АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/6339/15 Справа № 202/1380/15 Головуючий у 1 й інстанції - Слюсар Л.П. Доповідач - Городнича В.С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.,

при секретарі - Прудченко В.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 травня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: Орган опіки та піклування Індустріальної районної у місті Дніпропетровську ради про надання дозволу на виїзд за кордон України дитини без згоди та супроводу батька, -

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2015 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, посилаючись на те, що шлюбні відносини між нею та відповідачем припинені згідно з рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 липня 2013 року. Від шлюбу вони мають малолітнього сина - ОСОБА_4 Після розірвання шлюбу вона разом з сином проживають окремо від відповідача. Її колишній чоловік після розірвання шлюбу участі у вихованні дитини не приймає, жодних контактів з сином не підтримує та від спілкування з ним відмовився. Вона матеріально утримує та належним чином піклується про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Також позивач зазначила, що виїзд дитини за кордон, а саме в Болгарію та Крим, добре позначиться на здоров'ї сина, який хворіє на бронхіальну астму, хронічний тонзиліт та алергічний риніт, та потребує оздоровлення щонайменше 2 рази на рік. Отримати нотаріально завірену згоду батька - відповідача вона не може, так як багато років його не бачила, не спілкувалася з ним та не має ніяких відомостей щодо місцезнаходження відповідача.

За таких обставин, вона просить суд надати постійний дозвіл на виїзд дитини - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, за кордон України до досягнення ним повноліття, без згоди та супроводу його батька ОСОБА_3 - у супроводі матері - ОСОБА_2 чи інших осіб, уповноважених матір'ю дитини, судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 травня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін, з таких підстав.

Судом встановлено, що 29.04.2006 року в Жовтневому ВРАЦС ДМУЮ Дніпропетровської області, актовий запис 290, був зареєстрований шлюб між сторонами. Від шлюбу народився син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 липня 2013 року шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 розірвано. Прізвище позивачки змінено на ОСОБА_2.

Також встановлено, що вихованням дитини займається позивачка сама, місце проживання відповідача не відоме. Син хворіє на бронхіальну астму, хронічний тонзиліт та алергічний риніт та потребує оздоровлення щонайменше 2 рази на рік, що підтверджується довідкою КЗ «Центр первинної медичко-санітарної допомоги №9» від 18.11.2014 року.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що чинним законодавством передбачено вирішення судом питання про дозвіл на виїзд (одноразовий) неповнолітнього за відсутності згоди одного з батьків, а не на неодноразові виїзди невідомо до якої країни та на який період. Крім того, позивачкою в порушення вимог ст. ст. 10,11,60 ЦПК України не вказано певної країни, до якої слід надати дозвіл на її виїзд, не зазначено період перебування дитини за кордоном на відпочинку.

З'ясувавши в достатньо повному обсязі права та обов'язки сторін, обставини по справі, перевіривши доводи сторін та давши їм правову оцінку, суд постановив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Апелянт в своїй скарзі посилається на Правила перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. № 57 із змінами. Згідно з цими Правилами дитина має можливість виїзду за межі України, якщо є рішення суду про надання дозволу на виїзду з України громадянину, який не досяг 16-річного віку. Крім того, апелянт посилається на те, що матеріали справи не містять будь-які докази стосовно того, що позивач діє всупереч інтересам дитини. А навпаки, встановлено, що вона займається вихованням сина самостійно, оскільки місце проживання та місцезнаходження відповідача невідоме. Крім цього, позивачем вказані конкретно місця для оздоровлення дитини та необхідні періоди для оздоровлення.

Однак, з такими доводами апелянта погодитися не можна з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Згідно з ч.2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Відповідно до п. 17 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 31.03.1995 року № 231 відомості про дітей, які їдуть за кордон разом з батьками (законними представниками), вписуються в паспорти батьків чи одного з батьків (законних представників) на підставі заяви громадянина, у чий паспорт вписуються діти.

Відповідно до п. 17 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 31.03.1995 року № 231 Оформлення паспорта / проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду.

Згідно з п. 2-2 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється:

1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску;

2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: за рішенням суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Таким чином, чинним законодавством не встановлені обмеження щодо виїзду дитини за кордон, а лише встановлюється певний порядок виїзду за кордон за згодою батьків або за наявності рішення суду при відсутності згоди одного з батьків.

Частиною 2 статті 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

У ст. 141 Сімейного кодексу України визначена рівність прав і обов'язків батьків відносно дитини.

Відповідно до вимог ч.3 ст.10 та ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Позивачкою в порушення вимог ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України не зазначено обґрунтувань щодо необхідності лікування дитини за кордоном і певної країни, до якої слід надати дозвіл на її виїзд, не надано довідок і направлень на лікування, не визначено період перебування дитини на лікуванні за кордоном.

Крім того, судом правильно було взято до уваги, що надання дозволу на неодноразові виїзди за межі України ОСОБА_4 без згоди батька в супроводі матері, а також, як просить позивач, у супроводі інших осіб, уповноважених нею, без згоди та супроводу батька ОСОБА_3, може призвести до виїзду дитини без згоди батька у будь-яку країну на будь-який час без дослідження того, чи дійсно такий виїзд буде в інтересах дитини, чи навпаки, буде їй суперечити або загрожувати.

Крім того, наявність довідки КЗ «Центр первинної медичко-санітарної допомоги №9» від 18.11.2014 року не приймається до уваги колегією суду, оскільки позивачем не надано доказів того, що позивач має намір відвідування з дитиною будь-якого профілакторію, чи нею придбано відповідні путівки для оздоровлення дитини за межами України.

Колегія суддів вважає, що відмова у наданні дозволу на виїзд дитини за кордон не є порушенням її прав, передбачених Конвенцією про права дитини від 20.11.1989 року, Законом України «Про охорону дитинства», оскільки оздоровлення дитини не передбачає необхідність такого лікування саме за межами України.

За таких обставин, дійшовши правильно висновку про безпідставність заявлених позивачкою вимог, суд обґрунтовано відмовив в їх задоволенні.

Тому суд першої інстанції в достатньо повному обсязі з'ясував права та обов'язки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону, з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами, поясненнями самих сторін.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтів не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтами норм матеріального та процесуального закону.

Відповідно ж до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Інші доводи апеляційної скарги не є суттєвими для вирішення спірного питання.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які могли б привести до скасування судового рішення, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтовані, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 травня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

О.В. Лаченкова