Ухвала

іменем україни

20 травня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Коротуна В.М.,

Парінової І.К., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа - відділ громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Сихівського районного відділу Львівського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, про виселення та зняття з реєстрації, за заявою ОСОБА_4 про відстрочку виконання рішення апеляційного суду Львівської області від 22 жовтня 2013 року, за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_8 на ухвалу Сихівського районного суду м. Львова від 26 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 26 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2012 року Публічне акціонерне товариство «Райффазен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффазен Банк Аваль») звернулося до суду з указаним позовом, у якому просило виселити відповідачів з квартири АДРЕСА_1; зобов'язати відділ громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Сихівського районного відділу Львівського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області (далі - Сихівського РВ ЛМУ ГУ МВСУ у Львівській області) зняти з реєстраційного обліку осіб, що зареєстровані у вказаному житловому приміщенні, яке належить на праві спільної сумісної власності відповідачам.

Заочним рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 13 травня 2013 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 22 жовтня 2013 року рішення місцевого суду скасовано, позов задоволено частково.

Виселено ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 з житлового приміщення: квартири АДРЕСА_1.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 грудня 2013 року рішення апеляційного суду Львівської області від 22 жовтня 2013 року залишено без змін.

У листопаді 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду із заявою про відстрочку виконання рішення апеляційного суду Львівської області від 22 жовтня 2013 року.

Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 26 листопада 2014 року заяву ОСОБА_4 задоволено.

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 26 лютого 2015 року ухвалу суду першої інстанції скасовано, в задоволенні заяви відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, від імені якого діє представник ОСОБА_8, просить скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції, залишити в силі резолютивну частину ухвали суду першої інстанції, змінивши її мотивувальну частину, що стосується Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції відповідає наведеним нормам процесуального права, є законним та обґрунтованим.

Відповідно до ст. 373 ЦПК України, за наявності обставин, що утруднюють виконання рішення (хвороба боржника або членів його сім`ї, відсутність присудженого майна в натурі, стихійне лихо, тощо), за заявою державного виконавця або за заявою сторони суд, який видав виконавчий документ, у десятиденний строк розглядає питання про відстрочку або розстрочку виконання, зміну чи встановлення способу і порядку виконання рішення в судовому засіданні з викликом сторін і у виняткових випадках може відстрочити або розстрочити виконання, змінити чи встановити спосіб і порядок виконання рішення.

Судом встановлено, що відповідно до заяви позивача від 13 березня 2014 року рішення апеляційного суду Львівської області від 22 жовтня 2013 року звернуто до виконання й постановою державного виконавця Сихівського відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції (далі - Сихівського ВДВС Львівського МУЮ) від 02 жовтня 2014 року відкрито виконавче провадження та відповідачам запропоновано добровільно виконати рішення суду до 17 жовтня 2014 року.

Звертаючись у листопаді 2014 року до суду із заявою про відстрочку виконання рішення апеляційного суду Львівської області від 22 жовтня 2013 року, ОСОБА_4 обґрунтовував її прийняттям на той час Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (далі - Закон).

Задовольняючи заяву ОСОБА_4 про відстрочку виконання рішення апеляційного суду Львівської області від 22 жовтня 2013 року про виселення його з квартири АДРЕСА_1 до втрати чинності Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року, суд першої інстанції правильно виходив з того, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 цього Закону протягом його дії не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме майно, яке вважається предметом застави згідно із ст. 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті та за умови, що таке житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника (майнового поручителя) або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, що перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно.

Крім того, суд керувався положеннями розділу V Закону України «Про іпотеку», згідно з якими задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки включає в себе, поміж іншого, такі складові: звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення мешканців, реалізація предмета іпотеки. Таким чином, правовідносини, пов'язані з виселенням, є похідними від передбаченої цим Законом процедури звернення стягнення на предмет іпотеки, а тому підлягають застосуванню на стадії примусового виконання судового рішення.

З огляду на вищевикладене правильним є висновок суду першої інстанції про те, що під час дії зазначеного вище закону не може відбуватися як звернення стягнення на предмет іпотеки, так і примусове виселення мешканців з квартири.

Суд касаційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він є законним та обґрунтованим, а також відповідає основному принципу здійснення судочинства - справедливості.

Водночас суд касаційної інстанції не погоджується з висновком апеляційного суду про непоширення на спірні правовідносини Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» з тих підстав, що у цій справі предметом позову є виселення відповідачів із житла, а не звернення стягнення на предмет іпотеки, адже вказаний Закон був прийнятий з метою захисту житлових прав громадян України.

Відповідно до ст. 317 ЦПК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Враховуючи, що названий Закон встановлює, що протягом його дії не може бути примусово стягнуто (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, це свідчить про те, що власник не може бути примусово позбавлений не тільки права власності, а й права користування, як складової права власності на таке майно.

Безпідставно скасовуючи законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції, апеляційний суд припустився помилки в застосуванні матеріального та процесуального закону, що призвело до неправильного вирішення спору, всупереч вимогам ст. ст. 303, 304, 316 ЦПК України належним чином не з'ясував характеру і суті заявлених позивачем вимог, норм права, якими вони регулюються, не надав належної правової оцінки зібраним у справі доказам.

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням ухвали суду першої інстанції в силі з підстав, передбачених ст. 339 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 339, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, від імені якого діє представник ОСОБА_8, задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Львівської області від 26 лютого 2015 року скасувати, ухвалу Сихівського районного суду м. Львова від 26 листопада 2014 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

В.М. Коротун

І.К. Парінова

О.В. Ступак