АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції: Фролова І.В.
№ 22-ц/796/477/2015 Доповідач: Шебуєва В.А.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2015 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва

в складі: головуючого-судді Шебуєвої В.А.,

суддів Українець Л.Д., Оніщука М.І.,

при секретарі Шпируку О.В..,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 листопада 2014 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Орган опіки та піклування Ірпінської міської ради Київської області про надання дозволу на виготовлення проїзного документу дитини для виїзду за кордон без згоди батька і надання дозволу на тимчасовий виїзд за межі України громадянина, який не досяг шістнадцятирічного віку, без згоди та супроводу батька,-

в с т а н о в и л а:

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 13 листопада 2014 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Орган опіки та піклування Ірпінської міської ради Київської області про надання дозволу на виготовлення проїзного документу дитини для виїзду за кордон без згоди батька і надання дозволу на тимчасовий виїзд за межі України громадянина, який не досяг шістнадцятирічного віку, без згоди та супроводу батька.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить вказане рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким її позов задовольнити. Посилається на те, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. На думку апелянта, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні її позову, посилаючись на те, що чинним законодавством не передбачено надання дозволу на багаторазовий виїзд дитини за кордон без згоди батька, такі поїздки можуть мати разовий характер з певним часовим проміжком перебування у відповідній державі. Суд неправильно застосував положення Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року №231.

В апеляційній інстанції ОСОБА_1 підтримала апеляційну скаргу та просить її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 просить відхилити подану апеляційну скаргу, а рішення суду залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість. ОСОБА_2 пояснив, що не заперечує проти виїзду дитини на оздоровлення за кордон, але має знати коли і в яку країну вона має їхати.

В судове засідання представник органу опіки та піклування Ірпінськоїм міської ради Київської області не з'явився, повідомлений про місце і час розгляду справи, а тому судова колегія дійшла висновку про можливість слухання справи у його відсутність.

Вислухавши пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 05 листопада 2005 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб (а. с. 6). Від шлюбу сторони мають малолітнього сина, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 року (а. с. 11).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 30 серпня 2010 року було розірвано шлюб, зареєстрований між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а. с. 7).

21 травня 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, в якому просила надати їй дозвіл на виготовлення проїзного документа дитини для малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, без згоди батька, надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України без згоди та супроводу батька до таких країн: Росія, Грузія, Єгипет, Туніс, Туреччина, Тайланд, Болгарія, Хорватія, Чорногорія, Словаччина, Польща, Чехія, Греція та Кіпр строком на три роки, встановивши термін перебування за кордоном не більше 24 календарних днів.

З'ясувавши обставини справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Відповідно до положень ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Водночас, фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадяни України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57, Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадяни України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цьогоЗакону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років).

За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Відповідно до Правил перетинання державного кордону громадянами України (зі змінами і доповненнями) перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення передбачено, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям - громадянам України згідно з цими Правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон.

Статтею 18 цих Правил передбачено, що оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду.

Суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про надання дозволу виїзду дитини за кордон без зазначення конкретної держави прямування та відповідного часового проміжку перебування із зазначенням дати початку та дати кінця перебування у цій державі.

Крім того, в своєму зверненні до ОСОБА_2 щодо отримання дозволу на виїзд дитини за кордон від 25 березня 2014 року, долученому до матеріалів позовної заяви, ОСОБА_1 також не було зазначеноконкретної держави прямування та відповідного часового проміжку перебування.

Надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон до досягнення шістнадцятирічного віку та без згоди батька, суперечить вищевказаним нормам матеріального права, змісту положень ст. ст. 141, 157 СК України, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини.

Колегія суддів відхиляє посилання апелянта на порушення судом положень Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року №231.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим. Судом було правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, дана вірна оцінка зібраним доказам по справі, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції не встановлено.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України, судова колегія, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з часу проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді