У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого: Кузнєцова В.О.,
суддів: Ізмайлової Т.Л.,Мостової Г.І.,
Мартинюка В.І.,Наумчука М.І.,-
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: Служба у справах дітей Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації, ОСОБА_3, про вселення в житлове приміщення, встановлення порядку користування жилим приміщенням та за зустрічним позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа - Відділ громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Святошинського району міста Києва, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 29 жовтня 2014 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду міста Києва від 14 січня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У квітні 2013 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, треті особи: Служба у справах дітей Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації, ОСОБА_3, про визнання за нею права користування та проживання у квартирі АДРЕСА_1; усунення перешкод у праві користування згаданим жилим приміщенням шляхом її вселення з малолітнім сином ОСОБА_4; встановлення порядку користування житлом шляхом виділення їй з дитиною для проживання окремої кімнати у спірній квартирі, із залишенням допоміжних приміщень у загальному користуванні сторін; зобов'язання відповідача надати їй дублікат ключів від вхідних дверей зазначеної квартири. В обгрунтування позовних вимог позивач посилалась на те, що вона перебуваючи у шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 вселилась до спірної квартири, як член сім'ї власника, проте внаслідок постійних сварок та скандалів вона змушена була залишити спірне жиле приміщення, відповідачами створювались умови неможливі для її проживання разом з дитиною у квартирі.

У липні 2013 року ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернулися до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1, третя особа - Відділ громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Святошинського району міста Києва, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. З урахуванням уточнених позовних вимог позивачі за зустрічним позовом просили визнати ОСОБА_1 такою, що втратила право користування жилим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1. Позовні вимоги позивачі за зустрічним позовом обґрунтовували тим, що вони є власниками зазначеної квартири. Відповідач ОСОБА_1 вселилась до спірної квартири під час перебування із відповідачем ОСОБА_2 в зареєстрованому шлюбі та була тимчасово зареєстрована за адресою спірної квартири, оскільки їй необхідна була реєстрація для подальшого працевлаштування, проте 30 серпня 2012 року вона разом з сином ОСОБА_4 зібрала речі, про що написала розписку та добровільно залишила спірну квартиру.

РРішенням Святошинського районного суду міста Києва від 29 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду міста Києва від 14 січня 2015 року, в задоволенні первісних позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_2, ОСОБА_3 задоволено. Визнано ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати судові рішення першої та апеляційної інстанцій, та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити повіністю, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні первісних позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що позивач ОСОБА_1 здійснивши з відповідачем ОСОБА_2 поділ майна набутого у шлюбі, залишила добровільно спірну квартиру разом із малолітнім сином. Задовольняючи зустрічні позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 не проживала у спірній квартирі більше року без поважних причин, у зв'язку з чим втратила право користування жилим приміщенням.

Проте повністю погодитись з такими висновками судів не можна з наступних підстав.

Судами встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 30 липня 1999 року (а.с. 36 т. 1).

10 березня 2011 року ОСОБА_1 зареєстрована у спірній квартирі, про що свідчить відмітка у її паспорті, копія якого наявна в матеріалах справи (а.с. 5, 6, 62 т. 1).

З 14 липня 2001 року до 06 лютого 2013 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с. 4 т. 1) та проживали разом за адресою спірної квартири.

З розписки, виданої 30 серпня 2012 року ОСОБА_1, вбачається, що останньою перераховано майно, яке було подружжям набуто під час шлюбу та частину якого вона забрала з собою «вибираючись» із квартири, на що відповідачем за первісним позовом ОСОБА_2 надано згоду (а.с. 37-38 т. 1)

З акту від 17 квітня 2013 року (а.с. 39 т. 1), складеного мешканцями сусідніх із спірним приміщенням, квартир та від 12 червня 2013 року (а.с. 40 т. 1), затвердженого директором КП РЕО-7, у квартирі АДРЕСА_1 фактично проживає одна особа - ОСОБА_3, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 у спірній квартирі не проживають.

Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР, у редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

За змістом ст. 156 ЖК УРСР, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Згідно із ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції в порушення ст.ст. 212-215 ЦПК України, не встановив фактичних обставин справи, які мають суттєве значення для вирішення справи по суті позовних вимог, не надав належної оцінки наявним у справі доказам у їх сукупності. Зазначаючи про добровільне залишення позивачем за первісним позовом ОСОБА_1 спірного жилого приміщення та відсутність наміру повертатись після 30 серпня 2012 року до спірної квартири, суд першої інстанції взяв до уваги розписку останньої, як доказ її добровільного виселення, не звернувши уваги на те, що дана розписка свідчить лише про поділ майна подружжя, набутого під час шлюбу, а не про її виселення.

Водночас, задовольняючи зустрічні позовні вимоги щодо визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування жилим приміщенням у спірній квартирі, суд першої інстанції послався на акти про непроживання останньої у цій квартирі та керувався положеннями статті 405 ЦК України, залишивши поза увагою, що ОСОБА_1 30 серпня 2012 року забрала зі спірної квартири частину спільного майна подружжя та вже у квітні 2013 року звернулась до суду з позовом за захистом свого порушеного права на користування спірною квартирою, що в свою чергу не може свідчити про її відсутність понад один різ без поважної причини за адресою спірної квартири.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про задоволення зустрічних позовних вимог виходив з положень ст.ст. 383, 391 ЦК України, якими передбачено здійснення права власника жилого приміщення на користування, володіння та розпорядження ним, проте зі змісту заяви про уточнення позовних вимог (а.с. 191-196 т. 1) вбачається, що позов з таких підстав не заявлявся, а позивачі просили відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР, ч. 2 ст. 405 ЦК України визнати відповідача ОСОБА_1 такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Суд апеляційної інстанції в порушення вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги, в рішенні не зазначив конкретні обставини і факти, що спростовують такі доводи, і залишив рішення суду першої інстанції без змін. Відхиляючи твердження позивача за первісним позовом ОСОБА_1 щодо чинення їй перешкод з боку відповідачів за первісним позовом у користуванні спірним житлом, апеляційний суд зауважив, що вони нічим не підтверджуються крім її пояснень, не взявши до уваги той факт, що вона звернулась безпосередньо до суду за захистом свого порушеного права до спливу терміну передбаченого ст. 405 ЦК України.

При новому розгляді справи суду першої інстанції слід визначитись із суб'єктним складом учасників процесу, оскільки судами першої та апеляційної інстанцій залишено поза увагою, що ОСОБА_3 залучена до участі у справі в якості третьої особи, в той час як остання є співвласником спірної квартири та відповідно до встановлених обставин справи чинила перешкоди позивачу за первісним позовом у користуванні спірною квартирою.

За таких обставин, судові рішення першої та апеляційної інстанції підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 29 жовтня 2014 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду міста Києва від 14 січня 2015 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: Т.Л. Ізмайлова
В.І. Мартинюк
Г.І. Мостова
М.І. Наумчук