У х в а л а

іменем україни

18 березня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Коротуна В.М., Парінової І.К., Попович О.В., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 лютого 2007 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2007 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 01 серпня 2006 року між ним та ОСОБА_2 у простій письмовій формі було укладено договір купівлі-продажу 1/2 частки нерухомого майна, а саме: нежитлової будівлі літ. А-3 (столярний цех), площею 3084,8 кв. м, прибудови літ. А1-1, площею 198,4 кв. м, прибудови літ. А11-1, площею 160,7 кв. м, з урахуванням входу в підвал А, входу в підвал А2, пандуса А1, ганку А3, приямка А4, розташованого по АДРЕСА_1, яке належало ОСОБА_2

Договір нотаріально оформлено не було.

Оформити його нотаріально сторони домовились до 20 листопада 2006 року.

Проте, оскільки договір нотаріально так і не було оформлено, а відповідач ухиляється від його нотаріального оформлення, позивач просив визнати договір купівлі-продажу 1/2 частки нерухомого майна, а саме: нежитлової будівлі літ. А-3, площею 3084,8 кв. м, прибудови літ. А1-1, площею 198,4 кв. м, прибудови літ. А11-1, площею 160,7 кв. м, з урахуванням входу в підвал А, входу в підвал А2, пандуса А1, ганку А3, приямка А4, розташованого по АДРЕСА_1, дійсним та визнати за ним право власності на зазначене нерухоме майно.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 лютого 2007 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 листопада 2014 року, позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано договір купівлі-продажу 1/2 частки нерухомого майна від 01 серпня 2006 року, а саме: нежитлової будівлі літ. А-3 (столярний цех), площею 3084,8 кв. м, прибудови літ. А1-1, площею 198,4 кв. м, прибудови літ. А11-1, площею 160,7 кв. м, з урахуванням входу в підвал А, входу в підвал А2, пандуса А1, ганку А3, приямка А4, розташованого по АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 дійсним.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частки нерухомого майна, а саме: нежитлової будівлі літ. А-3 (столярний цех), площею 3084,8 кв. м, прибудови літ. А1-1, площею 198,4 кв. м, прибудови літ. А11-1, площею 160,7 кв. м, з урахуванням входу в підвал А, входу в підвал А2, пандуса А1, ганку А3, приямка А4, розташованого по АДРЕСА_1.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати ухвалені судові рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що оскільки сторони домовились щодо всіх істотних умов договору купівлі-продажу об'єкта нерухомого майна, а нотаріально посвідчити договір неможливо через ухилення відповідача від його нотаріального оформлення, то наявні підстави для визнання договору дійсним відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України та визнання за позивачем права власності на спірне нерухоме майно.

Судами встановлено, що 01 серпня 2006 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в простій письмовій формі було укладено договір купівлі-продажу 1/2 частки нерухомого майна, а саме: нежитлової будівлі літ. А-3, (столярний цех), площею 3084,8 кв. м, прибудови літ. А1-1, площею 198,4 кв. м, прибудови літ. А11-1, площею 160,7 кв. м, з урахуванням входу в підвал А, входу в підвал А2, пандуса А1, ганку А3, приямка А4, розташованого по АДРЕСА_1.

Договір нотаріально оформлено не було.

Оформити його нотаріально сторони домовились до 20 листопада 2006 року.

Проте, вказаних дій сторони не зробили.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Згідно із ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 роз'яснив, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст. ст. 210, 640 ЦК України пов'язується з їх державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін.

Статтею 657 ЦК України було встановлено, що договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

При розгляді справи суд першої інстанції на зазначені положення закону уваги не звернув та не врахував, що договір купівлі-продажу нерухомого майна в силу ст. 657 ЦК України підлягав і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, тому не міг бути визнаний судом дійсним на підставі ч. 2 ст. 220 ЦК України, і відповідно, відсутні підстави для визнання за позивачем права власності на спірне нерухоме майно.

Переглядаючи справу, суд апеляційної інстанції на вищезазначені порушення норм матеріального та процесуального права уваги не звернув, зазначених порушень не усунув та дійшов помилкового висновку про залишення без змін рішення суду першої інстанції.

Крім цього, вирішуючи справу, суд апеляційної інстанції, належним чином не перевірив доводів ОСОБА_3 про те, що вона також є співвласником спірного нерухомого майна, оскільки сумісно проживала однією сім'єю з ОСОБА_2 без шлюбу з 01 січня 2004 року по 30 червня 2013 року, що підтверджується рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 вересня 2013 року та за час сумісного проживання саме за спільні кошти нею з ОСОБА_2 було придбано спірне майно.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом апеляційної інстанції при ухваленні рішення у зв'язку з порушенням норм матеріального та процесуального права належним чином не встановлені, суд апеляційної інстанції належним чином не визначився з характером спірних правовідносин, таке рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 листопада 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: В.М. Коротун

О.В. Попович

І.К. Парінова

С.П. Штелик