Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

26 лютого 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючого - Власова С.О.,

суддів -Дроботі В.В., Бисаги Т.Ю.

при секретарі - Чучка Н.В.,

з участю: представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу апеляційною скаргою ОСОБА_3, який діє в інтересах ОСОБА_2, на рішення Міжгірського районного суду від 28 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Синевирської сільської ради та ОСОБА_2, про визнання права власності на житловий будинок, визнання незаконним та скасування рішення сільради про передачу у приватну власність земельної ділянки, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, -

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2014 року ОСОБА_4, в особі свого представника ОСОБА_1, звернулася до суду з вказаним позовом, в якому зазначала, що ОСОБА_4 разом з своїм чоловіком ОСОБА_5 побудували житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1. ІНФОРМАЦІЯ_1 чоловік помер, а вона продовжувала проживати в зазначеному будинку, тобто прийняла спадщину шляхом вступу у володіння спадковим майном. Спадкова справа щодо майна ОСОБА_5 не відкривалася, заповіту останній не складав. Однак, оформлення права власності на 1/2 частину будинку, яка належала чоловіку позивачки, не було здійснено через відсутність правовстановлюючих документів на вказаний будинок.

Посилаючись на зазначені обставини, позивачка просила суд визнати за нею право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 в цілому.

В подальшому, ОСОБА_4 у суді позовні вимоги збільшила, крім заявлених в позові вимог, просила суд визнати незаконним та скасувати рішення 14 сесії 5 скликання Синевирської сільської ради Міжгірського району №5 п.39 від 29.06.2008 року «Про передачу безоплатно у власність земельної ділянки» в частині передачі безоплатно ОСОБА_2 у приватну власність земельної ділянки площею 0,07 га, яка розташована в межах населеного пункту с.Синевир, 412 на території Синевирської сільської ради Міжгірського району для обслуговування житлового будинку; визнати незаконним та скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯС №135025 від 01.06.2009 року, виданий на ім»я ОСОБА_2 площею 0,0700 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку.

Ухвалою суду від 29.10.2014 року ОСОБА_2 залучено до участі у справі в якості співвідповідача.

Рішенням Міжгірського районного суду від 28.11.2014 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на житловий будинок АДРЕСА_1;

Визнано незаконним та скасовано рішення Синевірської сільради від 29.06.2008 року №5 в частині передачі безоплатно у приватну власність ОСОБА_2 0,07 га земельної ділянки для обслуговування житлового будинку АДРЕСА_1.

Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, серія ЯЕ №435025 від 01.06.2009 р. ОСОБА_2, мешканки: АДРЕСА_1, Кадастровий №55, на земельну ділянку в 0,07 га для обслуговування житлового будинку.

Задовольняючи вимоги ОСОБА_4 місцевий суд виходив з того, що у останньої виникло право набуття права власності на спадкове майно - житловий будинок АДРЕСА_1 і у зв'язку з цим до неї має перейти право користування земельної ділянки - 0,07 га, необхідної для обслуговування даного будинку.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм матеріального і процесуального права. При цьому зазначає, що будівля, в якій проживає ОСОБА_4 (по матеріалам справи АДРЕСА_1) з 1979 року підлягає зносу, за нею не закріплено ніякої земельної ділянки, і така в господарських книгах Синевирської сільської ради не значиться.

Щодо земельної ділянки, яка передана у власність ОСОБА_2, то така перебувала у користуванні останньої згідно відповідних рішень від 1979 року для будівництва житлового будинку №412, які є чинними.

Посилаючись на зазначені обставини, апелянт просить суд скасувати рішення Міжгірського районного суду від 28.11.2014 року та ухвалити нове, яким у задоволенні вимог ОСОБА_4 відмовити за їх безпідставністю.

У судовому засіданні представник апелянта скаргу підтримав, просив її задовольнити, посилаючись на доводи, викладені в ній.

Представник позивача у судовому засіданні апеляційну скаргу не визнала, просила суд її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на законність та обґрунтованість судового рішення.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши технічну документацію із землеустрою житлового будинку АДРЕСА_1, архівну справу № 706/1057/12 за позовом ОСОБА_4 до Синевирської сільради та ОСОБА_2 про визнання незаконним державного акту, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд, відповідно до вимог ч.1 ст. 303 ЦПК України, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 суд першої інстанції виходив з того, що визнання в судовому порядку за ОСОБА_4 права власності на будинок АДРЕСА_1 є можливим, згідно положень ст.16 ЦК України.

Щодо земельної ділянки, прилеглої до будинку, суд першої інстанції посилаючись на положення ст.377 ЦК України, констатував, що позивачка набуває право користування земельною ділянкою у зв»язку з визнанням судом за нею права власності на будинок.

