Номер провадження: 22-ц/785/138/15
Головуючий у першій інстанції Плавич І.В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.01.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Таварткіладзе О.М.

суддів: Троїцької Л.Л., Фальчука В.П.

при секретарі: Швець В.Ф.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 03 грудня 2014 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про повернення боргу, -

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до Малиновського районного суду м.Одеси з позовом до ОСОБА_2 про повернення боргу, мотивуючи це тим, що в 2008 році між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено низку договорів позики, відповідно до умов яких позикодавець ОСОБА_3 передала позичальникові ОСОБА_2 грошову суму в загальному розмірі 20000,00 доларів США під 3% на місяць.

У зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, ОСОБА_3 зверталась до суду з вимогами про стягнення боргу та згідно рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 01 листопада 2011 року стягнуто з ОСОБА_2 в якості основної суми боргу - 20 000 доларів США, та в якості процентів за відповідний період - 16990,00 доларів США.

Однак як зазначає позивач, не зважаючи на викладене, до теперішнього часу ОСОБА_2 суму боргу не повернула, у зв'язку з чим ОСОБА_3 звернулась до суду із вимогами про стягнення з ОСОБА_2: залишку основної суми боргу в розмірі 1479,60 гривень; різницю в гривневому виражені суми боргу, що утворилась з моменту ухвалення рішення про стягнення боргу та сплатою боргу внаслідок зміни курсу національної валюти до долару США в загальному розмірі 183122,69 гривень; суми процентів згідно договорів позики за період з грудня 2011 року по вересень 2014 року в загальному розмірі 307224,00 гривень; суми витрат на послуги банку в розмірі 2133.0 гривень; суми витрат на послуги КП "БТІ" Одеської міської ради в розмірі 593,00 гривень; суми витрат на послуги ТОВ "Експертне бюро "Айстра" в розмірі 1000,00 гривень; суми витрат на послуги поштового зв'язку в розмірі 36,00 гривень; суми витрат на правову допомогу в розмірі 6000 гривень; суми судового збору в розмірі 3684,63 гривень.

Рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 03 грудня 2014 року позов ОСОБА_3 - задоволено частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суму боргу в розмірі 1479,60 гривень, суму заборгованості за процентами - в загальному розмірі 307224,00 гривень, та пропорційну суму оплаченого судового збору в розмірі 3087 грн.

В задоволенні інших вимог відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до апеляційного суду Одеської області з апеляційними скаргами, в яких просять:

* ОСОБА_2 - рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 03.12.2014 року скасувати та постановити нове, яким ОСОБА_3 відмовити у задоволенні позову;

* ОСОБА_3 - рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 03.12.2014 року скасувати частково. Виправити помилку зроблену при розрахунку заборгованості за процентами з 307224,00 на 307238,28 гривень.

Постановити нове рішення, яким:

- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суму заборгованості по процентам - в загальному розмірі 307238,28 гривень;

- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суму заборгованості в розмірі 183 122 (сто вісімдесят три тисячі сто двадцять дві ) гривні, 69 копійок, що є різницею, яка з'явилась з моменту прийняття рішення та на момент сплати боргу від 36 990 доларів США;

- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суму заборгованості в розмірі - 2 133 (дві тисячі сто тридцять три) гривні - сплата послуг банку АТ "УкрСиббанк" за користування рахунками;

- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суму заборгованості в розмірі - 6 000 (шість тисяч) гривень за надання правової допомоги;

- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суму заборгованості в розмірі - 36 (тридцять шість) гривень витрати, що пов'язані з явкою до суду;

- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суму заборгованості в розмірі - 593 (п'ятсот дев'яносто три) гривні - сума витрат на послуги КП "БТІ" Одеської міської ради;

- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суму заборгованості в розмірі - 1000 (одна тисяча) гривень - сплата послуг ТОВу "Експертне бюро "АЙСТРА";

- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суму оплаченого судового збору в розмірі - 3684, 63 (три тисячі шістсот вісімдесят чотири) гривні 63 копійки.

В іншій частині рішення Малиновського районного суду м. Одеси залишити без змін.

посилаючись на порушення судом першої інстанції при ухваленні рішення норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційних скарг та заперечень на них, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційних скарги, судова колегія вважає, що апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 підлягають частковому задоволенню на таких підставах.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими;

3) невідповідність висновків суду обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, а також розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні рішення судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, що викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглядав справу.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із Законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

За положеннями ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Даним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення заявлених вимог, суд першої інстанції виходив з того, що суми утриманої комісії банку в розмірі 1479,60 гривень є частиною суми основної суми боргу, недоотриманою кредитором, яка підлягає стягненню з боржника. В повному обсязі до теперішнього часу грошове зобов'язання не виконане. Загальна сума заборгованості за процентами становить 20400.0 доларів США, що за офіційним курсом НБУ, встановленим на день виконання розрахунку (24 листопада 2014 року), сума боргу становить 20400.0 х 15,06 = 307224,00 гривень. На момент вирішення судом справи №2/1519/4208/11 та ухвалення рішення у 2011 році, суд керувався офіційним курсом гривні до іноземних валют, встановленим НБУ, у зв'язку з чим зокрема було визначено розмір основної суми боргу та суми заборгованості за процентами за певний період. Зміна курсів іноземних валют до гривні не могла бути передбачена судом, сторонами та відповідні обставини знаходяться поза межами відповідальності боржника, у зв'язку з чим відсутні підстави для задоволення цих вимог. Заявлені до стягнення з ОСОБА_2 суми витрат на послуги КП "БТІ" Одеської міської ради в розмірі 593,00 гривень, на послуги ТОВ "Експертне бюро "Айстра" в розмірі 1000,00 гривень та на послуги поштового зв'язку в розмірі 36,00 гривень були понесені ОСОБА_3 в рамках виконавчого провадження, відкритого з примусового виконання рішенням Малиновського районного суду від 01 листопада 2011 року по цивільній справі №2/1519/4208/11 і належать до витрат на організацію та проведення виконавчих дій. Розподіл таких витрат у виконавчому провадженні має вирішуватись державним виконавцем в рамках такого провадження в порядку, визначеному Законом України "Про виконавче провадження" з урахуванням Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України №512/5 від 02 квітня 2012 року.

Проте повністю погодитися з таким висновком суду першої інстанції не можна, оскільки суд дійшов до нього з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, матеріалами справи підтверджується, що:

17 червня 2008 року, 19 серпня 2008 року, 04 вересня 2008 року між ОСОБА_3 - з одної сторони, та ОСОБА_2 - з іншої сторони, були укладені договори позики, відповідно до умов яких позикодавець ОСОБА_3 передала позичальникові ОСОБА_2 грошові суми відповідно 15000,00 доларів США на три місяці виходячи з процентної ставки 3% на місяць; 3000 доларів США на один місяць виходячи із процентної ставки 3% на місяць; 2000 доларів США на один місяць виходячи із процентної ставки 3% на місяць. Всього було взято у борг 20000 доларів США.

Рішенням Малиновського районного суду від 01 листопада 2011 року, залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області 28.02.2012 року по цивільній справі № 2/1519/4208/11, з ОСОБА_2 стягнуто на користь ОСОБА_3 суму боргу за даними договорами позики та процентами в загальному розмірі 36990 доларів США, з яких 20000,00 доларів - основна суму боргу та 16990,00 доларів США - проценти за відповідний період.

Відповідно до довідки начальника відділення №12 АТ "УкрСиббанк" № 56-2/2- 19-80 від 15 жовтня 2014 року, на рахунок ОСОБА_3 13 жовтня 2014 року надійшло 295920,00 гривень від першого Малиновського відділу ДВС Одеського міського управління юстиції із утриманням комісії банку за таке зарахування в розмірі 1479,60 гривень

Згідно із ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Постановою старшого державного виконавця Першого Малиновського відділу ДВС Одеського міського управління юстиції від 26.09.2014 року, затвердженої начальником Першого Малиновського відділу ДВС Одеського міського управління юстиції від 26.09.2014 року виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-4208/2011 виданого 28.02.2012 року Малиновським районним судом м. Одеси про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошової суми 295920 грн. закінчено з підстав п.8 ч.1 ст. 49 Закону України "Про виконавче провадження" у зв`язку із повним виконанням рішення суду (а. с. 111).

Таким чином вказане зобов`язання припинилося 25.09.2014 року виконанням проведеним у відповідності до законодаства.

Постанова старшого державного виконавця Першого Малиновського відділу ДВС Одеського міського управління юстиції від 25.09.2014 року щодо закриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-4208/2011 виданого 28.02.2012 року Малиновським районним судом м. Одеси про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошової суми 295920 грн. з підстав п.8 ч.1 ст. 49 Закону України "Про виконавче провадження" у зв`язку із повним виконанням рішення суду стягувачем не оскаржена.

При таких обставинах грошові кошти у розмірі 1434,60 грн., які утримані банком, як комісія, за перерахування заборгованості на рахунок стягувача, не можуть вважатися частиною основної суми боргу, недоотриманою кредитором.

Згідно зі ст. 119 ЦПК України підставами позову, які відповідно до ст. ст. 31, 215 цього Кодексу суд не може змінити без згоди позивача, є обставини, якими останній обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону.

В розумінні ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є втрати, яких зазнала особа у зв`язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

В даному випадку позивач зазнала витрат шляхом утримання Банком за її рахунок суми комісії із заборгованості, перерахованої на рахунок позивача від Першого Малиновського відділу ДВС Одеського міського управління юстиції.

Отже 1479,60 грн., які утримані банком, як комісія, за перерахування заборгованості на рахунок стягувача підлягають стягненню на користь позивача у якості збитків, які вона зробила для відновлення свого порушеного права.

Як вже зазначалося після ухвалення рішення суду про стягнення заборгованості за розписками, судом була визначена загальна сума боргу - 20000 доларів США та проценти в сумі 16990 доларів США, а разом 36990 доларів США. Дана сума була стягнута за рішенням суду із застосуванням офіційного курсу НБУ, що на той час дорівнювало 295920 грн.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 01.11.2011 року позивачем ОСОБА_3 не оскаржено.

Відповідно до Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг"вбачається, що його метою є створення правових основ для захисту інтересів споживачів фінансових послуг, правове забезпечення діяльності і розвитку конкурентоспроможного ринку фінансових послуг в Україні, правове забезпечення єдиної державної політики у фінансовому секторі України.

У частинах першій та другій статті 2 Закону, які визначають сферу його дії, вказано, що він регулює відносини, які виникають між учасниками ринків фінансових послуг під час здійснення операцій з надання фінансових послуг.

Фінансові установи в Україні діють відповідно до цього Закону з урахуванням норм законів України, які встановлюють особливості їх діяльності.

Визначення фінансових установ міститься в пункту 1 статті 1 Закону.

У пунктом 7 статті 1 Закону наведено вичерпний перелік суб'єктів, на яких поширюється дія цього Закону. Це учасники ринків фінансових послуг, до яких відносяться юридичні особи та фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності, які відповідно до закону мають право здійснювати діяльність з надання фінансових послуг на території України та споживачі таких послуг. При цьому Закон розповсюджує свою дію не на всіх юридичних осіб, а лише на тих, які є професійними учасниками ринку фінансових послуг.

У частині четвертій статті 5 Закону вказано, що можливість і порядок надання окремих фінансових послуг юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, визначаються законами та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання діяльності фінансових установ та ринків фінансових послуг, виданими в межах їх компетенції.

Визначення фінансової послуги наведено в пункті 5 частини першої статті 1 Закону як операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Перелік видів фінансових послуг міститься в статті 4 Закону, до яких, зокрема, належать надання коштів у позику та надання поручительства.

З аналізу зазначених правових норм убачається, що сфера дії Закону за суб'єктним складом учасників є обмеженою й не поширюється на: по-перше, юридичних осіб, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами; по-друге, фізичних осіб, які не є суб'єктами підприємницької діяльності.

Позивачка за своїм правовим статусом не відноситься ні до юридичних осіб, ні до суб'єктів підприємницької діяльності, які відповідно до Закону мають право здійснювати діяльність із надання фінансових послуг на території України, а тому відсутні підстави застосування положень цього Закону до спірних правовідносин.

У свою чергу поняття "фінансова послуга" не пов'язане лише з фінансовими установами.

Аналіз норм чинного законодавства (зокрема, пунктів 6, 7 статті 4 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", статей 553, 1046 ЦК України) дає підстави для висновку, що окремі послуги, які відносяться до фінансових послуг (наприклад, надання коштів у позику, поручительства) можуть надаватися не тільки фінансовими установами, які є учасниками ринку з надання фінансових послуг, або юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, але й фізичними особами, які не є суб'єктами підприємницької діяльності.

Якщо Закон України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" регулює відносини лише за участі учасників ринків фінансових послуг, то відносини між фізичними особами, зокрема, щодо договорів позики, поруки регулюються нормами ЦК України (статті 553- 559, 1046- 1053).

Договір позики, як загальна договірна конструкція є підставою для виникнення правовідносин, учасниками яких є будь-які фізичні або юридичні особи, оскільки ЦК України не містить жодного виключення як щодо суб'єктного складу, так і щодо права на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір яких і порядок їх одержання встановлюється договором (частина перша статті 1048 ЦК України).

Таким чином, треба дійти висновку, що Закон України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" є спеціальним нормативним актом, який регулює відносини спеціальних суб'єктів - учасників ринку фінансових послуг, і не поширюється на всіх інших юридичних і фізичних осіб - суб'єктів договору позики, правовідносини яких регулюються нормами статей 1046 - 1048 ЦК України.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

У випадку неповернення (несвоєчасного повернення) суми позики у визначений сторонами строк кредитор може вимагати застосування наслідків, встановлених ч.1 ст. 1050 ЦК України.

Приймаючи до уваги, що вимоги за даним позовом ОСОБА_3 заявлені з грудня 2011 року, то розрахунок процентів слід здійснювати з 01.12.2011 року і до часу закриття виконавчого провадження з підстав п.8 ч.1 ст. 49 Закону України "Про виконавче провадження" у зв`язку із повним виконанням рішення суду - 25.09.2014 року.

З тексту розписок від 17.06.2008 року, від 19.08.2008 року, від 04.09.2008 року вбачається, що сторони визначили строки дії договорів позики - відповідно на три місяці, на один місяць та на один місяць і тому право на одержання процентів, які визначені договорами існує до закінчення таких строків. Тобто передбачені всіма трьома договорами проценти 3% на місяць були чинними лише до відповідно 17.09.2008 року, 19.09.2008 року та до 04.10.2008 року.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення , а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Задовольняючи позов в частині стягнення процентів за розписками від 17.06.2008 року, від 19.08.2008 року та від 04.09.2008 року, поза увагою суду першої інстанції залишилося положення ст. ст. 625, 1048 ЦК України, відповідно до яких позикодавець має право на одержання процентів від суми позики лише протягом строку дії договору, а після його закінчення, у разі прострочення виконання грошового заобов`язання, застосовуються положення ст. 625 ЦК України.

Приймаючи до уваги, що на час ухвалення рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 01.11.2011 року, строк дії договорів за всіма трьома розписками сплив, а вимоги про стягнення процентів позивачем заявлені з грудня 2001 року відповідно поданого розрахунку, стягненню підлягають проценти передбачені ст. 625 ЦК України з 01.12.2011 року і до часу виконання боргового зобов`язання за рішенням суду, тобто до 25.09.2014 року.

Таким чином від суми боргу,встановленої судом у гривні - 295920 грн. за ставкою 3% річних за період з 01.12.2011 року до 25.09.2014 року стягненню підлягає 25051 грн. 86 коп. у якості процентів передбачених ст. 625 ЦК України.

Виходячи з обставин справи, якими позивач обґрунтувала позов, вбачається, що вимог про стягнення інфляції від суми боргу визначеного у гривневому еквіваленті за рішенням суду від 01.11.2011 року, не заявлялося.

Позивач заявляла вимоги про стягнення із суми боргу та процентів різниці курсу НБУ гривні до долару США станом на час ухвалення рішення суду 01.11.2011 року з курсом гривні до долару США, встановленого НБУ на час розгляду даної справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 533 ЦК України якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Ця норма кореспондується із приписами статті 524 ЦК України, згідно з якою зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Таким чином, положення чинного законодавства хоч і передбачають обов'язковість застосування валюти України при здійсненні розрахунків, але не містять заборони визначення грошового еквіваленту зобов'язань в іноземній валюті.

Зі змісту розписок від 17.06.2008 року, від 19.08.2008 року від 04.09.2008 року вбачається, що предметом позики були грошові кошти в іноземній валюті (долари США).

Тому при ухваленні рішення 01.11.2011 року районний суд обґрунтовано визначив еквівалент грошового зобов`язання відповідача у гривні із застосуванням курсу НБУ на час ухвалення рішення (здійснення розрахунку).

Вимоги позивача про стягнення різниці валютного курсу гривні до долару США на час ухвалення рішення та на час фактичного виконання рішення, пов`язані з питаннями коригуванням курсу валют.

Як вже зазначалося ОСОБА_3 та ОСОБА_2 під час складення розписок та передачі грошових коштів не виступали у якості суб'єктів підприємницької діяльності, які відповідно до Закону мають право здійснювати діяльність із надання фінансових послуг на території України.

Після визначення судом еквіваленту грошового зобов`язання у національній валюті із застосуванням офіційного курсу НБУ і вступу рішення в законну силу, подальші взаємовідносини сторін стосувалися грошового зобов`язання у гривнях (трансформація зобов`язання) в сумі 295920 грн., яке після реалізації нерухомого майна боржника було виконано у повному обсязі.

Як вже зазначалося вимог про стягнення інфляційних витрат позивачем не заявлялося, позивач обгрунтувала свої вимоги необхідністю стягнення з відповідача різниці валютного курсу гривні до долару США на час ухвалення рішення та на час фактичного виконання рішення.

При таких обставинах вимоги про стягнення курсової різниці не засновані на законі і задоволенню не підлягають.

Тому районний суд набув правильного висновку про відсутність підстав для задоволення вимог ОСОБА_3 в частині вимог про стягнення курсової різниці.

Крім того, судова колегія звертає увагу, що із дослідженних матеріалів справи та виходячи із пояснень сторін наданих в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції, не вбачається, що боржник злісно ухилялася від виконання рішення суду за рахунок продажу належного їй нерухомого майна. На стадії виконавчого провадження жодна із сторін не намагалася знайти порозуміння щодо своєчасного виконання рішення з урахуванням інтересів, як стягувача так і боржника. Боржник пропонувала кілька варіантів продажу належної їй нерухомості - квартира, будинок, як альтернативу продажу тій квартири, яку вона використовувала у якості житла. Втім наявність арешту за заявою стягувача на нерухомість, яку запропонувала боржник для продажу з метою розрахунку, унеможливила її реалізацію. Тобто, відносини, що склалися між сторонами, небажання сторін пошуку компромісу, значно ускладнили та затягнули виконання рішення суду.

Як вбачається з матеріалів справи позивач під час примусового виконання рішення понесла наступні витрати:

2133 гривні - сплата послуг банку АТ "УкрСиббанк" за користування рахунками відкритими під час виконавчого провадження за порадою державного виконавця;

- 593 гривні - на послуги КП "БТІ" Одеської міської ради;

- 1000 гривень - сплата послуг ТОВу "Експертне бюро "АЙСТРА".

Також позивачем витрачено 36 грн. на повідомлення відповідача від 11.09.2014 року про існуючий борг та про поданий до суду новий позов про стягнення заборгованості;

Відповідно до ст. 41 Закону України "Про виконавче провадження" витрати органів державної виконавчої служби, пов'язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження.

Витрати виконавчого провадження здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України та коштів виконавчого провадження, які використовуються у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Кошти виконавчого провадження складаються з:

- авансового внеску стягувача на організацію та проведення виконавчих дій;

- стягнутих з боржника витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій;

- інших надходжень, що не суперечать законодавству.

До витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, належать кошти, за рахунок яких здійснено оплату:

1) перевезення, зберігання і реалізації майна боржника;

2) послуг експертів, суб'єктів оціночної діяльності - суб'єктів господарювання та інших осіб, залучених у встановленому законом порядку до провадження виконавчих дій;

3) поштового переказу стягувачу стягнених аліментних сум;

4) проведення розшуку боржника, його майна або розшуку дитини;

5) розміщення оголошення в засобах масової інформації;

6) виготовлення та пересилання документів виконавчого провадження, ведення Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень;

7) інших витрат, необхідних для забезпечення належної організації виконання рішень органами державної виконавчої служби.

Про стягнення з боржника витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, державний виконавець виносить постанову, яка затверджується начальником відповідного відділу державної виконавчої служби. Зазначена постанова надсилається сторонам не пізніше наступного робочого дня після її винесення і може бути оскаржена ними до суду у десятиденний строк.

Відповідно до ст. 42 Закону України "Про виконавче провадження" з метою забезпечення провадження виконавчих дій стягувач може за погодженням з державним виконавцем внести на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби певну грошову суму для здійснення необхідних витрат або покриття їх частини, якщо інше не передбачено цим Законом. Після завершення виконавчого провадження авансовий внесок повністю повертається стягувачу, якщо інше не передбачено цим Законом.

Відповідно до ст. 43 цього ж Закону розподіл стягнутих державним виконавцем з боржника за виконавчим провадженням грошових сум (у тому числі одержаної від

реалізації майна боржника) здійснюється у такому порядку:

1) у першу чергу повертається авансовий внесок сторін та інших осіб на організацію та проведення виконавчих дій;

2) у другу чергу компенсуються витрати державної виконавчої служби, пов'язані з організацією та проведенням виконавчих дій, не покриті авансовим внеском сторін та інших осіб;

3) у третю чергу задовольняються вимоги стягувача та стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків фактично стягнутої суми;

4) у четверту чергу стягуються штрафи, накладені державним виконавцем відповідно до вимог цього Закону.

Розподіл грошових сум у черговості, зазначеній у частині першій цієї статті, здійснюється по мірі їх стягнення.

Сума, що залишилася після сплати штрафів, повертається боржнику.

З матеріалів справи не вбачається, що витрачені ОСОБА_3 36 грн. на повідомлення відповідача від 11.09.2014 року про існуючий борг та про поданий до суду новий позов про стягнення заборгованості не відносяться до витрат виконавчого провадження.

Що стосується витрачених позивачем 2133 грн. на оплату послуг банку АТ "УкрСиббанк" за користування рахунками відкритими під час виконавчого провадження; 593 грн. на оплату послуг КП "БТІ" Одеської міської ради; 1000 грн. на оплату послуг ТОВ "Експертне бюро "АЙСТРА" то дані суми в розумінні ст. 41 Закону України "Про виконавче провадження" також не відносяться до витрат виконавчого провадження, оскільки стягувачем не сплачувався авансовий внесок.

Разом з тим з матеріалів справи вбачається, що позивач дійсно понесла вказані витрати, що підтверджується первинними документами на оплату вказаних сум під час виконання рішення.

Так з довідки ПАТ "УкрСиббанк" випливає, що 19.04.2012 року ОСОБА_3 відкрито карткові рахунки у доларах США, гривні та у євро, за користування якими з ОСОБА_3 утримується комісія в сумі 79 грн. щомісячно. (а. с. 15).

Таким чином станом на час подання позову у липні 2014 року з ОСОБА_3 утримано 2133 грн. (79*27).

Згідно квитанцій про сплату ОСОБА_3 на стадії виконавчого провадження послуг БТІ з метою отримання інформації про нерухоме майно боржника, вбачається, що сплачено 193 грн. та 386 грн., а також комісію банку за перерахування коштів - два платежі по 07 грн. кожний, а всього 14 грн. Таким чином збитки склали 193+386+14+ 593 грн. (а. с. 31-32).

Згідно квитанції № 26-ЮЛ/1,1 від 24.04.2014 року на суму 500 грн. та квитанції № 19-ЮЛ/1,1 від 24.04.2014 року на суму 500 грн. ОСОБА_3 сплачено Експертному бюро "Айстра" за оцінку домоволодіння в с. Петрівка Іванівнського району Одеської області та за оцінку квартири АДРЕСА_1. Взагалі сплачено 1000 грн.

Також позивачем сплачено 36 грн. за доставку ОСОБА_2 документів.

Дані витрати не відносяться до витрат виконавчого провадження та до судових витрат.

Разом з тим вказані витрати підтверджуються належними доказами про їх сплату позивачем.

Судова колегія вважає, що дані витрати є збитками позивача для відновлення свого порушеного права в розумінні ст. 22 ЦК України.

Районний суд на вказане уваги не звернув і відмовив у задоволенні вимог позивача з посиланням на те, що вказані витрати є витратами виконавчого провадження і їх розподіл є прерогативою державного виконавця.

Тому рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про задоволення вимог.

Крім того позивач витратила 6000 грн. за надання правової допомоги та 3684 грн. на сплату судового збору.

Дані витрати відносяться до судових витрат в розумінні глави 8 ЦПК України.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем сплачено адвокату ОСОБА_5 15.02.2011 року - 1000 грн., 20.03.2012 року - 1000 грн. та з 10.01.2013 року по серпень 2014 року 4000 грн., а взагалі 6000 грн.

Як вбачається перший платіж не має відношення безпосередньо до цивільної справи, рішення по якій переглядається в апеляційному порядку, а пов`язаний зі справою, рішення по якій ухвалено Малиновським районним судом м. Одеси 01.11.2011 року, залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області 28.02.2012 року. Тобто платіж здійснений на стадії апеляційного перегляду рішення суду від 01.11.2011 року.

Стосовно інших платежів на правову допомогу, то судова колегія виходить з такого.

Як роз`яснено у п. п. 47-48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах" (Далі - Постанова Пленуму) право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013).

Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги.

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах".

Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК.

Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Розрахунок витрат на правову допомогу позивачем в суді першої інстанції не представлений. Не було додано такий розрахунок позивачем і при поданні апеляційної скарги на рішення районного суду та при розгляді апеляційної скарги.

При таких обставинах судова колегія погоджується з рішенням районного суду про відсутність підстав для стягнення витрат на правову допомогу.

Згідно ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Згідно п. 37 Постанови Пленуму якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат згідно з правами, передбаченими статтею 88 ЦПК.

Судова колегія доходить висновку про часткове задоволення апеляційних скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3, скасування рішення суду першої інстанції щодо стягнення частини суми основної суми боргу, недоотриманої кредитором 1479 грн. 60 коп., стягнення процентів за користування грошовими коштами в сумі 307224 грн., в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення збитків на оплату послуг банку АТ "УкрСиббанк" за користування рахунками відкритими під час виконавчого провадження в сумі 2133 грн., на оплату послуг КП "БТІ" Одеської міської ради в сумі 593 грн. щодо отримання інформації під час виконання рішення суду, на оплату послуг експертної організації під час виконання рішення суду в сумі 1000 грн., за поштову доставку документів в сумі 36 грн. та ухвалити в цій частині нове рішення, яким: стягнути з відповідача на користь позивача збитки у вигляді утриманої банком комісії за перерахування на рахунок позивача заборгованості за рішенням суду в сумі 1479 грн. 60 коп.; стягнути 3% річних в порядку ст. 625 ЦК України за користування грошовими коштами відповідно заявленої вимоги з 01.12.2011 року і до часу виконання судового рішення про стягнення заборгованості за договорами позики - 25.09.2014 року в сумі 25051 грн. 86 коп., стягнути збитки за оплату послуг банку АТ "УкрСиббанк" за користування рахунками відкритими під час виконавчого провадження в сумі 2133 грн., за оплату послуг КП "БТІ" Одеської міської ради в сумі 593 грн. щодо отримання інформації під час виконання рішення суду, за оплату послуг експертної організації під час виконання рішення суду в сумі 1000 грн., за поштову доставку документів в сумі 36 грн., а всього стягнути 30293 грн. 46 коп. В решті вимог - відмовити. В іншій частині рішення залишити без змін.

Приймаючи до уваги, що документально підтверджена сплата позивачем судового збору в сумі 3684 грн., а вимоги за ухваленим апеляційним судом новим рішенням задоволені частково, то розподіл судових витрат у вигляді сплаченого судового збору підлягає зміні пропорційно до розміру задоволених вимог.

Оскільки апеляційним судом задоволено вимоги позивача про стягнення збитків на суму 1479,60+2133+1000+593+36 та вимоги про стягнення процентів за користування грошима до часу фактичного виконання зобов`язання щодо сплати боргу в сумі 25051 грн. 86 коп., а взагалі на суму 30293 грн. 46 коп., то з відповідача підлягає стягненню на користь позивача суму сплаченого судового збору пропорційно задоволеним вимогам,а саме в сумі 302 грн. 93 коп.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 317 ЦПК України, судова колегія -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 03 грудня 2014 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 частини суми від основної суми боргу, недоотриманої кредитором 1479 грн. 60 коп., стягнення процентів за користування грошовими коштами в сумі 307224 грн., в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення збитків на оплату послуг банку АТ "УкрСиббанк" за користування рахунками відкритими під час виконавчого провадження в сумі 2133 грн., на оплату послуг КП "БТІ" Одеської міської ради в сумі 593 грн. щодо отримання інформації під час виконання рішення суду, на оплату послуг експертної організації під час виконання рішення суду в сумі 1000 грн., за поштову доставку документів в сумі 36 грн. - скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 збитки у вигляді утриманої банком комісії за перерахування на рахунок позивача заборгованості за рішенням суду в сумі 1479 грн. 60 коп., за оплату послуг банку АТ "УкрСиббанк" за користування рахунками відкритими під час виконавчого провадження в сумі 2133 грн., за оплату послуг КП "БТІ" Одеської міської ради в сумі 593 грн., за оплату послуг експертної організації під час виконання рішення суду в сумі 1000 грн., за поштову доставку документів в сумі 36 грн., а всього на загальну суму 5241 грн. 60 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 3% річних в порядку ст. 625 ЦК України з 01.12.2011 року і до часу виконання боргового зобов`язання за рішенням суду, тобто до 25.09.2014 року в сумі 25051 грн. 86 коп.

В решті заявлених вимог - відмовити.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили рішенням суду.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: Л.Л. Троїцька

В.П. Фальчук