Номер провадження: 22-ц/785/399/15
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Кравець Ю. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.03.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді - Кравця Ю.І.,

суддів: Мартинової К.П., Оверіної О.В.,

з участю секретаря судового засідання - Желєзнова В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Одеса цивільну справу за позовом ОСОБА_2, яка виступає в своїх інтересах та як законний представник в інтересах ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, за участю третьої особи без самостійних вимог органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради про встановлення поряду користування житловим приміщенням, усунення перешкод у користуванні, зобов'язання не перешкоджати у користуванні квартирою, та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 за участю третіх осіб без самостійних вимог ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7, яка виступає в своїх інтересах та як законний представник в інтересах ОСОБА_8, ОСОБА_9, органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради - про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_10 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 29.10.2014 року,-

встановила :

ОСОБА_2 звернулася до суду з позовними вимогами в своїх інтересах та як законний представник в інтересах свого сина неповнолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, в яких просить встановити порядок користування жилим приміщенням в квартирі АДРЕСА_5 в м. Одесі, виділивши їй з сином дві житлові кімнати по 10 кв.м. та кімнату, що має спільні входи до інших кімнат, інші нежитлові кімнати залишити у спільному користуванні. Просить усунути перешкоди у здійсненні права користування житловим приміщенням, зобов'язавши відповідачів не порушувати встановлений порядок користування житловим приміщенням.

Позов обгрунтовувала тим, що ОСОБА_2 та її син ОСОБА_11 зареєстровані з 2007р. у зазначеній вище квартирі, проте в ній не можуть проживати з 2012р. так як відповідачі створили умови, за яких жити в квартирі є неможливим. Посилаючись на ст.64 ЖК України, ОСОБА_2 просила задовольнити її позовні вимоги.

Не визнавши пред'явлені позовні вимоги ОСОБА_5 звернувся із зустрічними вимогами в яких просив визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_6 в м. Одесі. Позовні вимоги обґрунтовані тим , що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в спірній квартирі не проживають з 2007року, за комунальні послуги оплату не проводять, спільне господарство з ним не ведуть. ОСОБА_5 стверджував, що відповідачі з його сином ОСОБА_4 з 1998р. проживали в АДРЕСА_7. В 2011р. на ім'я ОСОБА_2 була придбана квартира АДРЕСА_1, в яку вони переїхали та проживали до 2013р., а саме до розірвання шлюбу між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 На даний час його син ОСОБА_4 проживає разом з ним в квартирі АДРЕСА_5 в м. Одесі. На думку позивача оскільки відповідачі на житловій площі не проживають без поважних на те причин більш 6 місяців, не сплачують комунальні послуги, то вони втратили право користування житлом відповідно до ст.ст. 71,72,156 ЖК України, ст. 391, 395, 396 ЦК України. Дані обставини стали підставою для звернення до суду.

Рішенням Суворовського районного суду міста Одеси від 29.10.2014 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено, зустрічний позов ОСОБА_5 задоволено. Визнано ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими що втратили право користування жилою площею в квартирі АДРЕСА_5

Не погоджуючись з рішенням ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій з посиланням на порушення судом норм процесуального та неправильне застосування матеріального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове яким її позов задовольнити, а у задоволенні зустрічного відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із Законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Судом встановлено, що на підставі ордеру №7859 ПР від 15.01.2007р. ОСОБА_5, разом з його дружиною ОСОБА_6, сином ОСОБА_4, дружиною сина ОСОБА_2, онуком ОСОБА_3, дочкою ОСОБА_7 та онучкою ОСОБА_8, було надано право на зайняття чотирьох кімнатної житлової квартири АДРЕСА_5

На даний час в квартирі зареєстровані наступні особи: ОСОБА_5, його онук ОСОБА_9, син - ОСОБА_4, невістка - ОСОБА_2, дружина - ОСОБА_6, онук - ОСОБА_3, онучка - ОСОБА_8, дочка - ОСОБА_7 Дана обставина підтверджується довідкою Ф-1 від 15.09.2014р. №1739.

З акту укладеного та підписаного сусідами ОСОБА_5: ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16 убачається, що ОСОБА_2 та її син ОСОБА_3 в спірній квартирі не проживають з березня 2007р.

Факт не проживання ОСОБА_2 та її сина ОСОБА_3 в квартирі АДРЕСА_6 в м. Одесі більш 6-ти місяців без поважних на те причин та відсутність в квартирі належних їм речей, підтвердили допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_17, ОСОБА_18, які є близькими знайомими родини ОСОБА_3, які постійно приходять в гості, та ОСОБА_12, який є зятем ОСОБА_5 та з 2006 р. проживає в спірній квартирі разом з ОСОБА_5 Свідки зазначили, що ОСОБА_2 її син ОСОБА_3 та її чоловік ОСОБА_4 в спірній квартирі з 2007року не проживали, їм відомо, що вони проживали в квартирі по АДРЕСА_1 Свідки пояснили, що ОСОБА_2, ОСОБА_4 та їх син ОСОБА_3 приїжджали в гості до родини ОСОБА_5 на свята проте в квартирі не проживали.

