Справа №487/8528/14-ц 26.01.2015 26.01.2015 26.01.2015
Провадження № 22ц/784/242/15 Головуючий 1 інстанції Розумовська О.Г.
Категорія 48 Доповідач в апеляційній інстанції Лисенко П.П.
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

26 січня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

Головуючого Лисенка П.П.,

суддів: Самчишиної Н.В. та Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання - Харитоновою І.В.,

з участю:

представника відповідача - ОСОБА_2,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_2 рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 10 грудня 2014 року, ухваленого у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 та ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна дійсним, визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на частку в ній, -

у с т а н о в и л а :

27 серпня 2014 року ОСОБА_4 пред'явила позов до ОСОБА_6 та ОСОБА_5, який обґрунтовувала наступним.

27 серпня 1994 року вона та ОСОБА_6 уклали, а 04 жовтня 2007 року розірвали шлюб (а.с. - 11). Разом з тим, фактично шлюбно-сімейні відносини припинені лише у грудні 2010 року.

Перебуваючи у шлюбі, ІНФОРМАЦІЯ_1 вона народила сина ОСОБА_7, батьком якого є ОСОБА_6

За цей час, на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна, зареєстрованому на Південній товарній біржі 30 січня 1998 року за № 8151, вони набули у спільну сумісну власність належну ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1, вказавши набувачем колишнього чоловіка.

Сім'я вселилася в назване житло, була в ньому зареєстрована і стала там проживати.

Будь-яких спорів щодо належності житла у подружжя не було, колишній чоловік визнавав за нею право на придбане житло і не перешкоджав користуватися ним.

Посилаючись на викладене та бажаючи узаконити за собою право на частину спірної квартири, вона просила:

· визнати договір купівлі-продажу від 30 січня 1998 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 дійсним;

· визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_6 та ОСОБА_4;

· визнати за нею право власності на ? частини зазначеної квартири;

· стягнути з ОСОБА_6 на її користь витрати на правову допомогу в розмірі 4 000 гривень та судовий збір 730 гривень 20 копійок.

12 вересня 2014 року представник позивача надала до суду заяву, в якій, залишивши без змін позовні вимоги, уточнила їх підстави.

В судовому засіданні позивач та її представник уточнену позовну заяву підтримали та просили задовольнити.

Представник ОСОБА_6 - ОСОБА_2 позовні вимоги визнала частково, підтримала визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя та визнання за позивачем права власності на ? частини квартири.

В задоволені решти вимог просила відмовити.

ОСОБА_5 в судове засідання не з'явилась і її правова позиція щодо процесуальної долі позову невідома.

Представник третьої особи Південна товарна біржа до судового засідання не з'явився, надіслав заяву, в якій проти задоволення позову не заперечував.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 10 грудня 2014 року позов задоволено у повному обсязі.

Представник ОСОБА_6 - ОСОБА_2 подала на це рішення апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати й ухвалити нове, яким позовні вимоги залишити без розгляду.

В обґрунтування апеляційної скарги посилалась на невідповідність рішення дійсним обставинам справи та положенням чинного цивільного та цивільно-процесуального законодавства, а саме, ігнорування судом можливості добровільного вирішення спору.

Апеляційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржене рішення суду 1 інстанції в частині вирішення вимог позивача про розподіл судових витрат змінити, зменшивши розмір відшкодування. В іншій частині рішення залишити без змін.

Вирішуючи спір таким чином, як викладено у оскарженому рішенні, районний суд виходив з того, що позов є доведеним і в наявності усі умови, для його задоволення у повному обсязі, в тому числі, і вимоги позивача про відшкодування витрат на правову допомогу у повному обсязі.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області погоджується з обставинами та правовідносинами, встановленими судом першої інстанції, його висновки щодо вирішення суті спору вважає вірними, обгрунтованими та законними.

В той же час, висновок суду про розподіл судових витрат, як на думку колегії, є не зовсім вірним, обґрунтованим й законним.

Так, відповідно до статей 1,3 ЦК України, 1,3-4,10-11,303 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем.

При цьому, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета та підстав спору на власний розсуд.

Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Судовий розгляд, яким цивільна справа вирішується по суті, закінчується ухваленням рішення суду.

