у х в а л а

іменем україни

17 червня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гончара В. П.,

суддів: Амеліна В. І., Карпенко С. О.,

Дербенцевої Т. П., Остапчука Д. О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - Сосонська сільська рада Вінницького району Вінницької області, про поділ спільного майна подружжя, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Вінницької області від 04 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2012 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом до ОСОБА_4, третя особа - Сосонська сільська рада Вінницького району Вінницької області, у якому зазначала, що з 03 червня 1990 року по 20 грудня 2011 року вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. За час спільного проживання на підставі дозволу на виконання будівельних робіт від 20 липня 1992 року АДРЕСА_1 було розпочато будівництво житлового будинку з прибудовами. Незважаючи на те, що ступінь готовності будинку становить 100 %, ОСОБА_4, на ім'я якого видано дозвіл, будівельний паспорт та земельна ділянка для будівництва і обслуговування будинку і господарських споруд, відмовляється від вчинення дій по введенню вказаного будинку в експлуатацію та здійснити його державну реєстрацію.

Посилаючись на вказані обставини та з урахуванням уточнень, просила суд визнати за нею право власності на 1/2 частини одноквартирного (садибного) житлового будинку з прибудовами, розташованого по АДРЕСА_1.

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 24 листопада 2014 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 04 березня 2015 року рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 24 листопада 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частини одноквартирного (садибного) житлового будинку з прибудовами, розташованого по АДРЕСА_1.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ухвалене у справі рішення апеляційного суду просить скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що спірний житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами є самочинним будівництвом, не зданий в експлуатацію, тому позивач має право власності лише на відповідну частку будівельних матеріалів, обладнання тощо, які були використані у процесі будівництва.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову, апеляційний суд виходив із того, що будівництво спірного будинку проводилося на виділеній у встановленому для цього законом порядку земельній ділянці, відповідно до дозволу на виконання будівельних робіт та будівельного паспорта, відсоток готовності будинку становить 100 %, будинок, господарські будівлі та споруди перебувають в експлуатації і використовуються за призначенням, архітектурно-планувальні, конструктивні рішення та інженерне забезпечення при будівництві житлового будинку, господарських будівель та споруд відповідають будівельним нормам України, а тому такий будинок є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя і підлягає поділу.

Проте з такими висновками апеляційного суду повністю погодитись не можна з огляду на наступне.

Судами встановлено, що з 03 червня 1990 року по 20 грудня 2011 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували в зареєстрованому шлюбі.

01 листопада 1991 року рішенням 7-ї сесії 21-го скликання Сосонської сільської ради Вінницького району Вінницької області ОСОБА_4 було виділено земельну ділянку площею 0,25 га по АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд (а. с. 16, т. 1).

20 липня 1992 року на ім'я ОСОБА_4 було надано дозвіл № 14 на право виконання будівельних робіт та 1993 року оформлено будівельний паспорт НОМЕР_1, за яким відповідач отримав дозвіл на будівництво житлового будинку по АДРЕСА_1 розміром 9 м х 12 м, господарської споруди розміром 10 м х 4 м, туалету та облаштування місця для компосту сміття (а. с. 9-15, т. 1).

Відповідно до технічного паспорта від 05 листопада 2012 року житловий будинок літ. «А» по АДРЕСА_1 побудований у 1993 році та складається із прибудови літ. «А1», погреба «п/А1», веранди «а», літньої кухні літ. «Б», погреба літ. «п./Б», сараю літ. «Б1», погреба «п/Б12», вбиральні літ. «В», альтанки літ. «Г», жомової ями літ. «Д». Розміри житлового будинку становлять 11,31 м х 6,98 м. Згідно з відміткою на технічному паспорті будинок зведено самочинно (а. с. 92-97).

Згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи від 22 жовтня 2013 року № 1394 житловий будинок з прибудовами, будівлями та спорудами, який розташований по АДРЕСА_2, є самочинним, тому визначити його вартість неможливо (а. с. 161-167, т. 1).

Згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи від 18 червня 2014 року № 89 відсоток готовності вказаного будинку становить 100 %, будинок, господарські будівлі та споруди перебувають в експлуатації і використовуються за призначенням, архітектурно-планувальні, конструктивні рішення та інженерне забезпечення при будівництві житлового будинку, господарських будівель та споруд відповідають будівельним нормам України (а. с. 17-38, т. 2).

Вирішуючи спір по суті, апеляційний суд в основу рішення про задоволення позову поклав висновок судової будівельно-технічної експертизи від 18 червня 2014 року № 89 та вважав, що оскільки житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами повністю завершений і перебуває в експлуатації та побудований під час перебування сторін у шлюбі, то такий будинок, незважаючи на те, що одна із сторін відмовляється від прийняття його в експлуатацію та державної реєстрації, може бути визнаний об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу.

У той же час на порушення приписів ст. 303 ЦПК України апеляційний суд не звернув уваги на те, що із копій технічних паспортів на спірний жилий будинок станом на 05 листопада 2012 року та на 05 вересня 2014 року (копія якого додана до касаційної скарги) вбачається, що спірний будинок є самочинно побудованим. Факт самочинності вказаного будинку був встановлений і висновком судової будівельно-технічної експертизи від 22 жовтня 2013 року № 1394.

За загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (ч. 2 ст. 376 ЦК України).

Це майно не є об'єктом права власності, воно не може бути предметом поділу та встановлення порядку користування в судовому порядку; на нього не може бути звернуто стягнення за виконавчими документами, у тому числі продаж його з прилюдних торгів.

Згідно з п. 2.3 Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку

часток об'єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 року № 55, не підлягають поділу об'єкти нерухомого майна, до складу

яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані)

об'єкти нерухомого майна. Питання щодо поділу об'єктів нерухомого

майна може розглядатись лише після визнання права власності на них

відповідно до закону.

Вирішуючи спір по суті та ухвалюючи рішення про задоволення позову, апеляційний суд на порушення приписів ст. 303 ЦПК України на зазначене уваги не звернув, не перевірив заперечень відповідача про те, що спірний будинок самочинно побудований та чи не є саме цей факт перешкодою для введення його в експлуатацію та проведення державної реєстрації.

У рішенні апеляційного суду відсутні будь-які висновки про те, що дозвіл на будівництво житлового будинку з господарськими будівлями надавався відповідачу на будівництво будинку розмірами 9 м х 12 м, а фактично розміри збудованого будинку становлять 11,31 м х 6,98 м; під будівництво виділялася земельна ділянки площею 0,25 га, а спірний будинок розташований на земельній ділянці площею 0,2645 га.

За наведених обставин відповідність спірного будинку будівельним нормам і правилами, використання його за призначенням та 100 % його готовність не може свідчити про законність такого будівництва, оскільки надані дозволи на його будівництво за характеристиками і розмірами не відповідають фактично побудованому об'єкту.

З урахуванням наведеного висновки апеляційного суду про підставність позову є передчасними.

Порушення апеляційним судом при розгляді справи норм процесуального права (ст. ст. 10, 60, 179 ЦПК України) унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для її правильного вирішення, тому ухвалене у справі рішення апеляційного суду не може вважатись законним і обґрунтованим та в силу ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Вінницької області від 04 березня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В. П. Гончар

Судді: В. І. Амелін

Т. П. Дербенцева

С. О. Карпенко

Д. О. Остапчук