Зацікавленості свідків у вирішенні спору судом не встановлено.

Допитані свідки з боку ОСОБА_2 - ОСОБА_19, ОСОБА_20 також зазначали, що ОСОБА_2 з сином ОСОБА_3 постійно проживали та продовжують в квартирі по АДРЕСА_1. Про наявність перешкод у проживанні ОСОБА_2 в квартирі АДРЕСА_6 в м. Одесі їм стало відомо зі слів самої ОСОБА_2 Відтак, в цій частині суд не прийняв їх показання як достовірні.

Факт не проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в квартирі з 2007р. підтвердив допитаний в якості свідка, за його згодою ОСОБА_4 Даний факт не оспорювала і сама ОСОБА_2 у судовому засіданні під час надання пояснень по справі, в яких зазначала, що вона з сином та чоловіком ОСОБА_4 дійсно до 2011р. проживали в АДРЕСА_1 а після, в квартирі АДРЕСА_2, придбаної на її ім'я. На при кінці 2013р. між нею та ОСОБА_4 погіршилися відношення та 30.12.2013р. між ними був розірваний шлюб. Місцем проживання неповнолітнього ОСОБА_3 є місце проживання його мати ОСОБА_2 На даний час в Київському районному суді м. Одеси розглядається справа про поділ майна подружжя, предметом якого є квартира АДРЕСА_2.

З відповіді КУ "Дитяча міська поліклініка №6" від 24.10.2014р. за №516, вбачається, що дитина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 перебував на обліку в поліклініці з дня народження. З 1999р. по 2011р. виклик лікаря провадився за адресою: АДРЕСА_3. З 2011р. і по даний час дитина перебуває на обліку за адресою: АДРЕСА_4.

Згідно відповіді Одеської загальноосвітньої школи №27 від 14.10.2014р. ОСОБА_3 навчається в 9-а класі. В школі наявна інформація, що ОСОБА_3 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5, проте фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2 та задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_5 суд першої інстанції виходив з наступного.

Враховуючи, правовідносини, які виникли між сторонами по справі та норми права, які їх регулюють, районний суд дійшов висновку, що посилання ОСОБА_5 на ст. 156 ЖК України, ст. 16, 391, 395, 396 ЦК України в обґрунтування пред'явленого зустрічного позову є неправильними, оскільки дані норми регулюють правовідношення між власниками житла та його членами сім'ї і направлені на захист права власності та права користування чужим майном (сервітут).

При розгляді даної справи застосуванню підлягають ст.ст.71, 72 ЖК України та ст. 29 ЖК України.

Так, відповідно до ч. 1 ст.71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ним зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

В силу ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку.

Згідно ч.ч.2,3 ст.29 ЦК України, фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Частина 4 той же статті визначає, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності суд вважав, що ОСОБА_5 доведено той факт, що ОСОБА_2 та її син ОСОБА_3 більш шести місяців, а саме з березня 2007 року не проживають в спірній квартирі без поважних на те причин.

Внаслідок чого, суд дійшов висновку, що пред'явлені позовні вимоги ОСОБА_5 про визнання ОСОБА_2, ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житом є обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Будь-яких обґрунтованих даних про те, що ОСОБА_5 або інші члени його сім'ї перешкоджали ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у проживанні в спірній квартирі судом не встановлено та з боку ОСОБА_2 та її представників належними та допустимими не доведено.

Задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_5 виключає можливість задоволення первісних позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_3, а відтак в їх задоволенні слід відмовити в повному обсязі. Слід зазначили, що фактичною підставою для звернення до суду з позовними вимогами ОСОБА_2 стало звернення ОСОБА_4 з позовом про поділ майна подружжя.

Колегія суддів погоджується з такими висновками районного суду. Оскільки, суд першої інстанції, з'ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про задоволення позову. Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює.

Докази та обставини, на які посилається апелянт в скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Посилання апелянта на порушення судом ч. 5 ст. 19 СК України є безпідставними, оскільки предметом розгляду даної справи, не був спір щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе . З цих же підстав не обґрунтованими є аргументи апелянта щодо не з'ясування думки дитини стосовно її місця проживання.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальної частині оскаржуваного рішення.

Суди розглядають цивільні справи відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України, тобто в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів.

Згідно ч. 1 ст. 60, ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст. 11 ЦПК України: за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих ними доказів, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 307, 308, 313, 317 ЦПК України, судова колегія

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_10 - відхилити.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 29.10.2014 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Головуючий Ю.І.Кравець

Судді К.П.Мартинова

О.В.Оверіна