В силу ст. ст. 10, 59, 60, 213 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року "Про судове рішення у цивільній справі" рішення суду у цивільні справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при рівності прав щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 58 - 59, ч.3 ст. 61, 212 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 60 ЦПК України, обов'язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Як вбачається з позовної заяви ОСОБА_4, її вимоги стосуються обставин та правовідносини, які ті за собою потягнули, що виникли 30 січня 1998 року, тобто за дії Цивільного кодексу УРСР в редакції 1963 року.

Дійсно, за ч. 2 ст. 47 ЦК України у названій редакції, суд був вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, що потребувала нотаріального посвідчення, визнати її дійсною - але лише за умов, що одна з сторін повністю або частково її виконала, а друга сторона ухиляється від нотаріального її оформлення (це ж правило збережено і ч. 2 ст. 220 чинного ЦК України).

З буквального тлумачення наведених статей, право на такий спосіб захисту порушеного права, як визнання договору дійсним, належить лише сторонам по ньому.

При цьому, визначаючи можливість заявлення такого позову іншим з подружжя, який безпосередньо не був учасником угоди, слід виходити з положень ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України, яка діяла на час виникнення правовідносин з набуття спірної квартири.

Згідно ж неї, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю.

Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Таким чином, презюмуючи рівні права подружжя на майно, набуте у шлюбі, законодавець фактично зняв перешкоди для пред'явлення позову в порядку ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР одному з подружжя, який не був учасником угоди.

Як вбачається з матеріалів справи, 30 січня 1998 року ОСОБА_6 та ОСОБА_5 уклали біржовий договір, за яким перший придбав у спільну сумісну власність з позивачем, з якою перебував у шлюбі, квартиру АДРЕСА_1, зареєструвавши набуте у Миколаївському міжміському бюро технічної інвентаризації на себе. Продавець отримала від нього повний розрахунок, передавши натомість квартиру. Подружжя вселилося в житло і було в ньому зареєстроване.

Оскільки натепер ОСОБА_6 не визнає за колишньою дружиною права власності на спільну квартиру, то у неї не було іншого способу захистити це право, як пред'явити зазначений позов, який з наведених вище правових підстав підлягав задоволенню у повному обсязі.

Оскільки цього ж, з таких же мотивів дійшов і районний суд, то підстав для задоволення апеляційної скарги в частині вирішення позовних вимог немає.

У той же час, розподіляючи судові витрати, суд допустився помилки, значно завищивши розмір витрат на правову допомогу.

Так, суду 1 інстанції вважав, що усі названі позивачем витрати на правову допомогу підлягають задоволенню, проте з цим погодитися не можна.

Відповідно до ст.ст. 79, 84 і 88 ЦПК України та Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» до стягнення належало 1 000 гривень (2 години участі у суді та час складання позовної заяви для однієї особи - представника, за довіреністю таких представників було аж три).

Оскільки у резолютивній частині свого рішення суд 1інстанції визначив судові витрати однією сумою у 4 700 гривень (4 000 компенсація витрат на правову допомогу + 730 витрат на вчинення судового збору) і у значно більшому розмірі, то його розмір компенсації слід зменшити до 1 730 гривень рішенням апеляційної інстанції.

Стосовно посилання особи, яка подала апеляційну скаргу на те, що суд не визнав і за ОСОБА_6 права власності на ? частку у спірній квартирі, то воно не може братися до уваги і слугувати скасуванню оскарженого рішення, оскільки названої вимоги сторони не ставили, а суд за власної ініціативи позбавлений можливості вийти за межі позовних вимог.

Більше того, визнавши дійсним договір купівлі продажу квартири, за яким на відповідача проведено державну реєстрацію майнового права, суд підтвердив право того на решту квартири.

Що ж до тверджень особи, яка подала апеляційну скаргу, про наявність процесуальних порушень при розгляді судом 1 інстанції даної цивільної справи, то вони не можуть слугувати скасуванню оскарженого рішення, оскільки більша частина з них не має підтвердження, а ті ж, що мають місце, носять формальний характер і не вплинули на результат вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313 - 314, 316 ЦПК України, колегія суддів судової палати, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 10 грудня 2014 року в частині розподілу судових витрат змінити, зменшивши розмір присуджених з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 судових витрат з 4 730 гривень 80 копійок до 1 730 гривень.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Судді: