БОРЗНЯНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД
ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №730/521/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" червня 2015 р. Борзнянський районний суд Чернігівської області в складі:

головуючого судді Луговця О.А.

при секретарі Чорнуха Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Борзни справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів ОСОБА_2, про витребування майна із чужого незаконного володіння, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до суду з зазначеним позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, посилаючись на те, що 01 серпня 2014 року між нею та сином відповідачів ОСОБА_2 було укладено шлюб, від якого мають малолітню дочку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 Після укладення шлюбу вони зареєструвалися та стали проживати у будинку відповідачів, але в звязку з погіршенням подружніх відносин вона з дочкою переїхали до своїх батьків. До реєстрації шлюбу в якості приданого її батьки ОСОБА_5, ОСОБА_6 подарували їй спальний гарнітур «Глорія» вартістю 5380 грн., а її бабуся ОСОБА_7 телевізор марки «LG» вартістю 5580 грн. та килим розміром 3х4м вартістю 3000 грн., яке залишилося у будинку відповідачів і останні відмовляються його повертати. В звязку з цим, вважає зазначене майно своєю особистою власністю, відповідачі утримують його незаконно і просить витребувати речі у відповідачів з підстав, передбачених ст.387 ЦК України.

Позивачка, як і її представник, в судовому засіданні позовні вимоги підтримала і пояснила, що вважає спірне майно своєю особистою приватною власністю, так як спальний гарнітур був подарований їй в якості приданого її батьками і завезений до будинку відповідачів ще до укладення шлюбу, де вона мала намір проживати з їх сином ОСОБА_2; телевізор та килим її бабуся на весіллі подарувала лише їй, а не подружжю; в письмовій формі ці договори дарування не посвідчувалися. Не заперечує, що дані речі опинилися в будинку відповідачів з її волі на законних підставах і призначалися для спільного користування нею та її чоловіком. Позов звернутий саме до ОСОБА_2, ОСОБА_3, як батьків її чоловіка ОСОБА_2, оскільки вони є співвласниками будинку, де перебуває спірне майно, яке вони відмовляються їй повернути.

Відповідачі, як і їх представник, в судовому засіданні позов не визнали і пояснили, що їх син ОСОБА_2 проживав з позивачкою однією сімєю з червня 2013 року до реєстрації шлюбу, а тому спальний гарнітур був подарований їм батьками позивачки для спільного користування і з огляду на положення ст.74 СК України є їх спільною сумісною власністю. Стверджують, що бабуся позивачки ОСОБА_7, даруючи телевізор та килим офіційно під час весілля, не заявляла, що робить дарунок тільки нареченій, а тому ці речі вважаються набутими під час шлюбу подружжям. Не заперечують, що спірне майно знаходиться у їх будинку, але з добровільної волі позивачки і вони не наділені ніякими правомочностями щодо нього та не є належними відповідачами по даній справі, так як спірне майно належить їх сину ОСОБА_2 та позивачці ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності й саме подружжя має вирішувати питання про долю цього майна; їх син ОСОБА_2, який зареєстрований і проживає в цьому будинку, заборонив їм втручатися у вирішення питання щодо зазначеного майна.

Будучи залученим до участі в справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів ОСОБА_2, в судовому засіданні вважав за необхідне в задоволенні позовних вимог відмовити, оскільки спірне майно є його з ОСОБА_1 спільною сумісною власністю, в звязку з чим, його батьки, відповідачі по справі, самостійно не могли віддати позивачці вказані речі; дане майно має розподілятися між подружжям.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, третьої особи, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до слідуючого висновку.

Як вбачається з матеріалів справи і не заперечується учасниками процесу, ОСОБА_2 (син) та ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище Таран) в період з 28 червня 2013 року стали проживати однією сімєю без реєстрації шлюбу, а 01 серпня 2014 року уклали між собою шлюб, від якого мають малолітню дочку ОСОБА_4, 19.02.2015р.; в звязку з погіршенням подружніх відносин позивачка з дитиною з 25 березня 2015 року проживають окремо в будинку своїх батьків.

Матірю позивачки ОСОБА_5 20 липня 2014 року була придбана спальня «Глорія» вартістю 5380 грн., а її бабусею ОСОБА_7 придбані 25 лютого 2014 року телевізор марки «LG» вартістю 5580 грн. та 20 червня 2014 року килим розміром 3х4м вартістю 3000 грн. Зазначене майно відноситься до предметів побутового призначення і було відчужене власниками шляхом вчинення усних договорів дарування, що підтверджується показаннями свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, не суперечить приписам ст.ст.717-722 ЦК України й узгоджується з вимогами ст.328 ЦК України.

Вирішуючи питання про віднесення зазначеного спірного майна до особистої приватної власності позивачки чи спільної сумісної власності подружжя, суд виходить з положень ст.ст.57-74 СК України.

Так, відповідно до ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу, а також за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Згідно зі ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності; вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом спільної сумісної власності подружжя. Тобто, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

В обґрунтування належності їй на праві особистої приватної власності телевізора та килима, набутих в дар в якості приданого від своєї бабусі ОСОБА_7, позивачка посилається на показання допитаних у судовому засіданні свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 Однак, пояснення цих свідків про дарування під час святкування весілля зазначених речей ОСОБА_7 лише нареченій, а не обом членам подружжя, суд розцінює критично і не бере до уваги, оскільки оглядом у судовому засіданні відеозапису процедури дарування з весілля подружжя ОСОБА_1, яке проходить після офіційної реєстрації шлюбу, було встановлено, що, передаючи в дар телевізор, килим, інші речі та надаючи на них відповідні документи, ОСОБА_7 не застерігала про обдарованість спірним майном лише своєї онуки ОСОБА_1 Автентичність відеозапису фактичним подіям, які відбувалися на весіллі, ніхто з учасників процесу не оспорював. Крім того, зазвичай, на весіллі гості дарують гроші, речі, тощо, саме подружжю, в звязку з чим, якщо не доведено іншого, слід вважати, що вони вручені подружжю і отже, є їх спільною сумісною власністю.

Свідки ОСОБА_11, ОСОБА_12 суду пояснили, що вони були «дружками» на весіллі ОСОБА_1 й при даруванні ніхто з гостей, в тому числі й ОСОБА_7, не говорили, що роблять дарунки конкретно нареченому чи нареченій, дарування здійснювалося молодому подружжю.

Тому, оскільки відеозапис з весілля ОСОБА_1 найбільш повно та обєктивно відображає момент дарування речей й, відповідно, перехід права власності на телевізор та килим від ОСОБА_7 до ОСОБА_2, ОСОБА_1, як подружжя, то саме його суд вважає за необхідне покласти в основу рішення. В звязку з цим, суд відхиляє твердження позивачки про належність телевізора й килима їй на праві особистої власності, та погоджується з доводами відповідачів та третьої особи про належність цих речей до обєктів спільної сумісної власності подружжя.

Разом з тим, суд не може погодитися з посиланнями відповідачів та третьої особи, що спальня «Глорія» є спільною сумісною власністю ОСОБА_2 (син) та ОСОБА_1, як майно, що набуте ними за час спільного проживання однією сімєю до реєстрації шлюбу.

Так, за змістом положень ст.74 СК України на майно, набуте жінкою і чоловіком, які проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюється презумпція права спільної сумісної власності.

Однак, з показань допитаних у судовому засіданні свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6 вбачається, що спальня «Глорія» була придбана ними та подарована дочці в якості приданого незадовго до укладення шлюбу; обом же членам подружжя вони дарували на весіллі гроші, що також підтверджується оглянутим у судовому засіданні відеозаписом.

Свідки ОСОБА_10, ОСОБА_8, ОСОБА_9 суду пояснили, що спальня «Глорія» була подарована ОСОБА_5, ОСОБА_6 своїй дочці в якості приданого до весілля.

Свідок ОСОБА_13 суду пояснив, що за проханням ОСОБА_5 проводив зборку спальні «Глорія», яка знаходилася в будинку відповідачів до весілля їх сина; при цьому, ОСОБА_5 говорила, що дану річ вона передає своїй дочці в якості приданого.

Показання зазначених свідків узгоджуються між собою та підтверджують пояснення позивачки, що спальня «Глорія» є її особистою приватною власністю.

Посилання відповідачів на спільне користування спальнею їх сина та позивачки не можна ототожнювати з набуттям даної речі у їх спільну сумісну власність, оскільки спальня призначалася в якості приданого й була отримана в дар від своєї матері лише позивачкою, якій і належали всі правомочності власника вказаної речі, в тому числі й спільне користування нею з чоловіком.

Приписами ст.41 Конституції України, ст.321 ЦК України декларовано непорушність права власності, а ст.387 ЦК України визначено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (віндикація).

Позивачка та її представник в судовому засіданні наполягали на задоволенні своїх вимог до відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 саме з підстав, передбачених ст.387 ЦК України.

Однак, застосування позивачкою вказаного цивільно-правового способу захисту цивільного права на думку суду є необґрунтованим виходячи з наступного.

Так, відповідно до ст.387 ЦК України позов може бути предявлений тільки тоді, коли відповідач незаконно заволодів річчю, зокрема тоді, коли майно відповідачеві передавав не позивач, а інша особа. В противному випадку предявлення віндикаційного позову є неможливим, оскільки для захисту права повинні застосовуватися інші спеціальні норми і передбачені ними способи захисту цивільного права. Наведений висновок узгоджується з правовими позиціями, викладеними в постанові пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 07.02.2014р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав».

Як встановлено в судовому засіданні та не оспорюється його учасниками, спірне майно знаходилося в будинку відповідачів з добровільного волевиявлення позивачки, тобто перебувало на законних підставах. Крім того, дане майно призначалося для спільного використання подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2, який зареєстрований і проживає у будинку своїх батьків та заборонив їм втручатися у вирішення питань щодо цих речей; до того ж, телевізор та килим є спільною сумісною власністю подружжя. Наведене свідчить, що ОСОБА_2 (батько), ОСОБА_3, хоча і є співвласниками будинку, де знаходиться спірне майно, але не наділені ніякими правомочностями з приводу даного майна, а тому не є належними відповідачами по справі.

Позивачка та її представник всупереч вимогам ч.1 ст.33 ЦПК України своїм процесуальним правом на внесення клопотання про заміну первісного відповідача належним відповідачем, або залучення у справі ОСОБА_2 (сина) як співвідповідача, а також правом на зміну предмета або підстав позову (ч.2 ст.31 ЦПК України), в судовому засіданні не скористалися.

Таким чином, враховуючи викладені обставини, позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими і не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.321, 328, 387, 717-722 ЦК України, ст.ст.57-74 СК України, ст.ст.3, 10, 15, 57-62, 88, 208, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів ОСОБА_2, про витребування майна із чужого незаконного володіння відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Чернігівської області через Борзнянський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення; особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Борзнянського районного суду О.А.Луговець