Справа № 192/2773/14
Провадження № 2/192/81/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"09" червня 2015 р.СОЛОНЯНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - судді Омелюх В.М.,

при секретарі - Савчуковій В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в смт.Солоне цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення боргу,

В С Т А Н О В И В :

Позивач з урахуванням уточнень від 30 березня, 18 травня та 09 червня 2015 року звернувся до суду з позовом до відповідачів про стягнення боргу спадкодавця за договором позики в розмірі 58527 гривень 00 копійок відповідно розміру їх долі в спадщині, витрат на правову допомогу та сплату судового збору при зверненні з позовом до суду.

На обґрунтування позовних вимог зазначив, що 09 грудня 2011 року він уклав з ОСОБА_5 договір позики, згідно якого надав останній у позику 46 000 гривень зі строком повернення до 31 грудня 2011 року, що підтверджується розпискою про отримання грошових коштів.

В якості гарантії повернення суми позики ОСОБА_6 склала на його користь заповіт, яким заповідала йому на випадок своєї смерті земельну ділянку площею 4,800 га, яка належала їй на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ІУ-ДП №016586, та земельну ділянку площею 2,77 га, яка належала їй на підставі державного акту про право приватної власності на землю серії ЯГ №562108.

Зобовязання за договором позики ОСОБА_6 по поверненню грошових коштів в строк до 31 грудня 2011 року не виконала, при цьому 03 вересня 2013 року склала новий заповіт на користь своїх родичів, після чого 18 березня 2014 року померла.

22 липня 2014 року він звернувся до нотаріальної контри із заявою про прийняття спадщини за заповітом, де йому було повідомлено про недійсність заповіту на його користь внаслідок складання ОСОБА_6 нового заповіту. В той же день він звернувся до нотаріальної контори з претензією до спадкоємців ОСОБА_6 стосовно повернення позики, а згідно інформації нотаріуса спадщину після смерті божника ОСОБА_6 на належне їй майно у встановленому законом порядку прийняли відповідачі у справі, але зобовязань позичальника по поверненню боргу не виконали, у звязку з чим він змушений звернутися з позовом до суду для примусового стягнення з відповідачів боргу з урахуванням відповідно до ст.625 ЦК України індексу інфляції за період з 01 січня 2012 по 18 березня 2014 роки, тобто в сумі 55476 гривень, та з урахуванням 3% річних з простроченої суми, розмір яких за період з 01 січня 2012 року по 18 березня 2014 року становить 3051 гривня, а всього - 58527 гривень відповідно розміру їх долі у спадщині, оскільки відповідно до ст.1282 ЦК України спадкоємці зобовязані задовольнити вимоги кредитора повністю в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Крім цього, при постановлені судового рішення прохав стягнути з відповідачів понесені ним витрати по сплаті судового збору при зверненні з позовом до суду в сумі 669 гривень 91 копійка та витрати на правову допомогу, розмір яких згідно розрахунку становить 3046 гривень, в тому числі 1000 гривень за надання консультацій та складання позовної заяви до суду, а 2046 гривень за участь у судових засіданнях 16 січня, 06 лютого, 10 березня, 30 березня та 08 травня 2015 року протягом 4,2 години.

Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_7, який діє на підставі довіреності від 03 грудня 2014 року (а.с.11,38), які належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи через другого представника позивача - адвоката ОСОБА_8 (а.с.34-37) під особисту розписку останнього (а.с.136), в судове засідання 09 червня 2015 року не зявилися, про причини неявки суду не повідомили, у звязку з чим суд ухвалив розглядати справу за відсутності цих осіб за участю представника позивача ОСОБА_8, який має всі повноваження сторони у справі.

Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат ОСОБА_8, який діє на підставі договору про надання юридичних послуг від 15 січня 2015 року, посвідчення адвоката, ордера, свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю (а.с.34-37), в судовому засідання позовні вимоги підтримав в повному обсязі в сумі 58527 гривень, з яких 55476 гривень становить сума борг у з урахуванням індексу інфляції за період з 01 січня 2012 року по 18 березня 2014 року, а 3051 гривня - 3% річних від простроченої суми боргу за цей же період, та просив їх задовольнити. Пояснив, що позивач за договором позики у формі письмової розписки надав грошові кошти в сумі 46000 гривень у борг ОСОБА_6, яка зобовязалась їх повернути до 31 грудня 2001 року, а в якості гарантії повернення грошей склала на його користь заповіт на належні їй на праві власності на підставі державних актів на право приватної власності на землю земельні ділянки площею 4,800 га та 2,77 га. У визначений договором позики строк боржник грошових коштів не повернула, а 18 березня 2014 року померла, у звязку з чим позивач в межах шестимісячного строку подав претензію до спадкоємців померлої відповідачів у справі, на користь яких ОСОБА_6 залишила останній заповіт на належне їй майно, про повернення боргу спадкодавця, але останні його добровільно повернути відмовляються. З посилання на ст.625 ЦК України прохав стягнути з відповідачів суму боргу з урахуванням індексу інфляції та 3% річних від простроченої суми за період з 01 січня 2012 року по 18 березня 2014 року у загальній сумі 58527 гривень, а також витрати на правову допомогу в сумі 3046 гривень та сплату судового збору в сумі 669 гривень 91 копійка.

Відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_3, які про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином через свого представника - ОСОБА_9, який діє на підставі довіреностей з усіма повноваженнями сторони у справі (а.с.40-46), в судове засідання не зявилися, про причини неявку суду не повідомили.

Представник відповідачів - ОСОБА_9, який діє на підставі довіреності від 13 січня 2015 року (а.с.41,43,45), в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити в їх задоволенні, надавши суду і письмові пояснення-повідомлення (а.с.82-85,131-133), при цьому пояснив, що згідно ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинялися внаслідок його смерті. Умовою переходу в порядку спадкування права власності на обєкти нерухомості, в тому числі і земельну ділянку, є набуття спадкоємцем зазначеного права у встановленому законом порядку, для чого спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття такого права. Оскільки право власності на нерухоме майно, до якого відносяться і земельні ділянки, виникає з моменту державної реєстрації такого права, то проведення відповідного виду стягнення на користь позивача за рахунок нерухомого майна, якими є земельні ділянки, можливе лише у разі, коли спадкоємці вчинять необхідні за законом дії, необхідні для набуття права власності на таке майно, у звязку з чим відсутні визначені законом підстави для проведення судом відповідних стягнень на користь позивача за рахунок спадкового майна, оскільки саме позивач утримує оригінали державних актів на право власності на земельні ділянки померлого, що перешкоджає спадкоємцям як оформити спадкові права, так і погасити за його рахунок борги спадкодавця та в подальшому стягнути на свою користь з позивача несплачену спадкодавцю орендну плату за користування земельними ділянками. Вважав, що оскільки відповідно до вимог ст.549 ЦК України неустойкою (пенею, штрафом) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання, інфляційні та три відсотки річних є штрафом за прострочення виконання грошового зобовязання, які обчислюються у відсотках від суми невиконаного грошового зобовязання. Згідно вимог ст.1231 ЦК України до спадкоємця переходить обовязок сплатити неустойку, яка була присуджена судом за життя спадкодавця, у звязку з чим відсутні правові підстави для задоволення вимог позивача щодо стягнення з відповідачів боргу з урахуванням інфляції та трьох відсотків річних. У позивача право вимоги до боржника виникло з 01 січня 2012 року, при цьому згідно ч.1 ст.527 ЦК України боржник зобовязаний виконати свій обовязок особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобовязання або звичаїв ділового обороту, в той же час 18 березня 2014 року боржник помер. Не може бути прийнятий як доказ гарантії повернення боргу складений 06 грудня 2011 року ОСОБА_6 на користь позивача ОСОБА_1 заповіт, оскільки його було складено до виникнення зобовязань за договором позики. Також зазначили, що позивачем пропущено встановлений ст.1281 ЦК України строк на предявлення вимог щодо боргів спадкодавця до його спадкоємців.

Крім цього, в судовому засіданні представником відповідачів було подано до суду письмову заяву про застосування строку позовної давності (а.с.149) як підставу відмови в задоволенні позову, так як позов заявлено про стягнення на користь позивача боргу в загальній сумі 58527 гривень, з яких 46000 гривень є сума позики, а решта 12527 гривень - інфляційні та три відсотки річних, які є фактично штрафом за прострочення виконання грошового зобовязання, а відповідно до ст.258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені), то на момент звернення позивача з позовом до суду сплив строку позовної давності, що підставою для відмови у позові.

Третя особа Солонянська державна нотаріальна контора Дніпропетровської області, яка належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи (а.с.144), у судове засідання не зявилась. Згідно листа прохали розглядати справу у відсутність її представника (а.с.141).

Суд, заслухавши представників сторін, дослідивши надані сторонами та наявні у цивільній справі докази, приходить до наступного.

Відповідно до положень ст.ст.10,11,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, при цьому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків встановлених цим законом.

Згідно ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання), а відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, в тому числі припинення зобовязання внаслідок односторонньої відмови від зобовязання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору, а також сплата неустойки(штрафу, пені), якою відповідно до ст.549 ЦК України є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання, яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання і право на яку згідно ст. 550 ЦК України виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобовязання.

