Провадження №22-ц/784/333/15
провадження № 22ц/784/333/2015 Головуючий у першій інстанції: Батченко О.В.
категорія 27 Доповідач в апеляційній інстанції: Лівінський І.В.
У Х В А Л А

іменем України

29 січня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Лівінського І.В.,

суддів: Данилової О.О., Шаманської Н.О.,

при секретарі судового засідання Яценко Л.В.,

за участю: представника позивача ОСОБА_3,

представника відповідача Ремешевського Є.А.,

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»

на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 25 листопада 2014 року

за позовом

ОСОБА_5 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), третя особа ОСОБА_6 про припинення поруки,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року ОСОБА_5 звернувся з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про припинення поруки.

Позивач зазначав, що 11 вересня 2008 року він уклав з ЗАТ «ПриватБанк» (згодом перейменовано у ПАТ) договір поруки, яким забезпечено виконання кредитного договору, укладеного між ОСОБА_6 та зазначеним банком, за яким банк надав ОСОБА_6 20000 дол. США кредиту строком до 10 вересня 2010 року зі сплатою 24 % річних.

Посилаючись на те, що ПАТ КБ «ПриватБанк» не пред'явив до нього майнових вимог, що випливають з договору поруки до закінчення строку встановленого у договорі поруки та не пред'явив таких вимог і протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов'язання позивач просив суд визнати поруку припиненою.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 25 листопада 2014 року позов задоволено. Постановлено визнати припиненими зобов'язання ОСОБА_5 щодо поручительства перед ПАТ КБ «ПриватБанк» на підставі договору поруки від 11 вересня 2008 року.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, невірне застосування судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин справи, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, дослідивши докази по справі в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Так, судом встановлено, що 11 вересня 2008 року між ОСОБА_6 та ЗАТ «ПриватБанк» (згодом перейменовано у ПАТ) було укладено кредитний договір № 53ЭС/2008, за яким банк надав ОСОБА_6 20000 дол. США кредиту строком до 10 вересня 2010 року зі сплатою 24 % річних. Того ж дня, для забезпечення виконання кредитного договору банк уклав з ОСОБА_5 договір поруки. При цьому, сторони визначили, що цей договір діє до повного виконання грошового зобов'язання за кредитним договором № 53ЭС/2008 від 11 вересня 2008 року (а.с. 91)

ОСОБА_5 поставив питання про припинення поруки в порядку, передбаченому ч. 4 ст. 559 ЦК України.

Враховуючи що банк не надав належних доказів звернення до ОСОБА_5 з позовом про виконання зобов'язань за кредитом, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що порука є припиненою.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та правовим позиціям, висловленим Верховним Судом України у справах № 6-53цс14, № 6-6цс14, №6-125цс14.

Направлення банком до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська позову до ОСОБА_5 та інших про стягнення кредитної заборгованості по спірному договору в лютому 2011 року, не може вважатись належним зверненням до суду з відповідним позовом, оскільки зазначений позов був повернутий судом за правилами п. 4 ч. 3 ст. 121 ЦПК України, як неподаний.

Отже, в даному випадку не було розпочату процедуру судового розгляду та відповідачу ОСОБА_5 не було вручено вимогу банку у вигляді позову, а тому не можна вважати, що банком виконано положення ч. 4 ст. 559 ЦК України щодо вручення вимоги поручителю протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Звернення відповідача в червні 2013 року з позовом до ОСОБА_5, за яким 13 листопада 2013 року Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська ухвалено заочне рішення про стягненя заборгованості за спірним кредитом, також не може прийматись до уваги, оскільки цей позов предявлено банком поза межами шестимісячного строку від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Посилання апелянта на те, що порука не припинена, оскільки відповідно до пункту 5.1 договору поруки сторони домовились про встановлення строку захисту порушеного права протягом п'яти років, не заслуговують на увагу.

Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Згідно із частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, установлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора на задоволення його вимог. Останнє означає, що строк поруки належить до преклюзивних строків, основна властивість яких, крім того, що їх сплив, на відміну від строків позовної давності, припиняє суб'єктивне право, полягає в тому, що вони не можуть бути призупинені, перервані чи відновлені. Такі строки також не можуть бути змінені за домовленістю сторін договору та їх настання припиняє права кредитора та обов'язок боржника за договором.

Правила частини четвертої статті 559 ЦК України встановлюють припинення поруки як за договором із визначеним строком дії поруки, так і за договорами, в яких строк дії поруки або строк основного зобов'язання встановлений не був.

Припинення поруки зі спливом строку, установленого в договорі поруки, означає, що кредитор позбавляється можливості звернутись із вимогою до поручителя про виконання його зобов'язання за договором поруки у зв'язку з припиненням такого зобов'язання поручителя.

За змістом речення першого та третього зазначеної статті кредитор повинен встигнути звернутись до поручителя з вимогою про виконання останнім свого обов'язку за договором поруки, у тому числі в примусовому порядку.

Разом із тим за змістом другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України у разі, якщо строк договору поруки не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить до поручителя вимоги.

Правова природа зобов'язання у всіх випадках, передбачених статтею 559 ЦК України, є тотожною.

Вимога кредитора до поручителя полягає в реальному виконанні зобов'язання за боржника, оскільки така вимога може бути заявлена лише в разі невиконання боржником своїх зобов'язань та настання строку виконання основного зобов'язання.

Виходячи з тотожної природи зобов'язань, які регулюються реченнями першим і третім частини четвертої статті 559 ЦК України та реченням другим частини четвертої цієї статті, правову конструкцію частини четвертої статті 559 ЦК України, викладену в одному абзаці, ототожнює правову природу усіх зобов'язань, преклюзивність строку дії договору поруки, необхідно дійти висновку, що такою вимогою може бути лише позов, заявлений кредитором до поручителя в судовому порядку, оскільки пред'явлення іншої вимоги суперечить правовій природі поруки як строкового зобов'язання.

Відповідно на вказані строки не поширюється положення частини п'ятої статті 267 ЦК України про захист судом порушеного права у разі, коли строк позовної давності пропущений із поважних причин.

Отже, сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, так само як закінчення строку, установленого договором поруки, та закінчення одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся до поручителя з позовом.

Разом із тим позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). При цьому відповідно до частин першої та п'ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання.

Якщо договір поруки припинився (у тому числі й на підставі непред'явлення кредитором відповідної вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання), інститут позовної давності застосовано бути не може, тому що всі права та обов'язки сторін за цим договором слід вважати припиненими.

Отже, непред'явлення кредитором вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання у разі, якщо строк дії поруки не встановлено, є підставою для припинення останнього, а отже, і обов'язку поручителя нести солідарну відповідальність перед кредитором разом із боржником за основним зобов'язанням.

Також треба зазначити, що звернення до суду після спливу передбаченого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку не є підставою для відмови в позові у зв'язку зі спливом строку позовної давності, а є підставою для відмови в позові у зв'язку з припиненням права кредитора на задоволення своїх вимог за рахунок поручителя.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 17 вересня 2014 року у справі № 6-170цс13.

Інших доводів, які б спростували висновки суду чи доводили б порушення ним вимог матеріального та процесуального права, апеляційна скарга не містить, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування судового рішення.

Керуючись ст. ст. 303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» відхилити, а рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 25 листопада 2014 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: Судді: