АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження №22-ц/796/1563/2015 Суддя-доповідач Антоненко Н.О.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17березня 2015 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

у складі судді-доповідача АнтоненкоН.О.,

суддів Стрижеуса А.М., Шкоріної О.І. при секретарі Слащуку А.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 листопада 2014 року у справі за позовом Прокурора Шевченківського району м. Києва, який діє в інтересах ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ОСОБА_3, треті особи Служба у справах дітей Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_8 про вселення та усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія

в с т а н о в и л а :

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 17 листопада 2014 року позовні вимоги Прокурора Шевченківського району м. Києва, який діє в інтересах ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 задоволені: зобов'язано ОСОБА_3 не чинити перешкод ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 у користуванні квартирою АДРЕСА_1; вселено ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 в квартиру АДРЕСА_1; стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у розмірі 229,41 грн.

Судом першої інстанції встановлено, що з 26.06.1996 ОСОБА_4 та ОСОБА_9 перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають трьох неповнолітніх дітей: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9 помер.

Відповідно до договору дарування від 29.05.1997 ОСОБА_9 подарував дружині ОСОБА_4 Ѕ частину квартири АДРЕСА_1, а іншу половину цієї квартири ОСОБА_9 подарував ОСОБА_3 відповідно до договору дарування від 01.02.2006.

Згідно довідки форми №3 від 12.07.2013 спірна квартира складається з однієї кімнати з усіма зручностями загальною площею 31мІ, особовий рахунок відкритий на ОСОБА_4, зареєстрованих осіб у квартирі немає.

Виходячи з того, що ОСОБА_3 чинить перешкоди ОСОБА_4 та її неповнолітнім дітям у користуванні спірною квартирою шляхом заміни замків, укладення договору на охорону даної квартири, враховуючи, що ОСОБА_4 є власником Ѕ частини спірної квартири та має право вимагати усунення перешкод у її користуванні шляхом вселення разом з неповнолітніми дітьми, суд першої інстанції задовольнив позов.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 листопада 2014 року та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову прокурора в інтересах ОСОБА_4 та її дітей у повному обсязі. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і обгрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених у суді першої інстанції вимог, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а оскаржуване рішення - залишенню без змін з наступних підстав.

Предметом спору у даній справі є усунення перешкод співвласнику квартири у користуванні своєю власністю шляхом вселення у цю квартиру.

Суд першої інстанції повно та всебічно з'ясував факти і обставини, що мають значення для вирішення спору, правильно визначив спірні правовідносини та норми права, що їх регулюють. Так, судом установлено, що ОСОБА_4 є власником Ѕ частини квартири АДРЕСА_1, а власником іншої Ѕ її частини є ОСОБА_3 Фактично у квартирі мешкає відповідач зі своєю родиною, проте ніхто у ній не зареєстрований. Указаних фактів жодна зі сторін не заперечує.

Відповідно до ст.383 ЦК України власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання та проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Право спільної часткової власності відповідно до ст.358 цього Кодексу здійснюється співвласниками за їхньою згодою, співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Факт того, що сторони є співвласниками однокімнатної квартири, не впливає на обсяг їхніх прав та обов'язків щодо здійснення права спільної часткової власності, передбачених законом, а також не позбавляє права жодного зі співвласників користуватися своєю власністю.

За таких обставин правильним є висновок суду першої інстанції про вселення ОСОБА_4 та її неповнолітніх дітей у спірну квартиру.

Оскаржуючи рішення суду, ОСОБА_3 посилався на те, що прокурор Шевченківського району м. Києва звернувся до суду з позовом в інтересах ОСОБА_4 та її неповнолітніх дітей поза межами своїх повноважень та з порушенням Закону України «Про прокуратуру», без дослідження оригіналів документів, якими обґрунтовував позовні вимоги. Вважав, що оскільки норма жилої площі в Україні встановлена в розмірі 13,65мІ на одну особу, а також що відповідно до ст.50 ЖК України не допускається заселення однієї кімнати особами різної статі, старшими за 9 років, крім подружжя, а також заселення квартири, збудованої для однієї сім'ї, двома і більше сім'ями або двома і більше одинокими особами, - рішення суду першої інстанції у даній справі є незаконним.

Такі доводи відповідача не заслуговують на увагу і не мають правового значення для вирішення спору у даній справі, адже норми Житлового Кодексу, на які послався ОСОБА_3, не регулюють спірні правовідносини щодо здійснення права спільної часткової власності, а регулюють правовідносини щодо надання жилих приміщень у будинках державного житлового фонду, які не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Що стосується доводів апеляційної скарги про відсутність повноважень прокурора на звернення до суду з позовом в інтересах негромадянина України, то відповідно до ст.36№ Закону України «Про прокуратуру» однією з підстав представництва прокуратурою інтересів громадянина є його неможливість реалізувати свої процесуальні повноваження, а також недосягнення повноліття. Оскільки ОСОБА_4 через створені іншим співвласником перешкоди у користуванні своєю власністю та відсутність іншого житла у м. Києві позбавлена можливості реалізувати свої процесуальні повноваження позивача та забезпечити своє та своїх неповнолітніх дітей перебування за місцем знаходження своєї власності та місцем вирішення спору на весь час розгляду справи, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги про відсутність у прокурора повноважень на здійснення представництва ОСОБА_4 не грунтуються на нормах Закону. Факт того, що ОСОБА_4 не є громадянином України, не позбавляє її прав співвласника у праві спільної часткової власності на території України та права прокурора звернутися за захистом її порушеного права до суду у передбаченому законом порядку.

За таких обставин висновок суду, викладений в оскаржуваному рішенні, ґрунтується на вимогах закону і підтверджується матеріалами справи. Передбачених ст. 309 ЦПК України підстав для скасування рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 листопада 2014 року немає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.303,309,313-315 ЦПК України, колегія

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Суддя-доповідач Н.О. Антоненко

Судді А.М. Стрижеус

О.І. Шкоріна