Справа № 369/6262/14-ц Головуючий у І інстанції Волчко А.Я.
Провадження № 22-ц/780/55/15 Доповідач у 2 інстанції Я.С. Мельник
Категорія 19 29.01.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

29 січня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Сушко Л.П., Матвієнко Ю.О.,

та секретаря Микитенко Д.А..

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах малолітньої ОСОБА_3 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 жовтня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 в інтересах малолітньої ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи без самостійних вимог: приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області ОСОБА_6, Служба у справах дітей Києво-Святошинської районної адміністрації Київської області, про визнання недійсним договору купівлі-продажу будинку,-

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом в інтересах малолітньої ОСОБА_3, в якому просив визнати недійсним договір купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1.

Обґрунтовує свої вимоги тим, що 21 червня 2001 року ОСОБА_4 отримала вищевказаний будинок у порядку спадкування від ОСОБА_7

29 травня 2004 року між позивачем ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було зареєстровано шлюб, після чого вони проживали разом у цьому будинку та вели спільне господарство.

13 січня 2007 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу зазначеного житлового будинку.

Позивач вказує, що внаслідок укладення спірного договору малолітня дитина була позбавлена права користування єдиним житлом, фактично залишилася на вулиці і, оскільки він укладений всупереч вимог ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» та суперечить правам та інтересам малолітньої дочки, то він, як її законний представник, змушений ставити питання про визнання недійсним цього договору.

Також зазначає, що на даний час дитина без реєстрації тимчасово проживає разом з ним в орендованій кімнаті гуртожитку, без належних зручностей та умов для її повноцінного розвитку.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 жовтня 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із цим рішенням, ОСОБА_2 в інтересах малолітньої ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування матеріального права та неповне з'ясування судом усіх обставин справи.

У обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що, оскільки спірний договір купівлі-продажу будинку в порушення вимог закону було вчинено без згоди органу опіки та піклування, так як на час посвідчення договору право користування цим будинком мала їх малолітня дочка то, на думку апелянта, такий правочин є недійсним.

Відповідно до ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у цих сторін виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Однак зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було надано належних доказів щодо наявності підстав для визнання правочину недійсним та не довів, що малолітня ОСОБА_3 мала право власності або право користування на вказане нерухоме майно.

Колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 21 червня 2001 року ОСОБА_4 отримала свідоцтво про право власності на будинок АДРЕСА_1, у порядку спадкування за законом після смерті її батька ОСОБА_7 (а. с. 97).

29 травня 2004 року між позивачем та ОСОБА_4 було зареєстровано шлюб після укладення якого вони були зареєстровані та постійно проживали у цьому будинку до 24.04.2007 року разом з донькою ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується копією їх паспортів(а.с.15,16), довідками виконкому Білогородської сільської ради №826 від 19.07.2006 року(а.с.75), №389 від 24.04.2007 року(а.с.12), №35 від 16.01.2007 року(а.с.110) та № 1163 від 28.11.2014 року(а.с.111), копією виписки з реєстру для реєстрації нотаріальних дій (а. с. 45).

13 січня 2007 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу зазначеного житлового будинку (а. с. 4).

Відповідно до ч. 1, ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно із ч. 6, ст. 203 ЦК України, правочин, що вчиняється батьками, не може суперечити правам та інтересам їх неповнолітніх дітей.

Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання у момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до положень ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» (у редакції на час укладення оспорюваного правочину) неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень. Для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування.

У разі вчинення правочину без дозволу органу опіки та піклування, такий правочин є нікчемним ( ч. ст.224 ЦК України)

Згідно із ст. 156 Житлового кодексу України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ст. 177 Сімейного кодексу України, батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу опіки та піклування вчиняти правочини щодо її майнових прав.

Згідно із ч. 4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Таким чином, право малолітньої ОСОБА_3 на користування жилим приміщенням у спірному будинку, де вона мешкала разом із батьками, виникло на підставі приписів закону: зокрема ст. 29 ЦК України та ст. 156 ЖК України, тому висновок місцевого суду про те, що малолітня ОСОБА_3 на час укладення спірного правочину не мала права на користування вказаним нерухомим майном не ґрунтується на вищевикладених обставинах справи та вимогах Закону.

Також, суд першої інстанції не звернув уваги на ту обставину, що оспорюваний договір купівлі-продажу будинку в порушення вимог ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» (у редакції на час укладення оспорюваного правочину) був укладений без згоди органу опіки та піклування, а також, що у матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази, що малолітня ОСОБА_3 на час укладення спірного правочину мала право користування будь-яким іншим житлом на території України.

Та обставина, що після відчуження спірного будинку, яким малолітня ОСОБА_3 постійно користувалася та дотепер вона не має іншого житла для постійного проживання і на даний час тимчасово без реєстрації проживає з батьком, - позивачем ОСОБА_2, у кімнаті гуртожитку, на думку колегії, свідчить про порушення її прав та інтересів укладенням оспорюваного правочину.

Посилання представника відповідачки ОСОБА_5 на те, що, оскільки на час укладення оспорюваного правочину малолітня ОСОБА_3 не була власником спірного будинку та не була зареєстрована у ньому, то і не мала права на користування цим жилим приміщенням, є необґрунтованими та такими, що в даному випадку не мають правового значення, оскільки згідно ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла 10 років, є місце проживання її батьків, тобто, право на користування жилим приміщенням у малолітньої ОСОБА_3 є похідним від такого права її батьків, які, за матеріалами справи, на час укладення оскаржуваного правочину, були зареєстровані і постійно проживали разом з нею в спірному будинку і іншого житла в Україні не мали.

Отже, укладенням оспорюваного договору купівлі-продажу зазначеного будинку без згоди органу опіки та піклування, право користування яким на час його посвідчення мала малолітня ОСОБА_3, порушено як вимоги Закону щодо його укладення, так і її права та інтереси, які підлягають захисту.

Суд першої інстанції в порушення вимог ст.ст. 212-214 ЦПК України на вказані положення закону та обставини справи належної уваги не звернув та дійшов до помилкового висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню на підставі ст. 309 ЦПК України у зв'язку з невідповідністю висновків суду обставинам справи та неправильним застосуванням судом норм матеріального права.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог. Також, необхідно стягнути з відповідачів на користь позивача в рівних частинах його судові витрати.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 жовтня 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1, укладений 13 січня 2007 року між ОСОБА_8 і ОСОБА_5, який посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського нотаріального округу Київської області ОСОБА_6 та зареєстрований у реєстрі за № 20.

Стягнути з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі по 491 грн. 25 коп. з кожної.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржене у касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: