Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
№ 22-ц/778/909/15 Головуючий у 1-й інстанції Фоміна Ю.В.
Суддя-доповідач Воробйова І.А.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого Бєлки В.Ю.,

суддів Воробйової І.А.,

Онищенко Е.А.,

при секретарі Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Краматорського міського суду Донецької області від 05 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа орган опіки та піклування Краматорської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа орган опіки та піклування Краматорської міської ради про вселення в жиле приміщення, -

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до Краматорського міського суду Донецької області, з позовом, який в процесі розгляду справи уточнював, до ОСОБА_4, третя особа орган опіки та піклування Краматорської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

В обґрунтування позову, позивач зазначав, що він є власником житлового будинку АДРЕСА_1, в якому зареєстровані, але не проживають його колишня дружина ОСОБА_4 та їх малолітній син ОСОБА_5 Речей відповідачів в будинку не має, комунальні послуги сплачує позивач, що підтверджується актом від 07 квітня 2014 року.

Враховуючи викладене, позивач просив визнати ОСОБА_4 та ОСОБА_5 такими, що втратили право користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1.

Не погоджуючись з зазначеним позовом, ОСОБА_4 в жовтні 2014 року звернулась до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_3, третя особа орган опіки та піклування Краматорської міської ради про вселення в жиле приміщення, в якому зазначала, що спірний будинок було придбано під час шлюбу на спільні кошти подружжя, де вони були зареєстровані та мешкали. Після розірвання шлюбу позивач почав чинити їй перепони в користуванні будинком, зловживати алкогольними напоями, вчиняти скандали, тому вона з сином змушена була залишити будинок та проживати у своєї матері. В будинку залишились її особисті речі, позивач змінив замки та не впускає її та дитину до будинку.

На підставі викладеного, позивач за зустрічним позовом просила суд, вселити її та сина ОСОБА_5 у житловий будинок АДРЕСА_1.

Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 05 грудня 2014 року в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено. Вселено ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в житловий будинок АДРЕСА_1 Донецтької області.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судовий збір в сумі 243, 60 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги та стягнути з ОСОБА_4 судовий збір та вартість наданих юридичних послуг у розмірі 1000 грн. та відмовити в задоволенні позову ОСОБА_4

Відповідно до розпорядження ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ № 2710/38-14 від 02.09.2014 року про зміну територіальної підсудності судових справ, підсудність даної справи визначено апеляційному суду Запорізької області.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно ч.1 ст. 307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_6 суд першої інстанції виходив з того, що оскільки житловий будинок АДРЕСА_1 придбаний позивачем за період знаходження у шлюбі з відповідачем, він є спільною сумісною власністю подружжя, а тому в силу ст. 319 ЦК України відповідач ОСОБА_4 має таке ж право на володіння, користування та розпорядження будинком як і позивач, за яким зареєстровано право власності на зазначений будинок.

Колегія суддів вважає, що висновок суду є вірним. Розглядаючи спір, суд першої інстанції, у відповідності до вимог ст. 212-214 ЦПК України повно, всебічно та об'єктивно з'ясував обставини справи на які посилалися сторони, дав належну правову оцінку правовідносинам, які склалися між учасниками процесу та закон, що їх регулює.

Судом першої інстанції встановлено, що сторонни перебували в зареєстрованому шлюбі з 25 лютого 2005 року по 17 серпня 2012 року. За час шлюбу ними придбано житловий будинок АДРЕСА_1, право власності на який зареєстровано за ОСОБА_3

Будинок подружжям не поділений, порядок користування ним не встановлювався.

За змістом ст. ст. 3, 60, 63, 65, 69, 70, 71 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним, як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладання договору, який потребує нотаріально посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріального засвідчена. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Отже, зазначеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Оскільки, в праві власності на майно частки подружжя не визначені, вони не можуть розпоряджатися своєю часткою особисто, а тому дії одного з подружжя щодо володіння та розпорядження спільним майном розглядаються як дії подружжя та для здійснення певних юридичних дій потрібна воля обох подружжя.

Звертаючись до суду з позовом та обравши способом захисту усунення перешкод у користуванні та розпорядженні житловим будинком, шляхом визнання ОСОБА_4 та їх неповнолітнього сина ОСОБА_5 такими, що втратили право користування житловим приміщенням у будинку, позивач в силу ст. 10 ЦПК України не довів правову та фактичну підставу своїх позовних вимог.

За ч.2 ст. 405 ЦК України, передбачено, що член сім'ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Однак, сторони є співвласниками житлового будинку АДРЕСА_1 , частки у спільній сумісній власності не визначені, а тому кожен з них має право володіти, користуватися та розпоряджатися вказаним житловим будинком. Підстави для застосування положень ч.2 ст. 405 ЦК України відсутні.

Відповідно до положень ст. 156 ЖК Української РСР, припинення сімейних відносин з наймачем чи власником житлового приміщення не позбавляє колишніх членів сім'ї права користування займаним приміщенням.

Згідно з положеннями ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування житловим приміщенням інакше, як з підстав і в порядку, передбачених законом. Будь-яке виселення людини, якщо вона добровільно не бажає звільнити житлове приміщення, допускається виключно на підставах, передбачених законом, та має відбуватися тільки в судовому порядку.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції з урахуванням вимог ст.ст. 212-214 ЦПК України, правильно застосувавши норм матеріального права про презумпцію спільної сумісної власності на майно, набутого подружжям за час шлюбу, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання відповідачки ОСОБА_4такою, що втратила право користування житловим приміщенням та задовольнив зустрічний позов ОСОБА_4 про вселення в спірне приміщення.

Докази та обставини, на які посилається апелянт були предметом дослідження судом першої інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального та процесуального права. Доводи, наведені в апеляційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта з висновком суду першої інстанції з їх оцінкою.

За таких обставин, судова колегія дійшла висновку, що рішення суду є законним та обґрунтованим, ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому підстав для скасування рішення та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Краматорського міського суду Донецької області від 05 грудня 2014 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: