кодимського районного суду з позовом до Загнітківської сільської ради Кодимського району Одеської області про поновлення строку позовної давності та визнання за ним права власності на спадкове майно у вигляді житлового будинку, який залишився після смерті його батька ОСОБА_5 (а.с.2)

Під час розгляду справи ухвалою суду від 29 січня 2015 року до участі у справі в якості співвідповідача залучено ОСОБА_3 (а.с.50).

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 пояснили, що позивач ОСОБА_1, а також його батьки - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 є співвласниками житлового будинку, розташованого в АДРЕСА_1, який відносить до будинку колгоспного двору. Кожен із них станом на 1991 рік проживав в цьому будинку, а тому був співвласником 1/3 частини цього будинку.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року батько позивача ОСОБА_5 помер. Після його смерті відкрилась спадщина на 1/3 частину спірного будинку. Спадкоємцями вказаного спадкового майна за законом першої черги на момент відкриття спадщини став позивач ОСОБА_1 та його мати ОСОБА_6 (дружина померлого).

На момент відкриття спадщини позивач ОСОБА_1 та його мати ОСОБА_6 постійно проживали у спірному будинку, а тому прийняли належну померлому ОСОБА_5 спадщину, ставши кожен, таким чином, співвласниками 1/2 частини спірного домоволодіння.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року мати позивача ОСОБА_6 померла. Після її смерті залишилась спадщина у вигляді 1/2 частини спірного домоволодіння, оскільки інша половина будинку належить позивачеві.

Вважають, що спадкоємцем цієї частини будинку є позивач, який внаслідок спільного проживання прийняв спадщину, а тому просили в порядку спадкування за законом визнати за ним право власності на цю половину спірного домоволодіння, внаслідок чого позивач стане власником цілого домоволодіння.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_4 (адвокат, діє відповідно до угоди про надання правової допомоги від 25 листопада 2014 року - а.с.44) в судовому засіданні заявлений позов не визнали, пояснивши, що спірний будинок успадкувала ОСОБА_6, після смерті якої спадкоємцем спірного домоволодіння за заповітом є відповідач ОСОБА_3, яка у встановленому законом порядку прийняла спадщину, а тому підстав для задоволенню позову ОСОБА_1 не вбачають. Окрім цього, вважають, що позивачем пропущений строк позовної давності звернення до суду, поважних причини пропуску цього строку не наведено, що також є підставою для відмови у задоволенні позову.

Представник відповідача - Загнітківської сільської ради Кодимського району Одеської області в судове засідання не з'явився, надавши до суду письмову заяву №02-16/523 від 10.10.2014 року про розгляд справи без нього (а.с.21).

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши надані ними письмові докази, суд визнає позов ОСОБА_1 необґрунтованим та вважає необхідним відмовити у його задоволенні з таких підстав.

Відповідно до ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, діючи виключно у спосіб, визначений законами України ( ч.2 ст.19 Конституції України та ст.4 ЦПК України).

Стаття 10 та ч.1 ст.60 ЦПК України зобов'язують кожну сторону (якою відповідно до ч.1 ст.30 ЦПК України є позивач та відповідач) довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків звільнення від доказування відповідно до ст.61 ЦПК України. При цьому суд сприяє повному і всебічному з'ясуванню всіх обставин справи.

Визначаючи якими правовими нормами слід керуватися при вирішенні зазначеного спору (зокрема, нормами Цивільного кодексу Української РСР в ред.1963 року чи Цивільного кодексу України в ред.2004 року), суд виходить з наступного.

Відповідно до п.п.4 та 5 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України від 01 січня 2004 року, норми цього кодексу застосовуються до правовідносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто після 01 січня 2004 року. Правила Книги 6 цього кодексу застосовуються до спадщини, яка відкрилась, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання цим кодексом чинності.

Пленум Верховного Суду України в абз.3 п.1 постанови №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах по спадкування» роз'яснив, що у разі відкриття спадщини до 01 січня 2004 року застосуванню підлягає чинне на той час законодавство, зокрема Цивільний кодекс Української РСР, якщо строк на її прийняття закінчився до 01 січня 2004 року.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в абз.14 п.1 Інформаційного листа №24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року, вказав, що у відповідності з п.5 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України правила книги шостої Цивільного кодексу можуть застосовуватись лише до спадщини, яка відкрилась після 01 липня 2003 року і не була прийнята ніким із спадкоємців, право на спадкування в яких виникло відповідно до норм ст.ст.529-531 ЦК УРСР.

Шестимісячний строк для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, закінчився 10 грудня 1991 року, а тому, з врахуванням абз.3 п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року та абз.13 і 14 п.1 та п.2 Інформаційного листа Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року, застосуванню для вирішення заявленого позивачем позову підлягають норми Цивільного кодексу УРСР, який з 01 січня 2004 року втратив чинність, але був чинним на момент виникнення та існування спірних правових відносин.

Судом встановлено, що предметом спору є домоволодіння НОМЕР_1, яке до цього часу належить ОСОБА_5 та розташоване в АДРЕСА_1

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги та визначаючи статус вказаного житлового будинку, позивач ОСОБА_1 вказує, що спірний будинок відноситься до колгоспного двору.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.6 постанови від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили право на частку в його майні. За п.6 «г» даної постанови згідно зі ст.4 постанови Верховної Ради України «Про введення в дію Закону України «Про власність» загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 01 липня 1990 року. Розмір частки члена колгоспного двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів.

Судом встановлено, що 06 грудня 1990 року Загнітківською сільською радою Кодимського району Одеської області відповідно до рішення №11 від 27 листопада 1990 року (яке не скасоване до цього часу) ОСОБА_5 було видано свідоцтво про право власності на ціле домоволодіння, розташоване в АДРЕСА_1 (а.с.7).

Відтак, у відповідності з діючим на той час законодавством з 06 грудня 1990 року одноосібний власником спірного домоволодіння став ОСОБА_5, що спростовує твердження позивача та його представника про статус спірного домоволодіння як будинку колгоспного двору.

При цьому, визначення статусу спірного домоволодіння має важливе значення для правильного вирішення виниклого спору, оскільки дає змогу визначити його співвласників на день відкриття спадщини та розмір спадкового майна.

Обґрунтовуючи свій позов, ОСОБА_1 виходив з того, що спірний будинок є колгоспним двором і до дня смерті ОСОБА_5 його співвласниками були сам позивач, а також його батьки ОСОБА_5 та ОСОБА_6, кожному з яких належало по 1/3 частині. Відтак, на думку позивача, до складу спадщини померлого ОСОБА_5 ввійшла належна йому 1/3 частина будинку.

Втім, з огляду на те, що спірний будинок з наведених вище підстав не відноситься до колгоспного двору, а на день смерті ОСОБА_5 був його приватною власністю, суд вважає, що після смерті останнього відкрилась спадщина у вигляді цілого спірного домоволодіння.

Заповіту ОСОБА_5 не склав, а тому на день відкриття спадщини після його смерті, а це станом на ІНФОРМАЦІЯ_1 року, спадкоємцями його майна першої черги за законом були позивач ОСОБА_1 (як син) та ОСОБА_6 (дружина померлого).

Відповідно до положень ст.ст.527,529,549 діючого на час відкриття спадщини ЦК України в ред.1963 року (з 01 січня 2004 року втратив чинність) особа, яка на протязі шести місяців з дня відкриття спадщини фактично вступила в управління та володіння спадковим майном, вважається такою, що прийняла спадщину.

Судом встановлено, і це не заперечується сторонами, що ОСОБА_6 до дня смерті ОСОБА_5 проживала разом з ним в одному помешканні, доглядала його, після його смерті проводила його поховання, поминальні обіди, доглядала належне йому майно, а тому у відповідності з вимогами п.1 ч.1 ст.549 ЦК України в ред.1963 року прийняла спадщину померлого ОСОБА_5, набувши право на спірний будинок.

Доказом цього є і рішення Загнітківської сільської ради Кодимського району від 24 грудня 1992 року, яким право власності на ціле спірне домоволодіння визнано за ОСОБА_6 (а.с.46).

