АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/2753/2015 Головуючий у 1-й інстанції - Катющенко В.П.
Доповідач Рубан С.М.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 березня 2015 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі :

головуючого судді Рубан С.М.

суддів Кабанченко О.А., Желепа О.В.

при секретарі Осмолович В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 24 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Орган опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа: Служба у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації про усунення перешкод у спілкуванні з малолітньою донькою,-

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 24 грудня 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Орган опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав - відмовлено.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа: Служба у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації про усунення перешкод у спілкуванні з малолітньою донькою - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 24 грудня 2014 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_3 у повному обсязі.

В судовому засіданні позивач, її представник та представник третьої особи підтримали апеляційну скаргу.

Відповідач проти апеляційної скарги заперечив.

Інші учасники процесу в судове засідання не з'явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належно, тому в порядку ч. 2 ст. 305 ЦПК України, їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 відносно малолітньої доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Свої вимоги мотивує тим, що відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції в м. Києві, 27 травня 2006 року було зареєстровано шлюб між позивачем та ОСОБА_2 за актовим записом № 756. Від шлюбу вони мають доньку - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 14 грудня 2009 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції в м. Києві від 09 лютого 2010 року, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1. розірвано (актовий запис 107). Після розірвання шлюбу позивачу присвоєно прізвище ОСОБА_1.

Позивач зазначає, що так як відповідач не бажав народження дитини, то не цікавився досягненнями дитини, її дитячими проблемами, здоров'ям, не спілкувався з дочкою.

Крім цього, обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, позивач ОСОБА_1 посилається на те, що відповідач з серпня 2008 року самоусунувся від виконання своїх батьківських обов'язків, в тому числі щодо утримання доньки ОСОБА_4, негативно впливає на виховання та психологічний стан дитини, всі його зустрічі мають одну і ту саму мету - залякати дитину, влаштувати скандали у її присутності із застосуванням ненормативної лексики та залякати розправою не тільки з позивачкою але і з дитиною.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що позов є необґрунтованим, оскільки відсутні правові підстави для позбавлення відповідача батьківських прав з підстав невиконання ним своїх батьківських обов'язків.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 27 травня 2006 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб (актовий запис 765).

ІНФОРМАЦІЯ_2 від шлюбу позивача з відповідачем народилася донька ОСОБА_4.(а.с.10).

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 14 грудня 2009 року шлюб, укладений між ОСОБА_1. та ОСОБА_2 - розірвано. (а.с.11).

Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу, після реєстрації розірвання шлюбу ОСОБА_1. було присвоєно прізвище - ОСОБА_1. (а.с.12).

Статтею 150 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України ««Про охорону дитинства»», виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_4 зареєстрована разом з матір'ю ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.55).

Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов проживання за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_5, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_6. Для виховання дитини створені всі необхідні умови, у дитини є своє ліжко, робоче місце (стіл, комп'ютер) для навчання. Санітарно-гігієнічні умови знаходяться у відмінному санітарно-технічному стані.(а.с.54).

Згідно ч.2 п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, позивач ОСОБА_1 посилається на те, що відповідач з серпня 2008 року самоусунувся від виконання своїх батьківських обов'язків, в тому числі щодо утримання своєї дитини.

Однак, доказів відповідно до приписів статей 58-59 ЦПК України про те, що відповідач не приймав участі в утриманні своєї дитини ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції позивачем не надано. Доказів того, що позивач зверталася до суду з вимогами про стягнення з відповідача аліментів, додаткових витрат на дитину, або з будь-якими іншими претензіями до відповідача щодо нездійснення останнім дій з утримання дитини матеріали справи не містять.

Крім того, позивач підтвердила суду першої інстанції, що у період часу до 2013 року, відповідач мав можливість спілкування з дитиною, відводив та забирав її з дошкільного навчального закладу, проводив з дитиною час у вихідні дні, купував дитині подарунки, тобто приймав участь у її вихованні. З лютого 2014 року відповідач здійснює перерахування грошових коштів на рахунок, відкритий позивачем, з метою надання матеріального утримання своїй дитині.

Також, обґрунтовуючи заявлені вимоги позивач ОСОБА_1 посилається, як на підставу для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, на те, що відповідач постійно влаштовує скандали, провокує конфлікти та погрожує позивачу та дитині.

Крім того, однією з підстав для позбавлення батьківських прав ОСОБА_2, стороною позивача за первісним позовом заявлено жорстоке поводження з дитиною.

Частиною 1 статті 164 Сімейного кодексу України визначено вичерпний перелік підстав, за наявності яких мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Згідно п. п. 2, 3 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України, мати, батько, можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, жорстоко поводяться з дитиною.

Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз'яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, тощо), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Для встановлення таких обставин суду потрібно ретельно перевіряти докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, обов'язково здійснювати необхідні дії для залучення відповідача у справі та з'ясування його позиції та обґрунтувань.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно висновку засідання органу опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав (протокол засідання Комісії № 15 від 06 серпня 2014 року), комісією було встановлено, що батьки дитини проживали в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано в лютому 2010 року. Малолітня ОСОБА_4 проживає з матір'ю ОСОБА_1, за адресою: АДРЕСА_1, яка самостійно займається її вихованням та утриманням. На засіданнях комісії заслуховувались психолог Центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді, слідчий Дніпровського РУ ГУ МВС в м. Києві, які зазначили, що в результаті проведеної ними роботи в діях ОСОБА_2 зафіксовані факти насильства відносно малолітньої доньки, що підтверджується відповідними матеріалами. Також відносно ОСОБА_2 службою дільничних інспекторів міліції винесено офіційне попередження про неприпустимість учинення насильства в сім'ї та за погодженням з начальником управління та прокурором району винесено захисний припис, як особі, яка вчинила насильство в сім'ї. Враховуючи рекомендації комісії з питань захисту прав дитини Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, орган опіки та піклування надав висновок про доцільність позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно його малолітньої доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.58-59).

Висновок органу опіки та піклування не є для суду обов'язковим, а підлягає оцінці поряд з іншими доказами.(ст. 19 СК України).

Суд першої інстанції вірно не погодився з висновком органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2, та з доводами позивача за первісним позовом щодо жорстокого поводження відповідача з дитиною, виходячи з наступного.

Як роз'яснено в п. 16 постанови Верховного Суду України від 30 березня 2007 pоку № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», жорстоке поводження полягає в фізичному або психічному насильстві, застосуванні недопустимих методів виховання, приниженні людської гідності дитини, тощо.

Однак, фактів, які б підпадали під вищевказане визначення жорстокого поводження з дитиною, в суді не встановлено, а надані позивачем ОСОБА_1 докази в обґрунтування позовних вимог, таких фактів не містять.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про попередження насильства в сім'ї» насильство в сім'ї - будь-які умисні дії фізичного, сексуального, психологічного чи економічного спрямування одного члена сім'ї по відношенню до іншого члена сім'ї, якщо ці дії порушують конституційні права і свободи члена сім'ї як людини та громадянина і наносять йому моральну шкоду, шкоду його фізичному чи психічному здоров'ю.

Фізичне насильство в сім'ї - це умисне нанесення одним членом сім'ї іншому члену сім'ї побоїв, тілесних ушкоджень, що може призвести або призвело до смерті постраждалого, порушення фізичного чи психічного здоров'я, нанесення шкоди його честі і гідності.

Психологічне насильство в сім'ї - це насильство, пов'язане з дією одного члена сім'ї на психіку іншого члена сім'ї шляхом словесних образ або погроз, переслідування, і залякування, якими навмисно спричиняється емоційна невпевненість, нездатність захистити себе та може завдаватися або завдається шкода психічному здоров'ю.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про попередження насильства в сім'ї» особі, яка вчинила насильство в сім'ї після отримання офіційного попередження про неприпустимість вчинення насильства в сім'ї, працівниками уповноважених підрозділів органів внутрішніх справ за погодженням з начальником відповідного органу внутрішніх справ і прокурором може бути винесений захисний припис.

В статті 1 цього Закону надано визначення поняття «захисний припис»» як спеціальна форма реагування уповноважених підрозділів органів внутрішніх справ щодо захисту жертви насильства в сім'ї, яким особі, яка вчинила насильство в сім'ї, забороняється вчиняти певні дії стосовно жертви насильства в сім'ї.

08 липня 2014 року дільничним інспектором міліції Дніпровського РУГУ МВС України за погодженням з начальником Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві та прокурором Дніпровського району м. Києва винесено відносно ОСОБА_2 захисний припис особі, яка вчинила насильство в сім'ї. За цим приписом ОСОБА_2 заборонено чинити такі дії: чинити акти фізичного, сексуального, психологічного чи економічного характеру відносно інших членів сім'ї; отримувати інформацію про місце перебування жертви насильства в сім'ї; розшукувати жертву насильства в сім'ї, якщо вона перебуває у місці, що не є відомим особі, яка вчинила насильство в сім'ї; відвідувати жертву насильства в сім'ї, якщо вона тимчасово перебуває не за місцем спільного проживання членів сім'ї; вести телефонні переговори з жертвою насильства в сім'ї. Термін дії обмежень до 08 жовтня 2014 року (а.с.49).

Офіційне попередження про неприпустимість учинення насильства в сім'ї ОСОБА_2 винесено у зв'язку з тим, що у нього виникають спірні питання з колишньою дружиною з приводу зустрічей з донькою (а.с.50).

Відповідно до листа Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві від 11 листопада 2014 року, заява ОСОБА_1 від 06 листопада 2014 року з приводу застосування до ОСОБА_2 міри за невиконання захисного припису, згідно ст. 173-2 КУпАП та складення нового захисного припису у кримінальному провадженні №0005967 від 17 травня 2014 року, задоволена. 07 листопада 2014 року слідчим слідчого відділу Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві надано доручення працівникам ДІМ Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві з приводу розгляду питання щодо притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за вчинення насильства в сім'ї, винесення відносно нього офіційного попередження та захисний припис з приводу недопущення насильства відносно колишньої дружини та доньки (а.с.132).

В статтях 6, 7 Закону України «Про попередження насильства в сім'ї» визначені повноваження підрозділів органів внутрішніх справ, органів опіки та піклування, щодо попередження насильства в сім'ї, які, за вимог вказаних положень Закону зобов'язані виявляти причини і умови, що сприяють проявам насильства в сім'ї, вживати у межах своїх повноважень заходів щодо їх усунення; брати на профілактичний облік осіб, схильних до вчинення насильства в сім'ї, та проводити виховно-попереджувальну роботу з ними; відвідувати сім'ї, члени яких перебувають на профілактичному обліку, за місцем їх проживання і проводити з ними профілактичну роботу; та інше.

Однак, матеріали справи не містять відомостей які б свідчили про проведення будь-яких профілактичних чи інших заходів органами внутрішніх справ, органів опіки та піклування з метою попередження вчинення насильства в сім'ї. Крім того, ні захисний припис 08 липня 2014 року, ні лист Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві від 11 листопада 2014 року, не містить відомостей які саме дії були вчинені ОСОБА_2 відносно своєї малолітньої доньки ОСОБА_4 та відповідно, які з них підпадають під визначення насильство в сім'ї, жорстоке поводження з дитиною, в чому такі дії, у разі їх наявності, проявляються.

Як встановлено судом першої та апеляційної інстанцій всі конфлікти та скандали, які були вчинені відповідачем за первісним позовом ОСОБА_2 були пов'язані із непорозуміннями саме у відносинах з колишньою дружиною ОСОБА_1 В той же час, судом не встановлено того факту, що дії відповідача направлені саме на жорстоке поводження з дитиною. В той час, як судом встановлено, що відповідач бажає спілкуватись з дитиною, займатись вихованням та матеріальним утриманням своєї дитини, любить свою доньку, що підтвердив в апеляційному суді.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач застосовує до доньки фізичну силу та погрози побоями по відношенню до дочки не знайшли підтвердження в суді доказами і тому колегія суддів не приймає їх до уваги.

