Справа № 500/3469/14-ц
Провадження № 2/500/99/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 лютого 2015 року Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області

в складі: головуючого судді - Бурнусуса О.О.,

при секретарі - Петровій В.В.,

за участю сторін: представників позивача - ОСОБА_1 та ОСОБА_2,

відповідача - ОСОБА_3 та представника відповідача - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Ізмаїлі цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_6, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Ізмаїльський районний відділ Головного Управління Державної міграційної служби України в Одеській області, про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку, та за зустрічним позовом ОСОБА_3 в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_6 до ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - орган опіки і піклування Ізмаїльської міської ради Одеської області, про усунення перешкод у користуванні квартирою та вселення,-

В С Т А Н О В И В:

До суду надійшла позовна заява ОСОБА_5, в якій позивач просить суд визнати ОСОБА_3 та ОСОБА_6 такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 та зняти з реєстраційного обліку ОСОБА_3 та ОСОБА_6, зареєстрованих за адресою: АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що є власником спірної квартири, в якій у грудні 2012 р. були зареєстровані відповідачі. У зв'язку з тим, що відповідачі з листопада 2013 року більше шести місяців у вказаній квартирі не проживають, жодного разу в квартирі не з'являлись, всі обов'язки щодо утримання квартири позивач несе самостійно, на теперішній час вони проживають в іншому помешканні, тому позивач змушена звернутися до суду наголошуючи на тому, що відповідачі втратили право користування її квартирою.

ОСОБА_3 в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_6 звернулась до суду з позовними вимогами щодо усунення перешкод у користуванні квартирою та вселення у зазначену квартиру.

Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_6, просить у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 відмовити та зобов'язати її не чинити перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1, вселити її та її доньку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, у квартиру АДРЕСА_1. В обґрунтування своєї позиції ОСОБА_3 зазначила, що вона з донькою була зареєстрована у спірній квартирі та проживала у ній однією сім'єю разом із ОСОБА_5 на правах членів сім'ї власниці. Однак у серпні 2013р. родичі ОСОБА_5 забрали її із квартири та почали перешкоджати нормальному проживанню у вказаній квартирі, про що є відповідні звернення до органів внутрішніх справ, у зв'язку із чим відповідачі змушені були виїхати із квартири.

В свою чергу, представники ОСОБА_5 заперечували проти задоволення зустрічного позову, посилаючись на невідповідність викладених в ньому обставин дійсності, зазначаючи, що відповідачі по первісному позову не були членами її сім'ї, не вели спільного господарства, та погано з нею поводилися. Також зазначили, що реєстрація ОСОБА_3 та ОСОБА_6 у квартирі ОСОБА_7 була здійснена без її відома та без її згоди.

Третя особа - Ізмаїльський районний відділ Державної міграційної служби України в Одеській області пояснення по суті позовних вимог не надала та просила суд розглядати справу без участі представника.

Представник Органу опіки і піклування Ізмаїльської міської ради у судове засідання не з'явився, пояснення по суті спору не надав, але просив суд розглянути справу без участі представника третьої особи та з урахуванням інтересів неповнолітньої ОСОБА_6

Допитана у судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_8 пояснила, що є сестрою ОСОБА_5, та на теперішній час здійснює догляд за нею у власній квартирі, так як позивач є лежачим хворим, а ОСОБА_3 здійснювала неналежний догляд за нею. З квартири відповідач висилилася добровільно.

Допитаний у судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_9 зазначив, що він є внуком ОСОБА_5 та троюрідним братом ОСОБА_3 Також, пояснив, що відповідач здійснювала догляд за позивачем та проживала разом із нею у квартирі. До квартири приходила родич ОСОБА_5 ОСОБА_1 з співмешканцем та намагалися висилити ОСОБА_3 та вчиняли сварки, погрожували їй фізичною розправою.

В свою чергу, допитана у судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_10 пояснила, що є сусідкою ОСОБА_5, та знає, що між представником позивача та ОСОБА_3 мали місце сварки у спірній квартирі та як наслідок ОСОБА_3 була вимушена виселитися із квартири. За словами свідка ОСОБА_1 провідувала ОСОБА_5 лише 2 рази, а за позивачем доглядала ОСОБА_3, з якою у позивача не було конфліктів. ОСОБА_1 було змінено замки у квартирі та винесено речі ОСОБА_3 за межі квартири.

Також, допитана у судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_11, зазначила, що є сусідкою та колишньою співробітницею ОСОБА_5 та їй відомо, що ОСОБА_3 на належному рівні здійснювала догляд за ОСОБА_5, що вона це бачила, коли приходила у гості, приблизно 2 рази на місяць. Жодних скарг та невдоволень діями відповідача з боку ОСОБА_5 не було. Після декількох конфліктів між ОСОБА_3 та родичем ОСОБА_5, а саме ОСОБА_1, відповідач ОСОБА_3 припинила проживати у вищевказаній квартирі.

Допитана в якості свідка сусідка ОСОБА_5 - ОСОБА_12 зазначила, що добре спілкувалась із позивачем, яка була задоволена доглядом за нею з боку ОСОБА_3 та у квартирі завжди було чисто і позивач була добре нагодована. В квартирі були конфлікти між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, з приводу яких викликалася міліція та в результаті яких відповідач ОСОБА_3 була змушена покинути квартиру.

Вислухавши пояснення сторін, їх представників, свідків, вивчивши матеріали справи, суд дійшов наступного.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_5, що вбачається з наявної у матеріалах справи копії свідоцтва про право особистої власності на будівлю № 260 від 02 грудня 1992 року та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

У вказаній квартирі з 25.12.2012 р. зареєстровані ОСОБА_6 та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Як вбачається з матеріалів справи та пояснено сторонами у судовому засіданні, ОСОБА_5 є усиновителем ОСОБА_3

Згідно акту КП «Житсервіс-2» від 29.05.2014р. встановлено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_3 не проживають за адресою: АДРЕСА_1 та встановлено місце їх проживання з 01.11.2013р. в с.Лощинівка Ізмаїльського району.

Згідно ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права і інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб визначений законами України.

Серед основних прав і свобод людини і громадянина Конституція України проголошує право на житло. Тобто право на житло - це одне з найповажніших соціально - економічних прав громадян України, оскільки воно стосується основ життя людини.

Відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суд.

Повага до права людини на житло закріплена у ст.8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням.

Статті 310, 311 ЦК України гарантують право громадян на житло та неможливість виселення фізичної особи чи примусового позбавлення житла іншим чином інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною 4 статті 9 ЖК Української РСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ст. 156 ЖК Української РСР, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири) які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належать, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. До членів сім'ї, власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 ЖК Української РСР, тобто дружина власника квартири, їхні діти і батьки, а також інші особи. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє колишніх членів його сім'ї права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Як встановлено судом, до виїзду ОСОБА_5 з квартири позивач з ОСОБА_6 та ОСОБА_3 проживали однією сім'єю та вели спільне господарство та будучі членами сім'ї власника останні були зареєстровані у вказаній квартирі. ОСОБА_3 здійснювала догляд за ОСОБА_5

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_5 посилається на вимоги ст.ст.71, 72 ЖК УРСР.

Відповідно до ч.1 ст.71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Статтею 72 ЖК УРСР встановлено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Однак вказані норми розташовані у гл.2 ЖК УРСР, якою регулюється користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду. В той час, як спірна квартира належить позивачці на праві приватної власності, а отже вказані норми законодавства не розповсюджуються на дані правовідносини.

Спірні правовідносини регулюються нормами ст.405 ЦК України, згідно якої члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Позивач звернулась до суду 03.06.2014 р. і як зазначено у позовній заяві та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_6 та ОСОБА_3 не проживають у квартирі АДРЕСА_1 з листопада 2013р., отже визначений ст.405 ЦК України річний строк на момент звернення позивача до суду не сплинув.

Крім того, статтею 405 ЦК України втрата права на користування житлом у зв'язку із відсутністю члена сім'ї понад один рік ставиться у залежність від поважності причин такої відсутності.

Як вбачаться з матеріалів справи, ОСОБА_3 неодноразово зверталася до Ізмаїльського РВ ГУМВС України в Одеській області у зв'язку із намаганнями родичів ОСОБА_5 вигнати її з квартири АДРЕСА_1 та вчиненими з цього приводу сварками (а.с. 57, 59-65).

Зазначене підтверджується також і показаннями свідків про конфлікти між ОСОБА_3 і ОСОБА_1, та про виселення відповідачів з квартири саме цією особою.

Отже, судом встановлено, що ОСОБА_3 була змушена виселитися із спірної квартири з поважних причин у зв'язку із створенням перешкод нормальному проживанню з боку родичів ОСОБА_5

Також, відповідно до ст.3 Конвенції «Про права дитини», схваленої резолюцією 44 сесії Генеральної асамблеї ООН 44/25 від 20.11.1989, ратифікованої постановою ВР України від 27.02.1991 № 789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дітей.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про охорону дитинства», держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 02 грудня 2010 року «Справа Кривіцька і Кривіцький проти України», у контексті Конвенції, поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких проживають на законних підставах або які були у законному порядку встановлені, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв'язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є самою крайньою формою втручання у права на житло.

Таким чином, оскільки ОСОБА_6 та ОСОБА_3 проживали у спірній квартирі на правах членів сім'ї за згодою власника, не були відсутні без поважних причин понад один рік, тому вони мають право на проживання та користування квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 та немає достатніх підстав для їх виселення та зняття їх з реєстраційного обліку за вказаною адресою.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що не підлягають задоволенню позовні вимоги ОСОБА_5 щодо про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку, та відповідно підлягають задоволенню зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні квартирою та вселення.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 59, 60, 61, 84, 88, 213-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_6, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Ізмаїльський районний відділ Головного Управління Державної міграційної служби України в Одеській області, про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку - відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_3 в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_6 до ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - орган опіки і піклування Ізмаїльської міської ради Одеської області, про усунення перешкод у користуванні квартирою та вселення - задовольнити.

Зобов'язати ОСОБА_5 не чинити перешкод у користуванні квартирою розташованою за адресою: АДРЕСА_1.

Вселити ОСОБА_3 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, у квартиру розташовану за адресою: АДРЕСА_1.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Одеської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя О.О. Бурнусус