П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2015 року м. Київ

Судова палата у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого Яреми А.Г.,
суддів:Григор'євої Л.І.,Лященко Н.П.,Романюка Я.М.,
Гуменюка В.І.,Охрімчук Л.І.,Сеніна Ю.Л.,
Сімоненко В.М., -

за участі представника ФГ "Скорук М.А." - Головко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом приватного підприємства "Таврія" до ОСОБА_11, фермерського господарства "Скорук М.А.", управління Державного агентства з земельних ресурсів у Нікопольському районі Дніпропетровської області, третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю "Дніпропетровська обласна земельна агенція", про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки та скасування його державної реєстрації, визнання поновленим договору оренди землі з попереднім орендарем, зобов'язання вчинити певні дії за заявою фермерського господарства "Скорук М.А." про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 вересня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2013 року приватне підприємство "Таврія" (далі - ПП "Таврія" звернулось до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що на підставі договору оренди земельної ділянки, який укладено 15 вересня 2006 року між ним і ОСОБА_11, використовував земельну ділянку площею 12, 5091 га для вирощування сільськогосподарських культур. Договір укладався на 5 років починаючи з дати його реєстрації. Умовами договору визначено, що по його закінченні орендар має переважне перед іншими право на укладення договору оренди земельної ділянки на новий строк. Зазначає, що умови договору виконувало належним чином; до закінчення строку дії договору надіслало орендодавцю лист-повідомлення про намір скористатися своїм переважним правом на оренду земельної ділянки, однак, у травні 2012 року дізналося про передання в оренду зазначеної земельної ділянки фермерському господарству "Скорук М.А." (далі - ФГ "Скорук М.А.", про що 26 березня 2012 року між ФГ "Скорук М.А." і ОСОБА_11 укладено договір оренди земельної ділянки.

Посилаючись на те, що договір оренди земельної ділянки від 26 березня 2012 року укладено між ОСОБА_11 та ФГ "Скорук М.А." з порушенням прав ПП "Таврія", передбачених статтею 33 Закону України "Про оренду землі", його зміст не відповідає абзацу четвертому частини четвертої статті 15 Закону України "Про оренду землі", оскільки акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) складено з порушенням норм чинного земельного законодавства, зокрема закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проведено у відсутності власників суміжних земельних ділянок, а відтак місце розташування земельної ділянки не встановлено, ПП "Таврія" просило суд визнати недійсним договір оренди земельної ділянки від 26 березня 2012 року, скасувати його реєстрацію та визнати поновленим договір оренди земельної ділянки від 15 вересня 2006 року, зобов'язавши ОСОБА_11 укласти з підприємством додаткову угоду, передбачену статтею 33 Закону України "Про оренду землі".

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 4 вересня 2013 року відмовлено у задоволенні позову ПП "Таврія".

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 6 грудня 2013 року рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 4 вересня 2013 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ПП "Таврія" задоволено частково: визнано недійсним договір оренди земельної ділянки від 26 березня 2012 року, укладений між ФГ "Скорук М.А." і ОСОБА_11; визнано поновленим договір оренди земельної ділянки від 15 вересня 2006 року, укладений між ПП "Таврія" і ОСОБА_11; зобов'язано ОСОБА_11 вчинити дії щодо поновлення договору оренди земельної ділянки від 15 вересня 2006 року; у решті позову відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 вересня 2014 року касаційну скаргу ФГ "Скорук М.А." відхилено, рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 6 грудня 2013 року залишено без змін.

У грудні 2014 року до Верховного Суду України звернулось ФГ "Скорук М.А." із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 вересня 2014 року, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції статті 41 Конституції України, статті 33 Закону України "Про оренду землі", статей 316, 317, 319, 321, 627, 638, 651, 653 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статей 116, 124 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), унаслідок чого ухвалено різні за змістом судові рішення в подібних правовідносинах.

У зв'язку із цим ФГ "Скорук М.А." просить скасувати ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 вересня 2014 року, справу направити на новий розгляд до суду касаційної інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 січня 2015 року зазначену справу допущено до провадження Верховного Суду України в порядку глави 3 розділу V Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) з підстав неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи заявника, Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що заява про перегляд оскаржуваного судового рішення задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана з підстави неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

За змістом статті 360-5 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в задоволенні заяви, якщо обставини, які стали підставою перегляду справи, не підтвердилися.

Судами під час розгляду справи встановлено, що на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку від 3 березня 2006 року ОСОБА_11 є власником земельної ділянки площею 12,5091 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована в АДРЕСА_1.

15 вересня 2006 року між ОСОБА_11 та ПП "Таврія" укладено договір оренди земельної ділянки строком на п'ять років, починаючи від дня його державної реєстрації, яка проведена 6 жовтня 2006 року.

Термін дії договору закінчився 6 жовтня 2011 року.

13 липня 2011 року ПП "Таврія" отримало від ОСОБА_11 повідомлення, в якому зазначалось про відсутність у власника земельної ділянки наміру поновлювати договір оренди на новий строк після закінчення терміну дії попереднього договору та містилось прохання після закінчення терміну дії договору не проводити посівні роботи, залишивши земельну ділянку в належному стані.

26 липня 2011 року ПП "Таврія" надіслало ОСОБА_11 лист-повідомлення № 23 про намір скористатися своїм переважним правом на поновлення договору оренди земельної ділянки на новий строк, при цьому додало до нього проект додаткової угоди.

Однак 26 березня 2012 року ОСОБА_11 уклала договір оренди зазначеної земельної ділянки з ФГ "Скорук М.А.", який 27 березня 2012 року зареєстрований у відділі Держкомзему у Нікопольському районі Дніпропетровської області.

Відхиляючи касаційну скаргу ФГ "Скорук М.А." і залишаючи без змін рішення апеляційного суду про часткове задоволення позовних вимог ПП "Таврія", суд касаційної інстанції погодився з висновками апеляційного суду, що на підставі досліджених судом доказів та в силу статті 33 Закону України "Про оренду землі" ПП "Таврія" має переважне право на укладення з ОСОБА_11 договору оренди на новий строк.

ФГ "Скорук М.А." зазначає, що суд касаційної інстанції під час розгляду більш ніж двох справ за подібних предмета спору, підстав позову, змісту позовних вимог та встановлених судом фактичних обставин і однакового матеріально-правового регулювання спірних правовідносин дійшов неоднакових правових висновків, покладених в основу цього судового рішення.

Для прикладу заявником надано ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 вересня 2014 року та рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 листопада 2014 року постановлених у справах про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки та визнання попереднього договору оренди землі поновленим.

У вказаних судових рішеннях, постановлених у справах, які виникли з подібних правовідносин, суд касаційної інстанції дійшов протилежних висновків, зокрема:

- суд касаційної інстанції, постановляючи ухвалу від 24 вересня 2014 року про відхилення касаційної скарги заявника та залишення без змін рішення суду апеляційної інстанції про відмову у задоволенні позову ПП "Таврія" про визнання недійсним договору оренди землі й визнання попереднього договору оренди поновленим на новий строк, погодився з висновками апеляційного суду, що переважне право орендаря перед іншими особами на укладення договору оренди землі, передбачене статтею 33 Закону України "Про оренду землі", не є примусом і потребує згоди обох сторін договору на його укладення чи зміну. Орендарем недотримано норм статті 33 Закону України "Про оренду землі", оскільки ним не доведено факт отримання орендодавцем лист-повідомлення про свій намір скористатися переважним правом;

- в рішенні касаційного суду про відмову ПП "Таврія" у задоволенні їхнього позову про визнання недійсним договору оренди землі й визнання попереднього договору оренди поновленим на новий строк, ухваленого 19 листопада 2014 року, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що орендар має переважне право перед іншими особами на поновлення договору оренди земельної ділянки, передбачене статтею 33 Закону України "Про оренду землі", однак порушення такого права орендаря не є підставою для визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, стороною якого він не є.

Таким чином, існує неоднакове застосування касаційним судом одних і тих самих норм матеріального права, а саме: статей 319, 321, 627, 638, 651, 653 ЦК України та статті 33 Закону України "Про оренду землі", що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні судом касаційної інстанції норм матеріального права, Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України виходить із такого.

Відповідно до частини четвертої статті 124 ЗК України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.

Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

За змістом частини другої статті 792 ЦК України майнові відносини, що виникають з договору найму (оренди) земельної ділянки, є цивільно-правовими, ґрунтуються на засадах рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності сторін договору та, крім загальних норм цивільного законодавства, щодо договору, договору найму регулюються актами земельного законодавства - ЗК України, Законом України "Про оренду землі".

Відповідно до статті 13 Закону України "Про оренду землі" під договором оренди землі розуміється договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Судом установлено, що 15 вересня 2006 року між ПП "Таврія" та ОСОБА_11 укладено договір оренди землі.

Згідно з пунктом 2.2.2 цього договору по закінченню терміну договору орендар має переважне право на поновлення договору оренди на новий термін. У цьому разі зацікавлена сторона повинна повідомити письмово другу сторону про бажання щодо продовження дії договору на новий термін не пізніше, ніж за два місяці до його закінчення.

Частинами першою - п'ятою статті 33 Закону України "Про оренду землі" передбачено, що по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов'язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі). Орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов'язаний повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди землі у строк, встановлений цим договором, але не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі. Орендодавець у місячний термін розглядає надісланий орендарем лист-повідомлення з проектом додаткової угоди, перевіряє його на відповідність вимогам закону, узгоджує з орендарем (за необхідності) істотні умови договору і, за відсутності заперечень, приймає рішення про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної та комунальної власності), укладає з орендарем додаткову угоду про поновлення договору оренди землі. За наявності заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди землі орендарю направляється лист-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення.

У силу статей 319, 626 ЦК України реалізація переважного права на поновлення договору оренди, яка передбачена частиною першою статті 33 Закону України "Про оренду землі", можлива лише за умовами дотримання встановленої цією нормою процедури та наявності волевиявлення сторін.

Таким чином, для поновлення договору оренди землі з підстав, які передбачені частиною шостою статті 33 Закону України "Про оренду землі", необхідна наявність таких юридичних фактів: орендар продовжує користування виділеною земельною ділянкою, орендар належно виконує свої обов'язки за договором; відсутнє письмове повідомлення орендодавця про відмову в поновленні договору оренди; сторони укладають додаткову угоду про поновлення договорів оренди.

Виходячи з положень статті 11 ЦК України, статті 2 Закону України "Про оренду землі", відповідно до яких права і обов'язки сторін виникають з актів цивільного законодавства й укладеного договору, та частини шостої статті 33 Закону України "Про оренду землі" слід дійти висновку про те, що направлення відповідачкою до закінчення строку дії договору оренди, укладеного з ПП "Таврія", повідомлення про відсутність у неї, як власника земельної ділянки, наміру поновлювати договір оренди на новий строк після закінчення терміну дії попереднього договору з проханням після закінчення терміну дії договору не проводити посівні роботи, залишивши земельну ділянку в належному стані не створює будь-яких прав та обов'язків для сторін у розумінні статті 33 Закону України "Про оренду землі".

Установивши, у справі, яка переглядається, факт належного виконання ПП "Таврія" умов договору оренди землі; дотримання ним строків і процедури повідомлення про намір реалізувати своє переважне право на поновлення договору оренди на новий строк, ненадіслання орендодавцем у встановлений законом строк відмови в поновленні договору на новий строк та укладення орендодавцем договору оренди з іншим орендодавцем на таких самих умовах, які запропоновані ПП "Таврія", суд на підставі статті 33 Закону України "Про оренду землі" дійшов обґрунтованого висновку про наявність у ПП "Таврія" переважного права на поновлення договору оренди землі на новий строк та порушення цього права у зв'язку з укладенням орендодавцем договору оренди від 26 березня 2012 року з іншим орендарем - ФГ "Скорук М.А.".

У справі, яка переглядається, рішення касаційної інстанції є обґрунтованим, а обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердилися, то відповідно до статті 360-5 ЦПК України в задоволенні заяви необхідно відмовити.

Таким чином підстави для задоволення заяви ФГ "Скорук М.А." та скасування ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 вересня 2014 року відсутні.

Керуючись статтями 355, 360 - 3, 360 - 5 ЦПК України, Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України

п о с т а н о в и л а:

У задоволенні заяви фермерського господарства "Скорук М.А." про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 вересня 2014 року відмовити.

Постанова Верховного Суду України є остаточною і може бути оскаржена тільки на підставі, встановленій пунктом 2 частини першої статті 355 ЦПК України.

Головуючий А.Г. Ярема

Судді: Л.І. Григор'єва

В.І. Гуменюк

Н.П. Лященко

Л.І. Охрімчук

Я.М. Романюк

Ю.Л. Сенін

В.М. Сімоненко