Справа № 307/2638/13-ц
Провадження № 2/307/24/15
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

02 лютого 2015 року м. Тячів

Тячівський районний суд Закарпатської області в складі: головуючого - судді Ніточко В.В., при секретарі Фера В.В., з участю позивача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2, відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4, їх представника ОСОБА_5, розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Тячів цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, Грушівської сільської ради Тячівського району Закарпатської області про скасування рішення Грушівської сільської ради № 422 від 27 червня 2012 року "Про внесення змін до рішення № 173 від 07 липня 2011 року про зміну земельної ділянки з 0.19 га на 0.1646 га" та про скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 24 квітня 2013 року,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, Грушівської сільської ради Тячівського району Закарпатської області про скасування рішення Грушівської сільської ради № 422 від 27 червня 2012 року "Про внесення змін до рішення № 173 від 07 липня 2011 року про зміну земельної ділянки з 0,19 га на 0,1646 га" та про скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 24 квітня 2013 року.

Позовні вимоги мотивує тим, що після смерті свого діда ОСОБА_6 та баби ОСОБА_7, вона є власником житлового будинку АДРЕСА_1. В будівельному паспорті на даний будинок, що був виданий ОСОБА_6 зазначено, що під забудову житлового будинку виділена земельна ділянка площею 0,18 га. З схеми забудови присадибної ділянки ОСОБА_6 (експлікації), яка є в наявності у будівельному паспорті, видно, що конфігурація цієї земельної ділянки прямокутної форми, та ширина прямокутника по всій довжині земельної ділянки складає 18 м., а довжина - 125 м.

У зв'язку з її постійним користуванням земельною ділянкою, яка рахувалася за спадковим житловим будинком АДРЕСА_1, площею 0,2250 га, їй згідно рішення Грушівської сільської ради №24 від 06 грудня 2010 р. було надано дозвіл на виготовлення технічної документації щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку, для будівництва та обслуговування цього будинку. В цьому рішенні зазначено, що площа земельної ділянки буде уточнена після проведення контрольних обмірів.

У 2010 році відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 самовільно зайняли частину її земельної ділянки площею біля 0,03 га та встановили огорожу з металевої сітки, і на підставі рішення Грушівської сільської ради № 422 від 27 червня 2012 року приватизували земельну ділянку, площею 0,1646 га. Зазначає, що не згідна із даним рішенням, оскільки в відповідачі самовільно зайняли частину її земельної ділянки, площею біля 0,03 га, та порушили межу і межові знаки, які існували з часу забудови земельної ділянки моїми дідом і бабою. Тому ця самовільно зайнята частина земельної ділянки приватизована ними незаконно, та з порушенням межі і межових знаків, які існували з 1965 року.

Просить скасувати рішення Грушівської сільської ради № 422 від 27 червня 2012 року "Про внесення змін до рішення № 173 від 07 липня 2011 року про зміну земельної ділянки з 0,19 га на 0,1646 га" та свідоцтва про право власності на нерухоме майно, індексовий номер 2885055 від 24 квітня 2013 року - земельну ділянку площею 0,1646 га, за адресою АДРЕСА_2, кадастровий номер :03:001:0002, яке видане ОСОБА_3 та ОСОБА_4.

В судовому засіданні позивач та її представник ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали, дали пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві.

Представник відповідачів ОСОБА_5 в судовому засіданні проти позову заперечив.

Представник відповідача - Грушівської сільської ради в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши всі обставини та матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку.

Згідно рішення виконкому Грушівської сільської ради № 7 від 21 серпня 1965 року та свідоцтва про забудову садиби в сільських населених пунктах ОСОБА_6 виділено земельну ділянку для будівництва житлового будинку в АДРЕСА_1, площею 0,18 га (а.с. 9, 11).

Із схеми забудови земельної ділянки ОСОБА_6 в АДРЕСА_1 вбачається, що її довжина становить 125 метрів, а ширина становить 18 метрів, тобто, площа становить 0,2250 га (а.с.8).

Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 14 травня 2012 року визнано право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_9. Цим же рішенням встановлено, і ніким не оспорювалось, що ОСОБА_1 дійсно користується земельною ділянкою, площею 0,15 га для будівництва та обслуговування житлового будинку в АДРЕСА_1 (а.с. 12).

Згідно витягу про державну реєстрацію прав, ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с.14).

Із рішення Грушівської сільської ради № 24 від 06 грудня 2010 року вбачається, що ОСОБА_1 надано дозвіл на виготовлення технічної документації щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку для обслуговування житлового будинку в АДРЕСА_1 (а.с.14).

Згідно рішення Грушівської сільської ради № 422 від 27 червня 2012 року, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 змінено розмір земельної ділянки з 0,19 га на 0,1646 га та надано дозвіл на виготовлення технічної документації щодо передачі у сумісну власність даної земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку в АДРЕСА_2 (а.с.16).

Із Акту земельної комісії Грушівської сільської ради від 26 жовтня 2011 року вбачається, що земельна ділянка ОСОБА_1 відгороджена сіткою сусідами ОСОБА_4. Зі слів сусідів ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, дана сітка протягнута по старих межових знаках. Однак, дані межові знаки не відповідають схемі забудови земельної ділянки, яку представила ОСОБА_1 (а.с.15).

Згідно свідоцтва про право власності, земельна ділянка АДРЕСА_2, площею 0,1646 га, належить ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с.17).

Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 29 травня 2013 року ОСОБА_1 зобов'язано усунути та повернути ОСОБА_3 та ОСОБА_4 самочинно захоплену земельну ділянку площею 0,0280 га в АДРЕСА_3. Цим же рішенням встановлено, що ОСОБА_1 користується земельною ділянкою, розміром 0,18 га в АДРЕСА_1 (а.с.33).

Із акту земельної комісії Грушівської сільської ради від 20 серпня 2012 року, затвердженого рішенням сесії Грушівської сільської ради № 466 від 30 серпня 2012 року вбачається, що межові знаки між земельними ділянками АДРЕСА_2 (ОСОБА_3) та АДРЕСА_1 (ОСОБА_1) не порушені (а.с.66-67).

Згідно висновку судової земельно-технічної експертизи № 199 від 08 травня 2014 року фактична площа земельної ділянки АДРЕСА_1, якою користується ОСОБА_1, становить 0,1885 га, а фактична площа земельної ділянки АДРЕСА_3, якою користуються ОСОБА_3 та ОСОБА_4, становить 0,1646 га. Площа земельної ділянки АДРЕСА_1, що зазначена в схемі забудови даної земельної ділянки не відповідає рішенню виконкому Грушівської сільської ради № 7 від 21 серпня 1965 року та свідоцтву на забудову садиби в сільських населених пунктах, згідно яких ОСОБА_14 земельна ділянка під забудову виділена площею 0,18 га. Фактичні розміри земельної ділянки АДРЕСА_1, якою користується ОСОБА_1 не відповідають площі, яка зазначена в рішенні виконкому Грушівської сільської ради № 7 від 21 серпня 1965 року та свідоцтву на забудову садиби в сільських населених пунктах. Розмір земельної ділянки АДРЕСА_3, якою користуються ОСОБА_3 та ОСОБА_4, є збільшений за рахунок земельної ділянки АДРЕСА_1, якою користується ОСОБА_1, відповідно до схеми забудови присадибної ділянки ОСОБА_6 в с. Грушово. Однак, розмір земельної ділянки АДРЕСА_3, якою користуються ОСОБА_3 та ОСОБА_4, не має збільшення площі за рахунок земельної ділянки АДРЕСА_1, якою користується ОСОБА_1, відповідно до рішення виконкому Грушівської сільської ради № 7 від 21 серпня 1965 року та свідоцтва на забудову садиби в сільських населених пунктах (а.с.164-173).

Із висновку судової земельно-технічної експертизи № 214 від 05 грудня 2014 року вбачається, що конфігурація земельної ділянки АДРЕСА_1, якою користується ОСОБА_1 не відповідає конфігурації земельної ділянки, яка зазначена в схемі забудови присадибної ділянки ОСОБА_6 в с. Грушово від 1965 року.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно до ст.ст.10, 11 цього ж Кодексу суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ст.60 цього ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

А згідно до ст. ст. 58, 59 цього Кодексу докази повинні бути належними і допустимими. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. ст. 16, 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом місцевого самоврядування, якщо він не тільки суперечить актам цивільного законодавства, але і порушує цивільні права або інтереси.

За змістом ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч.1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 78 ЗК України 2001 року, право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

У відповідності до ч.1 ст. 81 ЗК України 2001 року громадяни України набувають права власності на земельні ділянки в тому числі шляхом безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

Згідно ст. 125 ЗК України 2001 року, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Частинами 1, 2 ст. 152 ЗК України 2001 року передбачено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Згідно ст.107 ЗК України 2001 року основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації. У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки неможливо встановити, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки. У випадках, коли в такий спосіб визначення меж не узгоджується з виявленими обставинами, зокрема з встановленими розмірами земельних ділянок, то межі визначаються з урахуванням цих обставин.

Згідно ч.1 розділу Х Перехідні положення ЗК України 2001 року рішення про надання в користування земельних ділянок, а також про вилучення (викуп) земель, прийняті відповідними органами, але не виконані на момент введення у дію цього Кодексу, підлягають виконанню відповідно до вимог цього Кодексу.

Судом достовірно встановлено, що рішення виконкому Грушівської сільської ради № 7 від 21 серпня 1965 року ОСОБА_6 було виділено земельну ділянку для будівництва житлового будинку в АДРЕСА_1, площею 0,18 га.

Із ст.188 ЗК УРСР 1922 року вбачається, що складений проект землеустрою пред'являється сторонами на плані і в натурі зі складанням особливого протоколу. При цьому землемір землевпорядник зобов'язаний всіляко прагнути до узгодження побажань сторін, не на шкоду, однак, вимогам землеустрою, вносячи в проект, у випадках необхідності, доцільні зміни та виправлення.

Тобто, при визначенні меж земельної ділянки ОСОБА_6 в натурі, яка була виділена йому рішенням виконкому Грушівської сільської ради № 7 від 21 серпня 1965 року в АДРЕСА_1, площею 0,18 га, мав бути складений проект землеустрою, який мав бути пред'явлений сторонам на плані та в натурі, і мав бути складений особливий протокол. Даний проект землеустрою та особливий протокол, які би визначали фактичні розміри і межі земельної ділянки в натурі, ОСОБА_1, як спадкоємцем ОСОБА_6, суду не представлено.

Із ст. 20 ЗК УРСР 1970 року вбачається, що відповідно до Основ земельного законодавства Союзу РСР і союзних республік право землекористування колгоспів, радгоспів та інших землекористувачів засвідчується державними актами на право користування землею. Форми актів встановлюються Радою Міністрів СРСР. Право короткострокового тимчасового користування землею засвідчується рішенням органу, який надав земельну ділянку в користування. Право довгострокового тимчасового користування землею засвідчується актами, форма яких встановлюється Радою Міністрів Української РСР. Зазначені документи видаються після відводу земельних ділянок в натурі. Право землекористування громадян, які проживають в сільській місцевості, засвідчується записами в земельно-шнурових книгах сільськогосподарських підприємств і організацій та погосподарських книгах сільських Рад, а в містах і селищах міського типу - в реєстрових книгах виконавчих комітетів міських, селищних Рад народних депутатів

Згідно ст.22 ЗК УРСР 1970 року приступати до користування наданою земельною ділянкою до встановлення відповідними землевпорядними органами меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і видачі документа, який засвідчує право користування землею, забороняється.

Частинами 1, 5-7 ст. 17 ЗК України 1990 року визначено, що передача земельних ділянок у колективну та приватну власність провадиться Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки. Передача у власність земельної ділянки, що була раніше надана громадянину, провадиться сільськими, селищними, міськими Радами народних депутатів за місцем розташування цієї ділянки для: ведення селянського (фермерського) господарства у розмірі згідно з статтею 52 цього Кодексу; ведення особистого підсобного господарства у розмірі згідно з статтею 56 цього Кодексу; будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва у розмірах згідно із статтями 57 і 67 цього Кодексу. Зазначені земельні ділянки передаються у власність на підставі заяви громадянина і матеріалів, що підтверджують її розмір (земельно-кадастрова документація, дані бюро технічної інвентаризації, правлінь товариств і кооперативів тощо). Ради народних депутатів розглядають у місячний строк зазначені заяви і матеріали та приймають відповідні рішення.

Із ст.22 ЗК України 1990 року право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється.

Згідно зі ст. 23 ЗК України 1990 року право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Державний акт на право колективної власності на землю видається колективному сільськогосподарському підприємству, сільськогосподарському кооперативу, сільськогосподарському акціонерному товариству із зазначенням розмірів земель, що перебувають у власності підприємства, кооперативу, товариства і у колективній власності громадян. До державного акта додається список цих громадян. Форми державних актів затверджуються Верховною Радою України.

У матеріалах справи відсутні передбачені ст.188 ЗК УРСР 1922 року, ст.ст. 20, 22 ЗК УРСР 1970 року, ст.ст. 22, 23 ЗК України 1990 року та ст. 125 ЗК України 2001 року докази, які б давали підстави вважати, що у позивача виникло право користування земельною ділянкою в АДРЕСА_1, або право власності на неї. Тобто, межі земельної ділянки, що знаходиться в АДРЕСА_1, в натурі (на місцевості) не визначені, а відповідно відсутні будь-які докази того, що порушені будь-які права позивача зі сторони відповідачів.

Суд не приймає до уваги посилання позивача на те, що розмір земельної ділянки в АДРЕСА_1, якою користується ОСОБА_1, визначений в натурі (на місцевості) схемою забудови земельної ділянки ОСОБА_6 в АДРЕСА_1, оскільки дана схема щодо площі земельної ділянки (0,2250 га) не відповідає рішенню виконкому Грушівської сільської ради № 7 від 21 серпня 1965 року, свідоцтву про забудову садиби в сільських населених пунктах, згідно яких ОСОБА_6 було виділено земельну ділянку площею 0,18 га, та в розумінні ст.188 ЗК УРСР 1922 року, ст.ст. 20, 22 ЗК УРСР 1970 року, ст.ст. 22, 23 ЗК України 1990 року та ст. 125 ЗК України 2001 року не є документом, що підтверджує визначення меж земельної ділянки в натурі.

Також, суд не бере до уваги посилання позивача на те, що вона постійно користувалася земельною ділянкою в АДРЕСА_1, саме площею 0,2250 га, оскільки ці її твердження спростовуються висновками експертизи про фактичний розмір земельної ділянки та рішеннями Тячівського районного суду Закарпатської області від 14 травня 2012 року та 29 травня 2013 року.

Беручи до уваги вищенаведене, суд приходить до висновку, що в позовній вимозі позивача про скасування рішення Грушівської сільської ради № 422 від 27 червня 2012 року "Про внесення змін до рішення № 173 від 07 липня 2011 року про зміну земельної ділянки з 0,19 га на 0,1646 га" слід відмовити, оскільки дане рішення жодним чином не порушує права позивача. Також, не підлягає до задоволення позовна вимога про скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно, індексовий номер 2885055 від 24 квітня 2013 року - земельну ділянку площею 0,1646 га, за адресою АДРЕСА_2, кадастровий номер :03:001:0002, яке видане ОСОБА_3 та ОСОБА_4, оскільки дана позовна вимог є похідною, і відсутні будь-які підстави для її задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 9, 19, 41 Конституції України, ст.1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 16, 21, 316, 317, 319, 321ЦК України, ст.188 ЗК УРСР 1922 року, ст.ст. 20, 22ЗК УРСР 1970 року, ст.ст. 17 22, 23 ЗК України 1990 року, ст.ст. 78, 81, 107, 125, 152 ЗК України 2001 року ст.ст. 3, 4, 10, 11, 58-60, 88, 209, 213-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, Грушівської сільської ради Тячівського району Закарпатської області про скасування рішення Грушівської сільської ради № 422 від 27 червня 2012 року "Про внесення змін до рішення № 173 від 07 липня 2011 року про зміну земельної ділянки з 0.19 га на 0.1646 га" та про скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 24 квітня 2013 року - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Закарпатської області через Тячівський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Ніточко В.В.