У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Колодійчука В.М.,

суддів: Висоцької В.С., Гримич М.К., Умнової О.В., Фаловської І.М.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про знесення самочинного будівництва, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 17 червня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 13 серпня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2011 року ОСОБА_5 звернувся до суду із указаним позовом до ОСОБА_6, у якому просив суд усунути перешкоди у користуванні належною йому на праві власності земельною ділянкою площею 0,0613 га, що входить до складу земель садово-городницького товариства «Кам'яногірський», шляхом знесення самочинно збудованої будівлі на вказаній земельній ділянці за його рахунок з подальшим відшкодуванням витрат відповідачем ОСОБА_6 Позовні вимоги мотивував тим, що відповідно до договору купівлі-продажу від 15 серпня 2005 року він придбав у ОСОБА_7 садовий будинок, розташований на земельній ділянці площею 0,0613 га, що знаходиться на території садово-городницького масиву «Кам'яногірський» в с. Кам'яна Гора Костопільського району Рівненської області. Згідно з державним актом про право власності на земельну ділянку він є власником зазначеної земельної ділянки, проте позбавлений права користуватися нею, оскільки без жодних правових підстав нею користується ОСОБА_6 Крім того, на належній йому земельній ділянці знаходиться самочинно збудований будинок, у якому проживає відповідач з дітьми, на неодноразові звернення позивача не реагує, у зв'язку з чим він змушений був звернутись до суду із даним позовом.

Рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 17 червня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 13 серпня 2014 року, позов ОСОБА_5 задоволено.

Усунуто перешкоди у користуванні належною на праві власності ОСОБА_5 земельною ділянкою площею 0,0613 га, що входить до складу земель садово-городницького масиву «Кам'яногірський», шляхом знесення самочинно збудованої будівлі, що знаходиться на цій земельній ділянці, ОСОБА_5 за рахунок ОСОБА_6

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення та ухвалу судів попередніх інстанцій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, виходив з преюдиційності рішення апеляційного суду Рівненської області від 13 січня 2014 року, яким встановлено, що садовий будинок, розташований на земельній ділянці позивача, є самочинним будівництвом, у зв'язку з чим вважав позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

Проте погодитись із такими висновками судів не можна, оскільки суди дійшли їх з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону рішення судів попередніх інстанцій не відповідають.

Судами встановлено, що ОСОБА_5 є власником земельної ділянки площею 0,0613 га, що знаходиться на території садово-городницького масиву «Кам'яногірський» в с. Кам'яна Гора Мащанської сільради Костопільського району Рівненської області, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку, виданим 02 лютого 2007 року (а. с. 6-7).

Рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 02 липня 2013 року та рішенням апеляційного суду Рівненської області від 13 січня 2014 року було встановлено, що на зазначеній земельній ділянці розташований самочинно збудований будинок, у якому проживають ОСОБА_6 разом з донькою ОСОБА_8 та сином ОСОБА_9

Частиною 3 статті 61 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справі, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України об'єкт нерухомості відноситься до самочинного будівництва за наявності однієї із наведених умов: земельна ділянка не відведена для цієї мети; відсутній належний дозвіл на будівництво; відсутній належним чином затверджений проект; під час будівництва допущені істотні порушення будівельних норм і правил.

Згідно з ч. 2 ст. 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

За змістом частин четвертої та сьомої статті 376 ЦК України залежно від ознак самочинного будівництва особи, зазначені у цих пунктах, можуть вимагати від особи, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво: знесення самочинно збудованого об'єкта або проведення перебудови власними силами або за її рахунок; приведення земельної ділянки в попередній стан або відшкодування витрат.

Разом з тим під час розгляду справи у судах попередніх інстанцій не було встановлено наявність чи відсутність дозволу на проведення будівельних робіт, не встановлено особу, яка здійснила будівництво спірного будинку, період здійснення будівництва та час його закінчення, з урахуванням того, що відповідач разом з дітьми проживає у ньому з 2004 року, а право власності позивача на земельну ділянку виникло лише у 2006 році.

Крім того, районний суд вирішив питання про права та обов'язки дітей відповідача, які також проживають у спірному будинку, проте не залучив їх до участі у справі.

Враховуючи, що суди не встановили фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 17 червня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 13 серпня 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.М. Колодійчук
судді:В.С. Висоцька
М.К. Гримич
О.В. Умнова
І.М. Фаловська