Положеннями ст. 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення зміну, або припинення цивільних прав та обовязків. Зміст договору відповідно до ст. 628 ЦК України становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

З статті 1046 ЦК України вбачається, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суми позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості, при цьому договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ст.1047 цього Кодексу договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадку, коли позикодавцем є юридична особа, - не залежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

В судовому засіданні встановлено, що 09 грудня 2011 року між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_6 було укладено договір позики у формі розписки, згідно якого позивач як позикодавець передав позичальникові ОСОБА_6 в борг без сплати процентів грошові кошти в сумі 46 000 гривень, а позичальник зобов'язалася повернути вказані кошти в строк до 31 грудня 2011 року, про що сторонами - ОСОБА_6 та ОСОБА_1 було складена в присутності свідків: ОСОБА_10, ОСОБА_7, ОСОБА_11 письмова розписка, а підписи сторін за договором та свідків на розписці засвідчені головою Сурсько-Михайлівської сільської ради, підписана (а.с.5,73), а вказане свідчить про те, що договір позики було укладено сторонами відповідно до вимог ст.ст.1046, 1047 ЦК України та його умови є обовязковими для виконання сторонами.

Сторони за договором позики в установленому законом порядку зазначений договір не оспорювали ні за життя позичальника ОСОБА_6, ні після її смерті, але в установлений договором строк позичальник ОСОБА_6 борг не повернула, проти чого в судовому засіданні не заперечували представники сторін.

Також судом встановлено, що 06 грудня 2011 року ОСОБА_6 склала посвідчений секретарем Сурсько - Михайлівської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області за реєстровим №48 заповіт на імя ОСОБА_1, яким заповідала йому на випадок своєї смерті земельні ділянки площею 4,8 га та площею 2,77 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, які розташовані на території Сурсько-Михайлівської сільської ради та належали їй на праві власності згідно державних актів на право приватної власності на землю серії 1У-ДП №016585 та серії ЯГ №562108 (а.с.6,69).

18 березня 2014 року ОСОБА_6 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-КИ №559146, виданим виконавчим комітетом Сурсько-Михайлівської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області на підставі складено актового запису №13 від 29 березня 2014 року (а.с.61).

Таким чином, судом встановлено, що факт отримання від позикодавця ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 46 000 гривень в позику померлою ОСОБА_6 підтверджується письмовою розпискою позичальника, яка знаходиться у позивача як позикодавця, що підтверджує факт невиконання позичальником свого обовязку щодо повернення суми позики позичальником як до 31 грудня 2011 року, дня настання строку виконання зобовязання позичальником, так і на день смерті боржника 18 березня 2014 року (а.с.5).

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором.

Згідно розрахунку позивача станом на 18 березня 2014 року, тобто на день смерті позичальника, за період з 01 січня 2012 року, дня настання строку виконання зобовязання позичальником, заборгованість за договором позики від 09 грудня 2011 року становить в сумі 58527 гривень, з яких 55476 гривень - борг з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, тобто з 01 січня 2012 року по 18 березня 2014 року (а.с.10,118,139-140), а 3051 гривня - 3% річних з простроченої суми за період 01 січня 2012 року по 18 березня 2014 року (а.с.139-140), оскільки інший розмір процентів договором позики не встановлено (а.с.5,73).

З урахуванням зазначеного, суд приходить до висновку, що вказані розрахунки позивача щодо розміру боргу ОСОБА_6 на день смерті 18 березня 2014 року є обґрунтованими та відповідають вимогам закону, у звязку з чим не можуть бути прийняти доводи представника відповідача, що вимоги позивача про стягнення боргу з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних не відповідають вимогам закону, оскільки в розумінні ст.549 ЦК України інфляція та три проценти річних не є штрафом за невиконання зобовязання, оскільки ст.625 ЦК України встановлено відповідальність за порушення грошового зобовязання, при цьому нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних витрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, і не є штрафними санкціями, які передбачені ст.549 ЦК України.

Після смерті ОСОБА_6, яка померла 18 березня 2014 року, Солонянською державною нотаріальною конторою Дніпропетровської області за заявою спадкоємців за заповітом ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4, які звернулись з відповідними заявами до нотаріуса в установлений ст.1269 ЦК України строк, 18 липня 2014 року була відкрита спадкова справа за № 287/2014 (а.с.57-79), при цьому в заявах спадкоємців не зазначено склад спадкового майна, яке ними успадковується, а лише зазначено як підстави спадкування майна померлого спадкодавця посвідчений 03 вересня 2013 року Сурсько-Михайлівською сільською радою Солонянського району Дніпропетровської області за реєстровим №35 заповіт померлого спадкодавця ОСОБА_6 на їх користь (а.с.58-59).

