Ухвала

іменем україни

18 березня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Колодійчука В.М., Умнової О.В.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 05 червня 2014 року та рішення апеляційного суду Вінницької області від 22 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду із указаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що 05 квітня 2007 року між Кредитною спілкою «Крок» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останньому надано кредит у сумі 8 000 грн терміном до 05 квітня 2010 року з денною процентною ставкою у розмірі 0,074 %. На забезпечення виконання цього зобов'язання між Кредитною спілкою «Крок» та ОСОБА_5, ОСОБА_6 були укладені договори поруки. Кредитні зобов'язання відповідачами не виконувались.

20 травня 2010 року між ним та Кредитною спілкою «Крок» було укладено договір про відступлення права вимоги за вказаним кредитним договором, у зв'язку з чим він набув права вимагати від боржника сплати заборгованості за кредитним договором, про що ОСОБА_4 було повідомлено відповідним повідомленням. 15 червня 2014 року відповідач ОСОБА_4 надав розписку про визнання боргу в сумі 19 323 грн 37 коп. та зобов'язався його повернути до 31 грудня 2010 року.

Враховуючи, що вказані кошти відповідачем повернуті не були, позивач, звернувшись до суду за захистом своїх прав, просив стягнути з відповідачів у солідарному порядку заборгованість за кредитним договором в сумі 28 637 грн 88 коп.

Рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 05 червня 2014 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором в сумі 28 637 грн 88 коп., з яких: 19 233 грн 37 коп. - сума основного боргу, 1 896 грн 06 коп. - нарахування на індекс інфляції за час прострочення повернення боргу, 1 921 грн 75 коп. - 3 % річних, а також 5 496 грн 10 коп. - сума відсотків. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Додатковим рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 08 червня 2014 року стягнуто солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 в дохід держави судовий збір в розмірі 286 грн 37 коп.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 22 грудня 2014 року рішення районного суду та додаткове рішення в частині задоволення позовних вимог до ОСОБА_5, ОСОБА_6 та стягнення з них судових витрат скасовано та у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 відмовлено.

В іншій частині рішення залишені без змін.

У касаційній скарзі заявник просить скасувати рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 05 червня 2014 року та рішення апеляційного суду Вінницької області від 22 грудня 2014 року, мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Додаткове рішення заявником не оскаржується.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судами встановлено, що 05 квітня 2007 року між Кредитною спілкою «Крок» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останньому надано кредит у сумі 8 000 грн терміном до 05 квітня 2010 року з денною процентною ставкою у розмірі 0,074 %. У цей же день, на забезпечення виконання ОСОБА_4 зобов'язання за кредитним договором, між Кредитною спілкою «Крок» та ОСОБА_5, ОСОБА_6 були укладені договори поруки. Кредитні зобов'язання відповідачами не виконані.

20 травня 2010 року між ОСОБА_3 та Кредитною спілкою «Крок» було укладено договір про відступлення права вимоги за вказаним кредитним договором, у зв'язку з чим він набув права вимагати від боржника сплати заборгованості за кредитним договором, про що ОСОБА_4 був повідомлений та 15 червня 2014 року надав розписку про визнання ним боргу в сумі 19 323 грн 37 коп. та зобов'язався його повернути до 31 грудня 2010 року, проте суму боргу не повернув.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачами порушені договірні зобов'язання щодо сплати суми боргу за кредитним договором, укладеним між Кредитною спілкою «Крок» та ОСОБА_4, а позивач ОСОБА_3 за договором відступлення права вимоги, укладеним між ним та кредитною спілкою, набув права вимоги до боржників щодо сплати останніми зазначеної заборгованості.

Скасовуючи рішення районного суду в частині задоволення позовних вимог до ОСОБА_5 та ОСОБА_6 та відмовляючи у задоволенні позовних вимог до останніх, як поручителів, суд апеляційної інстанції виходив з того, що договори поруки є припиненими.

Колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції правильно звертав увагу на те, що предметом позову не було та не є повернення позики за розпискою, а зазначена розписка була надана позивачем не як доказ укладення між сторонами договору позики, а як доказ того, що ОСОБА_4 визнає наявну заборгованість перед позивачем як новим кредитором за кредитним договором, укладеним між ним та Кредитною спілкою «Крок».

Ухвалюючи оскаржувані рішення, суди з дотриманням вимог ст. ст. 213, 214, 303 ЦПК України правильно визначилися з характером спірних правовідносин та дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_4 на користь позивача заборгованості за кредитним договором.

Разом з тим, відмовляючи у задоволенні позовних вимог до поручителів, суд апеляційної інстанції правильно виходив з того, що позивачем не надано доказів направлення останнім та отримання ними відповідних повідомлень про відступлення права вимоги до нового кредитора та необхідності сплати боргу за кредитним договором, у зв'язку з чим договори поруки вважаються припиненими.

Перевіривши доводи касаційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів суду касаційної інстанції дійшла висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 05 червня 2014 року у незміненій після апеляційного перегляду частині та рішення апеляційного суду Вінницької області від 22 грудня 2014 року, оскільки судові рішення законні та обґрунтовані, а доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 05 червня 2014 року у незміненій після апеляційного перегляду частині та рішення апеляційного суду Вінницької області від 22 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В. Кафідова

В.М. Колодійчук

О.В. Умнова