22-ц/775/133/2015(м)
Категорія 5 Головуючий у 1 інстанції Матвєєва Ю.О.
Доповідач Ігнатоля Т.Г.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 березня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області у складі:

головуючого - Ігнатоля Т.Г.

суддів - Попової С.А., Кочегарової Л.М.,

при секретарі - Берліній Є.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні майном та визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 18 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про усунення перешкод в користування власністю шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування належним їй на праві власності майном.

Посилалася на те, що їй належить 9/25 частини будинку АДРЕСА_1 а друга його половина, що складає 16/25 частини належить її колишньому чоловікові - ОСОБА_3 В будинку зареєстрований також її син ОСОБА_2, який з 2013 року не проживає в її частині будинку, не є членом її сім»ї, проживає з батьком, але вона несе витрати на оплату комунальних послуг за нього, що порушує її права. Крім того, відповідачі користуються без її згоди кухнею та санвузлом, які знаходяться в її половині будинку, що заважає їй проживати та користуватися своїм майном.

Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 18 грудня 2014 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачка посилаючись на те, що рішення є незаконним та необґрунтованим, просила його скасувати і ухвалити нове, яким задовольнити її позов.

Зазначала, що вона облаштувала належну їй частину будинку та закрила її на замок. Без її відома та згоди відповідачі зламали замок та стали користуватися кухнею та санвузлом, внаслідок чого вона позбавлена можливості користуватися своїм майном.

Позивачка ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 в судове засідання апеляційного суду не з»явилися, просили розглянути справу у їх відсутність.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника позивачки - ОСОБА_4, яка підтримала доводи скарги та просила її задовольнити, заперечення проти скарги відповідача ОСОБА_3 та представника відповідача ОСОБА_2- ОСОБА_5, які просили скаргу відхилити, а рішення суду залишити без зміни, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без зміни з таких підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК У країни апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає , що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 386 ЦК держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

На підставі ст. 391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 150 ЖК громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Як вбачається з матеріалів справи, спірне домоволодіння по АДРЕСА_1 на підставі рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 29 жовтня 2012 року належить двом співвласникам: позивачці ОСОБА_1 - 9/25 частки, та відповідачу ОСОБА_3 - 16/25 частки. На підставі вказаного судового рішення домоволодіння поділено між співвласниками в натурі. Для відокремлення частин необхідно провести відповідне переобладнання. ( а.с. 31-32).

Згідно з рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 4 вересня 2013 року задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом вселення у будинок АДРЕСА_1. Рішення суду виконане - ОСОБА_2 вселений у спірний будинок. ( а.с. 28-30).

Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні позову про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, належним позивачці, суд виходив з того, що ці вимоги не ґрунтуються на законі, оскільки відповідач ОСОБА_3 є власником 16/25 часток домоволодіння; ОСОБА_2, як син позивачки є членом її сім»ї , який вселений у домоволодіння за рішенням суду і доказів на підтвредження факту його непроживання у будинку понад 1 рік позивачкою не надано.

Колегія суддів погоджується з таким висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають вимогам закону та обставинам справи.

Вимогами ст. 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім'ї власника будинку зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім'ї власника будинку належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Згідно з вимогами ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_3 є співвласником спірного домоволодіння, тому, не може бути визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням.

Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 4 вересня 2013 року встановлено, що ОСОБА_2 з 5 серпня 2003 року зареєстрований і фактично проживав у частині будинку, яка була виділена ОСОБА_1; вселився у домоволодіння, як член сім»ї власника, оскільки є рідним сином ОСОБА_1

Крім того, з матеріалів справи, пояснень сторін в суді вбачається, що як на час звернення позивачки з позовом у вересні 2014 року, так і на час ухвалення рішення судом, ОСОБА_2 проживав та проживає у спірному будинку, тому, підстав для визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщення, з урахуванням положень ст.405 ЦК України, немає.

Будь - яких інших підстав для позбавлення відповідачів права користування житловим приміщенням в позові не наведено та не було предметом розгляду суду першої інстанції. А відповідно до положень ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Тому, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про відсутність підстав для задоволення позову, виходячи з позовних вимог ОСОБА_1

Вказаного висновку колегія суддів дійшла з урахуванням роз'яснень, викладених в п.п.33,34 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», відповідно до яких згідно з положеннями статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57-59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, відповідно до вимог ст.212 ЦПК України, оцінив представлені сторонами матеріали за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності та дійшов обгрунтованого висновку про відмову ОСОБА_1 у задоволенні позові про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування жилим будинком, оскільки порушень прав та законних інтересів позивачки, які б давали підстави для задоволення позовних вимог при розгляді справи, не встановлено.

Доводи апеляційної скарги позивачки не спростовують висновків оскаржуваного рішення, є формальними, не впливають на правильність вказаного рішення суду, не узгоджуються з вимогами законодавства, яке регулює спірні правовідносини і, в основному, зводяться до переоцінки доказів у справі.

Нових доказів чи обставин, які не були предметом розгляду у суді першої інстанції та могли вплинути на рішення суду позивачем апеляційному суду не надано.

Отже, апеляційний суд вважає, що рішення суду постановлено з дотримання норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 18 грудня 2014 року залишити без зміни.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення і може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Т.Г.Ігнатоля

Судді Л.М. Кочегарова

С.А. Попова