У Х В А Л А

Іменем України

23.01.2015 м. Ужгород

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області у складі:

головуючого - судді Леска В.В.

суддів - Чужі Ю.Г., Кожух О.А.

при секретарі - Марчишаку Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Свалявського районного суду від 16 грудня 2014 року по справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Свалявського районного суду від 10 листопада 2014 року у позові публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.

1 грудня 2014 року ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 звернувся в суд із заявою про ухвалення додаткового рішення, посилаючись на те, що ухваленим рішення не вирішено питання про стягнення судових витрат на правову допомогу відповідачу у розмірі 1500 грн..

Ухвалою Свалявського районного суду від 16 грудня 2014 року в задоволенні заяви ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_1, про ухвалення додаткового рішення по справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність ухвали із-за порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати оскаржувану ним ухвалу та ухвалити додаткове рішення про задоволення заяви.

Межі доводів апеляційної скарги - згідно договору про надання правової допомоги адвокат ОСОБА_2 є представником ОСОБА_1 по даній справі, яка брала участь у судовому засіданні, знайомилась з матеріалами справи та готувала заперечення на позовну заяву, жодним нормативним документом не передбачено подання до суду акту виконаних робіт та розрахунку вартості її послуг, п. 115 Рішення Європейського суду з прав людини по справі «Белоусов проти України» закріплено, що лише наявність договірних зобов'язань та участь адвоката у справі є достатнім для визнання витрат за гонораром «фактично понесеними» та для їх стягнення.

ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 підтримали апеляційну скаргу.

Представник ПАТ КБ «ПриватБанк» Дурдинець Р.Ю. просила відхилити апеляційну скаргу як необгрунтовану і залишити без змін ухвалу суду першої інстанції.

Заслухавши доповідача, пояснення з'явившихся осіб, дослідивши матеріали справи й обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Витрати, пов'язані з розглядом справи, визначені в ч. 3 ст. 79 ЦПК України і їх розподіл здійснюється судом відповідно до вимог, установлених цим Кодексом (ст. ст. 88, 89 ЦПК України).

Крім того, суд під час ухвалення рішення вирішує, зокрема, питання про розподіл судових витрат, про що зазначається в його резолютивній частині (п. 6 ч. 1 ст. 214, п. 4 ч. 1 ст. 215 ЦПК України).

У разі не вирішення судом питання про судові витрати суду, що ухвалив рішення, за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи надано можливість ухвалити додаткове рішення (п. 4 ч. 1 ст. 220 ЦПК України).

Встановлено, що рішенням Свалявського районного суду від 10 листопада 2014 року у позові публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено. Отже, на порушення вимог ч. 4 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд не вирішив питання як розподілити між сторонами судові витрати.

Відмовляючи в задоволенні заяви ОСОБА_1 в особі ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення суд виходив з того, що докази надання конкретних видів послуг та їх вартості відсутні, зокрема, акт про виконання робіт та розрахунок витрат на правову допомогу, а також підтвердження оплати цих витрат.

Проте з такими висновками суду не можна погодитись, виходячи з наступного.

З Договору №032/14 про надання правової допомоги від 4 листопада 2014 року, укладеного між ОСОБА_2, яка діє на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №21/865 від 8 лютого 2013 року, виданого на підставі рішення Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Закарпатської області №62 від 25 січня 2013 року, далі - Адвокат, та ОСОБА_1, згідно п. 1.1 якого адвокат зобов'язується надати правову допомогу у зв'язку з судовим розглядом цивільної справи №306/2802/14ц за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Пунктами 4.1 і 4.2 вказаного Договору визначено, що сума гонорару становить 1500 грн., за прийняття доручення згідно цього Договору до виконання, адвокату виплачується аванс, який складає 500 грн..

Встановлено, що ОСОБА_2 знайомилась з матеріалами справи, готувала заперечення проти позову та приймала участь у судовому засіданні 10 листопада 2014 року, коли було ухвалено рішення про відмову в позові ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором (а.с. 27, 30-31, 3738).

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію на практику Суду як джерело права.

У п. 115 Рішення Європейського суду з прав людини по справі «Белоусов проти України» суд зазначає, що хоча заявник ще не сплатив адвокатський гонорар від має сплатити його згідно із договірними зобов'язаннями. Як видно з матеріалів справи, пан Бущенко представляє заявника протягом провадження у Суді, а отже, має право висувати вимоги щодо сплати гонорару згідно з договором. Відповідно, Суд вважає витрати за цим гонораром «фактично понесеними».

Отже, вищезазначеним закріплено, що лише наявність договірних зобов'язань та участь адвоката у справі є достатніми для визнання витрат за гонораром «фактично понесеними» та для їх стягнення.

З огляду на викладене та на підставі п. 3 ч. 1 ст. 312 ЦПК України оскаржувана ухвала суду підлягає скасуванню як незаконна, а питання ухвалення додаткового рішення передачі на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 307, 312, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Свалявського районного суду від 16 грудня 2014 року скасувати, а питання ухвалення додаткового рішення передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Судді: