Справа № 363/1533/14 Головуючий у І інстанції Підкурганний В. В.
Провадження № 22-ц/780/413/15 Доповідач у 2 інстанції Таргоній
Категорія 38 04.02.2015
УХВАЛА

Іменем України

04 лютого 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого - судді Таргоній Д.О.,

суддів: Приходька К.П., Голуб С.А.,

за участю секретаря Черепинець А.І.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 12 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа: Димерська селищна рада Вишгородського району Київської області, про поділ спадкового майна та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Димерська селищна рада Вишгородського району Київської області, про поділ спадкового майна.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши матеріали справи та доводи учасників судового процесу, колегія суддів,

ВСТАНОВИЛА:

у квітні 2014 року позивачка звернулася до суду із названим позовом у якому просила суд визнати за нею право власності на 3/8 частини будинку АДРЕСА_2 та виділити їй у власність конкретні приміщення та частину земельної ділянки пропорційно її долі; стягнути із відповідачки на її користь вартість 3/8 частин автомобіля та судові витрати.

Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_3 Після його смерті залишилося спадкове майно, яке складається з частини квартири, частини житлового будинку, автомобіля, грошових вкладів, залишку коштів на різних рахунках та іншого майна.

У 2001 році ОСОБА_3 склав заповіт, згідно якого все своє майно заповідав їй, тобто своїй дочці.

В установлений законодавством шестимісячний строк вона подала до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після смерті батька у зв'язку з чим отримала свідоцтво про право власності за заповітом на частину спадкового майна в розмірі ? часток майна, а саме: на 3/4 від 1/2 автомобіля та на 3/4 від 1/2 квартири.

Крім позивачки спадкоємцем за законом після смерті ОСОБА_3 є його дружина - ОСОБА_1, відповідачка по справі, яка має право на обов'язкову долю у спадщині.

Однак, у зв'язку з тим, що між нею та ОСОБА_1 склалися неприязні відносини, добровільно розділити спадкове майно, а саме житловий будинок АДРЕСА_2 та земельну ділянку, на якій він розташований, неможливо.

Вважає, що вона має право на 3/8 частини від всього будинку, оскільки зазначений будинок був придбаний її покійним батьком за спільні сімейні кошти під час шлюбу з відповідачкою.

Заперечуючи проти позовних вимог ОСОБА_2, відповідачка ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом, в якому просила визнати за нею право приватної власності на будинок АДРЕСА_2 та розділити в натурі спадкове майно, що належало померлому ОСОБА_3, а саме: за нею визнати право власності в порядку спадкування на 1/2 частину автомобіля ЗАЗ ТF698K (НОМЕР_1), а за відповідачкою право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 15 квітня 1997 року між нею та ОСОБА_3 було зареєстровано шлюб.

На період укладення шлюбу вона була власником будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_3.

Після укладення шлюбу, в червні 1998 року вона продала зазначений будинок, а за отримані кошти придбала житловий будинок в АДРЕСА_2, для того щоб мати змогу проживати в ньому зі своїм чоловіком ОСОБА_3

Зазначає, що ОСОБА_3 ніяких коштів на придбання спірного будинку не надавав, не був включений в якості співпокупця до договору купівлі-продажу будинку та не надавав своєї згоди на його придбання і не був зареєстрований в зазначеному будинку, хоча там і проживав.

Після смерті чоловіка вона отримала свідоцтво на обов'язкову частку в розмірі 1/8 спадкового майна та на 1/2 частку автомобіля як спільного майна подружжя, який був придбаний під час шлюбу.

Вважає, що іншого спадкового майна немає, оскільки будинок АДРЕСА_2 був придбаний за її власні кошти, а земельна ділянка на серпень 2013 року взагалі не була приватизована.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 12 листопада 2014 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа - Димерська селищна рада Вишгородського району Київської області про розподіл спадкового майна - задоволено частково. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 3/8 частини будинку АДРЕСА_2.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 121 (сто двадцять одна) грн. 80 коп. В задоволенні інших позовних вимог за основним позовом та в задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_1 звернулась з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставниам справи, неповне з'ясування обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просила рішення скасувати та ухвалити нове, про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 та задоволення позовних вимог за зустрічним позовом у повному обсязі.

Зокрема, відповідач вважає неправильними висновки суду щодо визнання спірного будинку спільною власністю подружжя. Вважає, що судом не надано належної оцінки поданим нею доказам на підтвердження придбання спірного будинку за її особисті кошти, в той час, як відповідачкою взагалі не надано доказів на підтвердження купівлі будинку за спільні кошти подружжя. Крім того, суд не обгрунтував неможливість розподілу спадкового майна в натурі, чим порушив вимоги норм матеріального права.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено 15 квітня 1997 року (а.с. 70).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер (а.с. 6).

Квартира АДРЕСА_1, на час відкриття спадщини, була спільною частковою власністю померлого та позивачки ОСОБА_2 за первісним позовом у рівних частинах (а.с. 4).

Заповітом від 1 лютого 2001 року ОСОБА_3 заповів все своє майно ОСОБА_2 (а.с. 8).

З матеріалів справи вбачається, що з заявами про прийняття спадщини до нотаріальної контори звернулись ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с. 103, 104)

Відповідно до копії спадкової справи, ОСОБА_1 видано свідоцтво про право на спадщину від 19 березня 2014 року на 1/4 автомобіля ЗАЗ ТF698K (д.н.з. НОМЕР_1) та на 1/4 від 1/2 квартири АДРЕСА_1 (а.с. 113-114).

На ім'я доньки померлого, позивачки ОСОБА_2, 19 березня 2014 року теж видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 3/4 від 1/2 автомобіля ЗАЗ ТF698K (д.н.з. НОМЕР_1) та на 3/4 від 1/2 квартири АДРЕСА_1 (а.с. 113- зворотна сторона, 115).

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2 та відмовляючи в задоволенні вимог за зустрічним позовом про визнання майна особистою власністю, суд першої інстанції виходив з того, що ? частина спірного будинку АДРЕСА_2 входить до спадкової маси та підлягає поділу між спадкоємцями, оскільки він набутий подружжям під час шлюбу, та на нього поширюється правовий режим спільної сумісної власності.

Колегія суддів погоджується з такими висновками, оскільки вони відповідають встановленим по справі обставинам та грунтуються на вимогах чинного законодавства.

Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України (чинного на час придбання спірного будинку ОСОБА_1.), майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Аналогічна норма міститься в ст. 60 СК України, який набрав чинності з 1 січня 2004 року.

Презумпція спільної сумісної власності подружжя полягає у тому, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, обов'язок доказування зворотного покладається саме на того з подружжя, хто стверджує, що певне майно належить йому на праві особистої приватної власності.

Обгрунтовуючи зустрічні вимоги в частині визнання права особистої приватної власності на будинок, ОСОБА_1 зазначала, що будинок придбано за її особисті кошти, отримані в результаті продажу належного їй на праві власності в порядку спадкування будинку в АДРЕСА_3.

Відмовляючи в задоволенні даної зустрічної вимоги, суд першої інстанції вірно не взяв до уваги покази свідка ОСОБА_4 щодо вказаних вище обставин, оскільки їх не можна вважати допустимим доказом по справі, та надав правильну оцінку дослідженим в ході розгляду справи договорам купівлі-продажу, з яких вбачається, що вартість придбаного майна ОСОБА_1 у смт. Димер майже втричі перевищує вартість відчуженого нею будинку по АДРЕСА_3.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Так, згідно примірника договору купівлі-продажу від 22 червня 1998 року ОСОБА_1 продала ОСОБА_5 житловий будинок АДРЕСА_3 за 3000 грн. (а.с. 68).

З примірнику договору від 15 грудня 1998 року вбачається, що ОСОБА_6 придбала у ОСОБА_7 будинок АДРЕСА_2 Вишгородського району Київської області за 8800 грн. (а.с. 69).

Колегія суддів не примає також доводи апеляційної скарги в частині неврахування долі відповідача в розмірі 3000 грн. при визначенні часток спадкоємців у спірному будинку, оскільки матеріалами справи не підтверджується та обставина, що житловий будинок АДРЕСА_2 Вишгородського району Київської області придбаний подружжям в тому числі і за грошові кошти, отримані в результаті продажу житлового будинку ОСОБА_1 у с. Литвинівка. Не на користь позиції відповідача також свідчить значний проміжок у часі між укладанням договорів купівлі-продажу нерухомого майна.

Судом також обгрунтовано відмовлено в задоволенні зустрічного позову в частині розділу спадкового майна в натурі шляхом визнання права власності за ОСОБА_2 на ? частину квартири, а за ОСОБА_1 на ? частину автомобіля, оскільки нотаріусом вже видані спадкоємцям свідоцтва про право на спадщину, яка залишилась після смерті ОСОБА_3 у вигляді ? частини автомобіля та квартири. Вимог щодо припинення права власності на отримані сторонами частки у спадщині та виплату відповідної компенсації ОСОБА_1 не заявляла.

Проаналізувавши вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і об'єктивно з'ясував обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін зібраними у справі доказами, яким дав належну правову оцінку.

Оскаржуване рішення постановлене з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно відхилити.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 12 листопада 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Судді: Таргоній Д.О.

Голуб С.А.

Приходько К.П.