провадження № 2-о/642/14/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2015 року Ленінський райсуд м. Харкова у складі:

головуючого - судді Бондаренко В.В.

за участю секретаря - Рижко О.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові заяву ОСОБА_1, зацікавлена особа: Друга харківська державна нотаріальна контора про становлення факту належності документу, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою про встановлення факту належності свідоцтва про право на спадщину за заповітом р.№ 1-1299 від 30 березня 1991 року, виданого державним нотаріусом 2-ї Харківської державної нотаріальної контори.

В обґрунтування заявлених вимог заявником зазначено, що вона є власником житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті чоловіка - ОСОБА_4. Однак наявність в свідоцтві від 30.03.1991 року помилки при написанні прізвища заявниці створює для неї додаткові незручності, оскільки через це вона позбавлена можливості вільно розпоряджатися належним їй будинком. Так, у свідоцтві про право на спадщину за заповітом р. № 1-1299 від 30.03.1991 р., виданого 2-ю Харківською державною нотаріальною конторою, невірно зазначено прізвище заявниці. Так, замість «ОСОБА_1» зазначено «ОСОБА_1».

Вказана помилка при написанні прізвища заявниці виникла за наступних обставин.

Так, 20.05.1961 року заявниця одружилась з гр. ОСОБА_4.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року чоловік помер.

Для оформлення спадщини, після смерті чоловіка, ОСОБА_1 звернулась до Другої Харківської державної нотаріальної контори. При цьому, як документ, який посвідчує особу, надала паспорт Української РСР, який був на той час.

Заявниця зазначила, що в паспорті Української РСР її прізвище було вказане українською мовою «ОСОБА_1».

30 березня 1991 року Друга Харківська державна нотаріальна контора видала ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину за законом, реєстровий номер 1-1299, відповідно до якого ОСОБА_1 стала власницею будинку АДРЕСА_1. При цьому в свідоцтві про право на спадщину прізвище заявниці українською мовою було вказане так як і в паспорті Української РСР - «ОСОБА_1».

19.09.2000 року Ленінським РВ ХМУ УМВС України в Харківській області було проведено заміну паспортів і замість паспорта виданого Українською РСР було видано паспорт громадянки України серії НОМЕР_1. При цьому в паспорті громадянки України, на відміну від паспорту, виданого Українською РСР, прізвище заявниці вказано як «ОСОБА_1».

У зв'язку з вищезазначеним, заявниця просить встановити факт належності їй свідоцтва про право на спадщину за заповітом р. № 1-1299 від 30.03.1991 року, виданого державним нотаріусом 2-ї ХДНК.

У судове засідання заявниця не з'явилась, однак надала заяву про розгляд справи за її відсутності, просила заяву задовольнити.

Представник зацікавленої особи до судового засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчить поштове повідомлення про вручення судової повістки, просили розглядати справу за відсутності їх представника, про що в матеріалах справи мається письмова заява.

Суд, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, дослідивши матеріали справи, вважає заяву такою, що підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно до ст. 60 ЦПК України - кожна сторона по справі зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ч. 2 ст. 234 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про: встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім'ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті;

При розгляді заяви судом були встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті чоловіка - ОСОБА_4. Однак внаслідок розбіжності при написанні прізвища заявниці у вказаному свідоцтві про право на спадщину та паспорті заявниці, ОСОБА_1 позбавлена можливості вільно розпоряджатися належним їй будинком.

Факт належності заявниці доданого до заяви свідоцтва про право на спадщину за законом від 30 березня 1991 року, зареєстровано в реєстрі за №1-1299 підтверджується свідоцтвом про одруження гр. ОСОБА_4 і ОСОБА_1; свідоцтвом про смерть ОСОБА_4, а також відміткою про реєстрацію в бюро технічної інвентаризації свідоцтва про право на спадщину за законом, яка міститься на зворотній стороні свідоцтва, де прізвище заявниці зазначене російською мовою «ОСОБА_1».

Враховуючи викладене, суд вважає, що заява про встановлення факту належності заявниці свідоцтва про право на спадщину є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Згідно до п. 6 ч.1 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат.

Однак, відповідно до ч. 7 ст.235 ЦПК України, при ухваленні судом рішення, судові витрати не відшкодовуються.

З урахуванням вищевказаного, керуючись ст.ст. 5, 8, 10, 11, 15, 88, 174, 208, 212-215, 234, 256, 259 ЦПК України , суд, -

ВИРІШИВ:

Заяву ОСОБА_1 задовольнити.

Встановити факт належності ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, свідоцтва про право на спадщину за заповітом р. № 1-1299 від 30.03.1991 року, виданого державним нотаріусом 2-ї Харківської державної нотаріальної контори.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10-ти днів з дня проголошення рішення.

Суддя В.В. Бондаренко