Згідно наявної в спадковій справі довідки Сурсько-Михайлівської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області від 14 липня 2014 року № 124 (а.с.71) заповіти від імені ОСОБА_6 на земельні ділянки (паї) посвідчувалися 21 грудня 2007 року - по реєстру №179, а у спадковому реєстрі №4887845; 14 квітня 2009 року - по реєстру №6, а у спадковому реєстрі №46752375; 06 грудня 2011 року по реєстру №48, а у спадковому реєстрі №56174740; 03 вересня 2013 року - по реєстру №35 (а.с.68-70,76).

Судом встановлено, що згідно заповіту, який посвідчено 03 вересня 2013 року секретарем Сурсько-Михайлівської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області за реєстровим №35 ОСОБА_6 все своє майно, де б воно не знаходилося і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що належатиме їй на день смерті і на що вона матиме право, заповіла ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_12 в рівних частках кожному (а.с.68).

Статтею 1254 ЦК України передбачено, що заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить (ч.2), кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним (ч.3).

Таким чином, заповіт складений заповідачем ОСОБА_6 03 вересня 2013 року на користь відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_12 (а.с.68) скасував заповіт від 06 грудня 2011 року на імя позивача ОСОБА_1 (а.с.6, 69) в повному обсязі, оскільки новим заповітом заповідач заповіла все своє майно відповідачам по справі, до складу якого входять і належні померлому спадкодавцеві ОСОБА_6 згідно державних актів на право приватної власності на землю земельні ділянки площею 5.330 га вартістю 101511 гривень 00 копійок, площею 4.800 га вартістю 101511 гривень 00 копійок, площею 2.770 га вартістю 50756 гривень 00 копійок (а.с.101-106).

В той же час, спадкоємці за заповітом на майно померлого спадкодавця ОСОБА_6 - відповідачі у даній цивільній справі ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_12 до нотаріальної контори будь-яких документів, щодо належності на праві власності померлій ОСОБА_6 за життя будь-якого майна не надали (а.с.58-79) та, не дивлячись на те, що з дня відкриття спадщини пройшло більше шести місяців, свідоцтва про право на спадщину не отримали.

Відповідно до ч.3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину, при цьому незалежно від часу прийняття спадщини згідно вимог ч.5 ст.1268 ЦК України вона належить спадкодавцеві з часу відкриття спадщини, у звязку з чим не можуть бути прийняті судом до уваги доводи представника відповідачів, що оскільки відповідачі як спадкоємці не здійснили державну реєстрацію своїх прав на спадкове майно у вигляді земельних ділянок, то на таке майно не може бути і звернено стягнення за боргами спадкодавця.

Статтею 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців свідоцтво про право на спадщину видається на ім'я кожного з них, із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців.

Згідно ч.1 - ч.4 ст. 1281 ЦК України спадкоємці зобов'язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред'явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

Судом встановлено, що згідно матеріалів спадкової справи № 287/2014 (а.с.57-79) позивач ОСОБА_1 24 липня 2014 року звернувся до Солонянської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області з письмовою претензією (вхідний №02-14/216) до спадкоємців померлого спадкодавця ОСОБА_6, за якою повідомляв про наявність боргу спадкодавця в сумі 46000 гривень перед ним та прохав включити претензію в спадкову справу, а до претензії було доданого копію боргової розписки (а.с.72-73), при цьому нотаріус повідомила ОСОБА_1, що його претензія доведена до відома спадкоємців особисто (а.с.8,74), а вказане свідчить про те, що він протягом встановлено ч.2 ст.1281 ЦК України шестимісячного строку від дня, коли дізнався про відкриття спадщини, предявив свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину.

Згідно ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов'язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено, а у разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

В той же час, позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів як спадкоємців боржника ОСОБА_6 не про накладення стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям у спадок, а про стягнення з відповідачів боргу спадкодавця за договором позики в розмірі 58527 гривень 00 копійок відповідно розміру їх долі в спадщині, у звязку з чим в задоволені позову необхідно відмовити, оскільки суд розглядає справи позовного провадження в межах заявлених позовних вимог.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України у звязку із відмовою в задоволені позову не підлягають задоволенню і вимоги позивача про стягнення з відповідачів понесених ним витрат на правову допомогу та сплату судового збору при зверненні з позовом до суду.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 526, 530, 549, 550, 610,625, 626,628, 1046, 1047, 1254, 1268, 1296,1297, 1281,1282 ЦК України ст.ст. 10,11,57,60,88,209,212,214-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення боргу відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Дніпропетровської області через Солонянський районний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення складено 15 червня 2015 року.

Головуючий: суддя