Натомість належних та допустимих доказів прийняття позивачем ОСОБА_1 спадщини померлого ОСОБА_5 до суду не надано.

Так, до свого позову позивач додав довідки №1748 та №1751 від 15 вересня 2014 року, видані Загнітківською сільською радою Кодимського району, відповідно до яких станом на ІНФОРМАЦІЯ_1 року у спірному будинку був зареєстрований та проживав ОСОБА_5, його дружина ОСОБА_6 та позивач ОСОБА_1 (а.с.12,54).

Водночас, відповідач ОСОБА_3 надала до суду довідку цієї ж сільської ради №2986 від 14 листопада 2014 року, відповідно до якої станом ІНФОРМАЦІЯ_1 року у спірному будинку були зареєстровані та проживали лише ОСОБА_5, ОСОБА_9 та їх онука ОСОБА_10 (а.с.45).

Усуваючи розбіжності, які є в цих двох довідках, Загнітківський сільський голова Сливінський М.А. в судовому засіданні пояснив, що відповідно до погосподарських книг Загнітківської сільської ради у спірному будинку станом на червень 1991 року були зареєстровані та проживали лише голова господарства ОСОБА_5, його дружина ОСОБА_6 та онука ОСОБА_10. Позивач ОСОБА_1 у спірному будинку зареєстрований не був, а був зареєстрований у іншому домоволодінні в цьому ж населеному пункті. Викладені у довідках №1748 та №1751 від 15 вересня 2014 року відомості про те, що позивач ОСОБА_1 був зареєстрований та проживав у спірному будинку не відповідають дійсності.

Допитані судом в якості свідків ОСОБА_12, ОСОБА_13 та ОСОБА_14 цих обставин не спростували та належним чином факт проживання позивача у спірному домоволодінні у вказаний період не довели.

Отже, належних та допустимих доказів проживання позивача ОСОБА_1 у спірному домоволодіння на день смерті його батька ОСОБА_5 суду не надано.

Судом також встановлено, що позивач ОСОБА_1 до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини померлого ОСОБА_5 не звертався.

За змістом ст.ст.548,549,550 ЦК України в ред.1963 року не вчинення спадкоємцем передбачених ч.1 ст.549 ЦК дії є свідченням неприйняттям ним спадщини, що є підставою для відмови у задоволенні позову ОСОБА_1

Щодо застосування позовної давності.

Статтею 71 ЦК України в ред.1963 року та ст.257 ЦК України в ред.2004 року встановлений трирічний строк позовної давності для захисту порушеного права. Початок перебігу строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов, тобто коли особа дізналась про порушення свого права.

Як вже зазначалось судом, ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, однак з позовом до суду позивач звернувся лише у жовтні місяці 2014 року, пропустивши, при цьому, строк позовної давності.

Порушене право підлягає захисту, якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності (ч.2 ст.80 ЦК України в ред.1963 року та ч.5 ст.267 ЦК України в ред.2004 року).

Визнаючи факт пропуску строку звернення до суду, позивач ОСОБА_1 у своїй позовній заяві (п.1) просить поновити йому вказаний строк, однак будь-яких обставин, які б свідчили про поважність пропуску ним строку звернення до суду, ні в позовній заяві, ні в судовому засіданні не навів.

З огляду на це представник відповідача ОСОБА_4 в судовому засідання просив застосувати позовну давність та у зв'язку з пропуском позивачем строку звернення до суду і відсутністю підстав для його поновлення відмовити у задоволенні позову.

Відповідно до ч.ч.3, 4 ст.267 ЦК України в ред.2004 року та ст.80 ЦК України в ред.1963 року сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Отже, пропуск позивачем строку звернення до суду із вказаним позовом, відсутність підстав для його поновлення та заява сторони відповідача про застосування позовної давності, є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.213, 215, 218 ЦПК України, суд-

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та Загнітківської сільської ради Кодимського району Одеської області про поновлення строку позовної давності та визнання права власності на спадкове майно відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду Одеської області через Кодимський районний суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя Сопільняк О.М.