Ухвала

іменем україни

18 лютого 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Амеліна В.І., Гончара В.П., Карпенко С.О., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» про стягнення суми індексації заробітної плати, компенсації втрати частини заробітку, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 12 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 04 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» (далі - ПАТ «ММК ім. Ілліча») про стягнення заборгованості з індексації заробітної плати, компенсації у зв'язку з порушенням строків її виплати за період з 01 березня 2003 року до 12 червня 2009 року в сумі 527 грн 04 коп. та 543 грн 56 коп. відповідно, а також середнього заробітку за час затримки розрахунку в розмірі 152 131 грн 88 коп. та 1 000 грн на відшкодування моральної шкоди, посилаючись на те, що з травня 1983 року до червня 2009 року перебував із відповідачем у трудових відносинах, за вказаний період роботодавцем не проводилася індексація заробітної плати, передбачена діючим законодавством, унаслідок чого були порушені його трудові права, які мають бути відновлені шляхом зобов'язання підприємства провести нарахування та виплату належних сум.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 12 вересня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Донецької області від 04 листопада 2014 року, позов задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «ММК ім. Ілліча» на користь позивача індексацію заробітної плати з компенсацією втрати частини доходів у зв'язку із затримкою її виплати за період з березня 2003 року до липня 2006 року включно, в сумі 527 грн 04 коп. та компенсацію заборгованості в розмірі 543 грн 56 коп., з утриманням з вказаної суми при виплаті передбачених законом податків та обов'язкових платежів; середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 01 липня 2009 року до 31 серпня 2014 року в сумі 2 562 грн 33 коп.; 200 грн на відшкодування моральної шкоди.

Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить ухвалені у справі судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, з таких підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення судів не відповідають.

Ухвалюючи рішення та задовольняючи частково позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з того, що розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача може бути зменшено до 2 562 грн 33 коп. з урахуванням принципу співмірності.

Проте погодитися з такими висновками судів не можна виходячи з наступного.

Судом установлено, що у період з 23 травня 1983 року до 12 червня 2009 року ОСОБА_1 працював у ПАТ «ММК ім. Ілліча» на різних посадах.

Згідно наданого відповідачем розрахунку індексації заробітної плати ОСОБА_1 з компенсацією за затримку її виплати, вбачається, що за період з березня 2003 року по липень 2006 року, сума нарахованої але не виплаченої індексації становить 527 грн 04 коп., а сума компенсації - 543 грн 56 коп.

На час звільнення позивача, повний розрахунок з ним проведено не було, унаслідок чого залишилася невиплаченою сума індексації та компенсації в загальному розмірі 1 070 грн 60 коп.

Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України.

За правилами ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Нетривалий час роботи працівника на підприємстві чи незначна частка заборгованості підприємства перед працівником у виплаті заробітної плати також не є підставою для звільнення роботодавця від зазначеної відповідальності.

Таким чином, за положеннями ст. 117 КЗпП України обов'язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства.

Зазначена правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України №6-60цс 11 від 21 листопада 2011 року та №6 - 64цс 13 від 03 липня 2013 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Проте у порушення вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України суди попередніх інстанцій на вказане уваги не звернули, належним чином доводів позивача не перевірили, не встановили усіх фактичних обставин, які мають визначальне значення для правильного вирішення справи, наявність підстав, передбачених законом для зменшення суми відшкодування за час затримки розрахунку і невірно визначили розмір такого відшкодування, у достатньому обсязі не вмотивувавши та не обґрунтувавши свої висновки щодо цього.

З огляду на викладене ухвалені судами рішення не можна визнати законними та обґрунтованими й вони підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції, з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 12 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 04 листопада 2014 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: В.І. Амелін

В.П. Гончар

С.О. Карпенко

В.О. Савченко