Щодо вирішення іншої частин позовних вимог, в рішенні місцевого суду зазначено, що суд вважає, що Синевирська сільрада не мала права передавати у власність ОСОБА_2 ту частину земельної ділянки в с.Синевир, яка призначена для обслуговування будинку НОМЕР_1, де проживає ОСОБА_4, чим було порушено права останньої.

З таким висновком суду не погоджується колегія суддів, виходячи з наступного.

Матеріалами справи доведено, що позивачка ОСОБА_4 перебувала у шлюбі з ОСОБА_5 з 27.05.1953 року, що стверджується свідоцтвом про одруження (а.с.25).

Згідно дозволу №9 виконкому Міжгірської районної ради депутатів трудящих за березень 1954 року остання надала ОСОБА_5 дозвіл на будівництво будинку в с.Синевир (а.с.33).

Згідно копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 помер (а.с.25).

Після смерті чоловіка ОСОБА_4 24.06.2014 року виготовила технічний паспорт на

будинок АДРЕСА_1 (а.с.35-37).

Судом першої інстанції правильно встановлено, що за життя ОСОБА_5 документи про право власності на будинок не оформив, у встановленому законом порядку право власності не зареєстрував.

Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків від фізичної особи яка померла, до інших осіб, а ст. 1218 ЦК передбачено, що до складу спадщини входять всі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинялись внаслідок його смерті.

Тобто, жодних прав з юридичної точки зору ОСОБА_5 на АДРЕСА_1 не мав.

У постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» 30.05.2008 № 7 роз'яснено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Зазначається, що за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.

Отже, якщо лише нотаріальною конторою (нотаріусом) обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, то у цьому випадку у позивача виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розгляду у позовному провадженні.

У позовній заяві ОСОБА_4 вказує, що спадкова справа до майна свого померлого чоловіка у нотаріальній конторі не відкривалася, заповітів він не залишив (а.с.1).

Матеріали цивільної справи не містять належного доказу на підтвердження звернення позивачки до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, та письмової відмови нотаріуса у видачі позивачці свідоцтва про право на спадщину.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що звернення ОСОБА_4 до суду з позовом про визнання за нею права власності в порядку спадкування на цілий будинок НОМЕР_1 у с. Синевир в даному конкретному випадку є передчасним, оскільки за зазначених обставинах, вона не позбавлена права та можливості звернутися до нотаріальної контори з відповідною заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину. У разі письмової відмови нотаріальної контори у видачі їй такого, вона матиме право звертатися до суду з позовом щодо визнання права власності на спадкове майно, а також вирішувати питання про набуття нею права на земельну ділянку, у тому числі в порядку ст. 377 ЦК України.

Є доведеним, що рішенням 14 сесії 5 скликання Синевирської сільської ради Міжгірського району №39 від 29.06.2008 року передано безоплатно у приватну власність ОСОБА_2, жительці АДРЕСА_1 земельну ділянку, яка перебуває у користуванні, площею 0,07 га і розташована в межах населеного пункту АДРЕСА_1 на території Синевирської сільської ради для обслуговування житлового будинку, що стверджується матеріалами технічної документації із землеустрою кадастровий номер: :01:011:0008.

На підставі вказаного рішення ОСОБА_2 правомірно видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯБ №435025 від 01.06.2009 року (а.с.90).

Правових підстав для задоволення вимог позивачки, про визнання за нею права власності на житловий будинок АДРЕСА_1, і у зв'язку з цим скасування рішень Синевирської сільської ради, державного акту ОСОБА_2 на 0.07 га земельної ділянки, колегія суддів не вбачає, оскільки всупереч вимог ч.1 ст.60 ЦПК України, позивачка у суді не довела ті обставини, на які вона посилалася у позові як на підставу своїх вимог і заперечень, а саме, що вона зверталася до нотаріальної контори про оформлення спадщини на спадкове майно (будинок НОМЕР_3) і нотаріальною конторою їй у цьому було відмовлено.

Відповідно до п.п.3 і 4 ч.1 ст.309 ЦПК України невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушення або неправильне застосування норм матеріального і процесуального права є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення.

Крім того, на підставі ст.88 ЦПК України, з позивачки підлягають стягненню на користь відповідачки ОСОБА_2 судові витрати у виді судового збору в розмірі 121,80 грн., який був сплачений останньою при подачі апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.209, 303, 304, 307 ч.1 п. 2, 309 ч.1 п.3 і 4, 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія судової палати, -

РІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, який діє в інтересах ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Міжгірського районного суду від 28 листопада 2014 року скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до Синевірської сільської ради та ОСОБА_2 про визнання права власності на житловий будинок в АДРЕСА_1, визнання незаконним та скасування рішення сільради про передачу у приватну власність земельної ділянки, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку-відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 (мешканки: АДРЕСА_1) на користь ОСОБА_2 (мешканки: АДРЕСА_1) судовий збір у розмірі 121,80 грн. (сто двадцять одна грн. 80 коп.).

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Головуючий :

Судді: