Виноградівський районний суд Закарпатської області
___________________________________________________________________________________________________
Справа № 299/3865/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30.01.2015 року м.Виноградів

Виноградівський районний суд Закарпатської області в особі: головуючого - судді Трагнюк В.Р., при секретарі - Конар В.М., за участю представника позивача ОСОБА_1, представника відповідача - ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя,

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя.

Позов обґрунтовує тим, що 19.05.2007 року між ним та відповідачкою укладено шлюб. Рішенням Виноградівського районного суду від 15.07.2011 року шлюб між ними розірвано. Від даного шлюбу спільних дітей не народилось.

За час перебування в шлюбі було придбано житлову квартиру в АДРЕСА_2, яка зареєстрована за відповідачем на підставі договору купівлі-продажу від 05.06.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Виноградівського районного нотаріального округу ОСОБА_5

Загальна площа квартири становить 48,6 кв.м., а житлова площа 35,9 кв.м. Вартість квартири становить 31527,00 грн.

З врахуванням положень ст.ст. 60, 69 СК України, ст.372 ЦК України, оскільки договору про набуте майно між сторонами не укладено, воно належить кожному у рівних частках.

У зв'язку з цим позивач звертається до суду з метою розподілити сумісне набуте майно по половині та визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири.

Жодних обставин, які би перешкоджали визнати квартиру спільною сумісною власністю, не існує.

Факт реєстрації шлюбу в державних органах РАЦС тягне за собою встановлення презумпції виникнення спільної сумісної власності на майно, набуте подружжям під час дії зареєстрованого шлюбу. Оскільки квартира була придбана за час перебування сторін у шлюбі, то дана квартира визнається спільною сумісною власністю подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалене рішення, суд присуджує з іншої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Представник позивача в судовому засіданні обставини та вимоги позову підтримав, позовні вимоги просив задовольнити, пояснив, що право позивача як на час розірвання шлюбу так і після розлучення на спірне майно не порушується. Також надав письмові пояснення на заперечення. Згідно яких, спірна квартира була придбана за кошти, отримані в рахунок реалізації (продажу) житлового будинку по АДРЕСА_1, яка належала в той час гр. ОСОБА_6, в інтересах якого діяв позивач. Даний будинок був проданий і через 20 хвилин було укладено договір купівлі продажу спірної квартири. Позивачем не пропущено строк позовної давності на пред'явлення до суду позову про поділ спільного майна подружжя. Право колишнього подружжя на частку у спільному сумісному майні зберігається незалежно від припинення шлюбу (ст. 68 Сімейного кодексу України). У випадку порушення цього права особа має право на його захист. До таких вимог позовна давність застосовується у три роки, вона обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ст. ст. 20, 72 Сімейного кодексу України). Доказів, які б свідчили про існування на той час обставин, з якими законодавець пов'язує обчислення початку перебігу позовної давності, в запереченні не наведено. Весь час після розірвання шлюбу, права та інтереси ОСОБА_3 щодо даної квартири жодного разу не порушувались. Єдиною підставою заявлення цього позову є та обставина, що ОСОБА_3 перебуває на військових діях АТО на Сході України. Не знаючи, чи з ним може щось статися, позивач вирішив поділити все своє майно і отримати за час життя правовстановлюючі документи на квартиру. Позивач має своє власне житло, тому в нього весь цей час не було необхідності проживати в спірній квартирі, його права ніким не порушувались. Такої ж правової позиції дотримується ВССУ в Своїй ухвалі від 29.06.2011 року по справі № 6-6284св11. Відповідач бажає відступити від засад рівності часток подружжя, враховуючи неповнолітню дочку від попереднього шлюбу. При цьому відповідач посилається на ч. 2 ч. 3 ст. 70 СК України, однак не наводить жодних доказів того, що позивач не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. Позивач не сплачує жодних аліментів на утримання дочки відповідача, оскільки він не є батьком даної дитини, а тому відсутня основна умова відступлення від засади рівності часток.

Представник відповідача в судовому засіданні проти обставин та вимог позов заперечувала, у задоволенні позову просила відмовити з підстав викладених у запереченні.

Подане заперечення обґрунтовує тим, що з позивачем по справі відповідач знайома з 2000 року. Більш тісні дружні стосунки в них почалися у 2005 році. На момент дружніх стосунків з позивачем у відповідача була у власності квартира за адресою АДРЕСА_1, яку вони вирішили продати і купити нову. 29 грудня 2005 року згідно Договору купівлі-продажу від 29.12.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_7 дану квартиру відповідач продала за 18 000 доларів США і позивач по справі був обізнаний про дану подію і не заперечував проти того.

У 2006 році вони запланували узаконити свої стосунки і одружитися. Після чого 19 травня 2007 року ними було укладено шлюб. 05.06.2008 року згідно договору купівлі-продажу від 05.06.2008 p., посвідченого приватним нотаріусом Виноградівського районного нотаріального округу ОСОБА_5 було придбано спірну квартиру. 17.06.2008 року відповідач особисто, за своєї ініціативи, прописала у вищевказаній спірній квартирі свого колишнього чоловіка, що підтверджується відмітками у паспорті та будинковій книжці (копії додаються).

Рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 15.07.2011 р. шлюб укладений між ними розірвано.

При розгляді цивільної справи про розірвання шлюбу колишній чоловік ОСОБА_8 не висував претензій, та не висував вимог щодо розподілу майна.

Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто

Так, застосовуючи це положення судова практика виходить з того, що у випадку укладення одним із подружжя, наприклад, кредитного договору в інтересах сім'ї, подружжя є солідарними боржниками за цим договором, а тому один із подружжя, який виконав зобов'язання, що виникло з кредитного договору, має право пред'явити до іншого вимогу про відшкодування частини сплачених за кредитним договором коштів.

Так 22 лютого 2008 року відповідачем у Виноградівській районній кредитній спілці «Едельвейс» було оформлено кредитний споживчий кредит на використання для забезпечення нормального спільного майна подружжя (копія додається). Даний кредит був повністю сплачений нею особисто, оскільки її колишній чоловік ніде не працював і доходів не мав. Про повну сплату кредиту свідчить довідка Виноградівської районної кредитної спілки «Едельвейс» від 28 вересня 2010 року (копія додається).

Крім цього, у відповідача на утриманні знаходиться неповнолітня донька від першого шлюбу.

Також зазначає на те, що позивач до офіційного розірвання шлюбу у березні 2010 року забрав свої речі і перейшов жити до своїх батьків. І з того часу жодного разу не навідувався у спірній квартирі, що стверджується актом депутата Виноградівської міської ради, складений за участю сусідів та працівників Виноградівського РВ УМВС.

З урахуванням викладеного у задоволенні позову просить відмовити.

Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини.

19.05.2007 року між сторонами укладено шлюб, який рішенням Виноградівського районного суду від 15.07.2011 року розірвано (а.с.35). Як встановлено судом за час шлюбу спільних дітей у сторін не народилось.

05.06.2008 року на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_4 придбала житлову квартиру в АДРЕСА_2, посвідченого приватним нотаріусом Виноградівського районного нотаріального округу ОСОБА_5, зареєстрованого у органах БТІ (а.с.6,7-7зв.)

Вирішуючи питання про належність зазначеного нерухомого майна до спільної сумісної власності подружжя, суд виходить з наступних обґрунтувань.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Як вбачається з матеріалів справи, пояснень представників сторін за договором купівлі-продажу 05.06.2008 року, посвідченого нотаріально, ОСОБА_4 придбала житлову квартиру в АДРЕСА_2. Зазначене вище майно є зареєстроване одноосібно на ОСОБА_4 (а.с. 6-7,7зв.,38)

До купівлі зазначеного нерухомого майна відповідач, за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу, 29.12.2005 року продала належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 (а.с.30). У період грудень 2005 року - серпень 2006 року тримала на депозитному рахунку 45 600 гривень.

Жодних даних, які вказували на те, що відповідач при купівлі спірної квартири використала кошти спільні з позивачем, який ніде не працював, доходів не мав, відсутні. Поряд з цим, пояснення представника відповідача, договір купівлі-продажу від 05.06.2008 року стверджують обставину заперечення про те, що спірна квартира була придбана відповідачем за власні кошти.

Письмові пояснення представника позивача та обставини на які він посилається суд до уваги не приймає.

Так, за поясненнями представника позивача, спірна квартира була придбана за кошти, отримані в рахунок реалізації (продажу) житлового будинку по АДРЕСА_1, яка належала в той час гр. ОСОБА_6, в інтересах якого діяв позивач (а.с.50,56-57). Даний будинок був проданий і через 20 хвилин було укладено договір купівлі продажу спірної квартири.

Поряд з цим, за договором-купівлі продажу житлового будинку по АДРЕСА_1, яка належала гр. ОСОБА_6, позивач ОСОБА_3 діяв як представник власника, а сам договір купівлі-продажу будинку укладений за часом пізніше коли позивач придбала спірну квартиру (а.с.43-44).

Таким чином, обставина позову про те, що спірна квартира відноситься до спільного майна подружжя в судовому засіданні свого підтвердження не знайшла.

Крім того, як встановлено судом з пояснень представників сторін, довідки № 690 від 28.04.2014 року, акту складеного депутатом міської ради, позивач не проживає у спірній квартирі за адресою: АДРЕСА_2, з 02.03.2010 року по теперішній час, тобто понад 3 роки (а.с.36,37,39-40).

Твердження представника позивача про не порушення відповідачем прав позивача, як до розірвання шлюбу так на час вирішення даного спору, суд до уваги не приймає, оскільки по-перше: сам факт звернення позивача до суду вказує на зворотне, а по-друге: при відсутності між сторонами спору про поділ спільного майна суд враховує, що дружина та чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою (ч.2 ст.69 СК України). Договір про поділ нерухомого майна має бути посвідчений нотаріально.

Як встановлено судом, як після розірвання так і на час вирішення судом спору про поділ майна, сторони та їх представники не дійшли згоди щодо поділу спірного майна.

Врахувавши ці обставини у справі, суд прийшов до висновку про те, що позивачем пропущений строк позовної давності, оскільки після розірвання шлюбу, між сторонами виникали спірні відносини по питанню спірного майна, що також свідчить про виникнення питання про право власності на нього, але сторони не ставили питання про його розподіл. А тому, суд констатує про пропущення позивачем встановлений трирічний строк позовної давності.

Відповідно до вимог ч.2 ст.72 СК України передбачено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки.

Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Позивач не надав суду ніяких належних та достовірних доказів про те, що строк позовної давності ним не пропущений.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Таким чином, враховуючи встановлені обставини, позов не підлягає до задоволення з підстави недоведеності заявлених вимог та за спливом позовної давності.

У відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Позивачем підтверджено документально понесені витрати на правову допомогу та сплату судового збору, а оскільки рішення суду ухвалено не на його користь, судові витрати з другої сторони не присуджуються.

Керуючись ст.ст. 208, 209, 212-215 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

На рішення може бути подана апеляційна скарга протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

ГоловуючийВ. Р. Трагнюк