Також колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги про те, що відповідач почав перераховувати аліменти на дитину з 2014 року в розмірі 1 000 грн. щомісячно з тих підстав, що позивач повідомила його про намір позбавити батьківських прав, оскільки цей факт свідчить про бажання відповідача не втратити дочку та намір не втратити відносини батька з дочкою.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно не повірив поясненням позивача про те, що відповідач не приймав участі в утриманні дитини, оскільки ухилення відповідача від матеріального утримання дитини не підтверджено доказами відповідно до приписів статей 58-59 ЦПК України.

В даному випадку такими доказами може бути невиконання відповідачем аліментних зобов'язань, чи будь-яких інших доказів на підтвердження вказаних обставин.

Щодо посилання в тому числі, на жорстоке поводження відповідача з донькою з посиланням на лист від 28.05.2014 року Дніпровського РУ ГУ МВС України та постанови Дніпровського районного суду, то в першу чергу з них вбачаються конфліктні відносини та ситуації між колишніми чоловіком та дружиною, які відбуваються в присутності їх малолітньої доньки.

Щодо характеристик особи відповідача наданих суду сторонами, то суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що між наданими позивачем та відповідачем характеристиками особи відповідача вбачаються суттєві розбіжності в оцінці особи відповідача.

Доказів того, що відповідачем надано суду недостовірну характеристику позивач суду не надала, а суд розглядає справу на підставі доказів наданих сторонами, як передбачено ч. 1 ст. 60 ЦПК України.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків, або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Ухвалюючи таке рішення , суд має право вирішити питання про відібрання дитини у відповідача і передачу органам опіки та піклування (якщо цього потребують її інтереси), але не повинен визначати при цьому конкретний заклад (п.п.15.16,18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав»).

Оцінивши всі обставини справи, колегія суддів вважає встановленим факт неналежного виконання відповідачем обов'язків по вихованню дитини, оскільки відповідач неодноразово вчиняв сварки з позивачкою в присутності малолітньої доньки, що є неприпустимим.

Відповідач цей факт у суді визнав посилаючись на те, що бажає спілкуватись з дитиною, а позивач чинить перешкоди у спілкуванні з дочкою.

Висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав, колегія суддів вважає передчасним та недостатньо обґрунтованим.

Доказів чинення перешкод з боку позивача у спілкуванні з дитиною суду не надано.

На думку колегії суддів позбавлення батьківських прав слід розглядати як виключний і надзвичайний засіб впливу на недобросовісних батьків. Виходячи з характеру такого засобу, його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю.

З урахуванням встановлених обставин справи, особи відповідача, колегія суддів вважає за доцільне застосувати до відповідача заходи попередження про необхідність змінити своє ставлення до виховання дитини, а контроль за виконанням ним батьківських обов'язків покласти на органи опіки та піклування.

З підстав вищенаведеного, рішення суду належить змінити зазначивши в резолютивній частині рішення суду наступне: «попередити ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання малолітньої доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Контроль за виконанням ОСОБА_2 батьківських обов'язків покласти на орган опіки та піклування».

В іншій частині рішення суду належить залишити без змін.

Рішення суду в частині відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа: Служба у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації про усунення перешкод у спілкуванні з малолітньою донькою не оскаржується, і в цій частині апеляційним судом не перевіряється.

Керуючись ст.ст.303,304,307,308,309,313-316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 24 грудня 2014 року - змінити, зазначивши в резолютивній частині рішення суду наступне:

Попередити ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання малолітньої доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Контроль за виконанням ОСОБА_2 батьківських обов'язків покласти на орган опіки та піклування.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів.

Головуючий

Судді