УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого суддів: Горелкіної Н.А., Євтушенко О.І., Іваненко Ю.Г., Завгородньої І.М., Ситнік О.М.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, Введенської селищної ради Чугуївського району Харківської області про визнання недійсним договору довічного утримання, визнання права власності на частку житлового будинку та земельної ділянки в порядку спадкування за законом, за касаційною скаргою представників ОСОБА_7 - ОСОБА_9, ОСОБА_10 - на рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 30 липня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 21 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року ОСОБА_6 звернулася до суду із зазначеною позовною заявою, посилаючись на те, що її батько - ОСОБА_11 з 1972 року перебував в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_12 На підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданого 25 березня 1983 року Виконавчим комітетом Введенської селищної ради Чугуївського району Харківської області, кожному з подружжя належало на праві власності по Ѕ частини житлового будинку по АДРЕСА_1 Чугуївського району Харківської області.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року її батько помер. Після смерті батька відкрилась спадщина за законом і вона, як спадкоємець першої черги, у встановлений законодавством шестимісячний строк звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. ОСОБА_12 із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори не зверталась, спадщину прийняла фактично.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_12 померла, так і не отримавши свідоцтва про право на спадщину за законом.

Під час звернення до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини їй стало відомо, що 5 вересня 1991 року між подружжям ОСОБА_12 укладений договір довічного утримання, посвідчений Виконавчим комітетом Введенської селищної ради Чугуївського району Харківської області, відповідно до якого її батько передав у власність ОСОБА_12 належну йому на праві власності Ѕ частини спірного домоволодіння.

Однак вона вважала вказаний договір недійсним, оскільки на момент укладення цього договору її батько досяг 54-річного віку, не був інвалідом і не перебував на обліку в медичних закладах, був працездатним і не потребував стороннього догляду, а отже, не міг бути стороною правочину. Також зазначала, що договір довічного утримання не був зареєстрований у встановленому законом порядку, а вперше його реєстрація відбулася через 19 років на підставі дубліката, виданого 29 червня 2010 року Виконавчим комітетом Введенської селищної ради Чугуївського району Харківської області. Зареєструвавши право власності в порядку спадкування за законом, ОСОБА_7 відчужив спірний будинок та земельну ділянку на користь ОСОБА_8

Рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 30 липня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 21 жовтня 2014 року, позов ОСОБА_6 задоволено. Визнано договір довічного утримання, укладений 5 вересня 1991 року між ОСОБА_11 та ОСОБА_12, недійсним з моменту його укладення.

Визнано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане 15 квітня 2011 року державним нотаріусом Чугуївської державної нотаріальної контори Харківської області на ім'я ОСОБА_7, частково недійсним в 1/4 частини будинку.

Визнано договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 Чугуївського району Харківської області, укладений 15 березня 2013 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8, частково недійсним в 1/4 частини будинку.

Визнано договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,1360 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 Чугуївського району Харківської області, укладений 15 березня 2013 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8, частково недійсним в 1/4 частини земельної ділянки.

Визнано за ОСОБА_6 в порядку спадкування за законом право власності на ј частини вказаного житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами та на ј частини земельної ділянки.

У касаційній скарзі представники ОСОБА_7 - ОСОБА_9, ОСОБА_10 - просили скасувати судові рішення, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення судами норм процесуального права.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційну скаргу слід відхилити, виходячи з наступного.

Так, судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_11 з 1972 року перебував в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_12 На підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданого 25 березня 1983 року виконкомом Введенської селищної ради Чугуївського району Харківської області, кожному з подружжя належало на праві власності по Ѕ частини житлового будинку по АДРЕСА_1 Чугуївського району Харківської області.

5 вересня 1991 року між подружжям ОСОБА_12 був укладений договір довічного утримання, посвідчений Виконавчим комітетом Введенської селищної ради Чугуївського району Харківської області, відповідно до якого ОСОБА_11 передав у власність ОСОБА_12 належну йому на праві власності Ѕ частини спірного домоволодіння.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що обов'язковою умовою для укладення договору довічного утримання є те, що відчужував повинен бути непрацездатною особою за віком або станом здоров'я, як передбачено ст. 425 ЦК УРСР. Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_11 на момент укладення договору досяг лише 54-річного віку, не був інвалідом, не перебував на обліку в медичних закладах, тобто був працездатним та не мав права на укладення договору довічного утримання.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 30 липня 2014 року та ухвали апеляційного суду Харківської області від 21 жовтня 2014 року, оскільки судові рішення законні та обґрунтовані, а доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представників ОСОБА_7 - ОСОБА_9, ОСОБА_10 - відхилити.

Рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 30 липня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 21 жовтня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Н.А. Горелкіна
Судді: О.І. Євтушенко І.М. Завгородня Ю.Г. Іваненко О.М. Ситнік