Справа №487/9791/14-ц 18.03.2015 18.03.2015 18.03.2015
Провадження №22-ц/784/569/15
Провадження №22-ц/784/569/15
Категорія 19 Головуючий у 1 - й інстанції: Кузьменко В.В.
Доповідач апеляційного суду: Буренкова К.О.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючої: Буренкової К.О.,

суддів: Крамаренко Т.В., Козаченко В.І.,

із секретарем судового засідання: Шпонарською О.Ю.,

за участі: представника відповідача - Зачковського П.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_4

на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 10 грудня 2014 року у справі за його позовом до Кредитної спілки «Надія» про визнання додаткової угоди до кредитного договору нікчемною та припинення зобов'язань за кредитним договором,

в с т а н о в и л а :

В жовтні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до Кредитної спілки «Надія» (далі - КС «Надія»), треті особи - ОСОБА_5, відділ державної виконавчої служби Новобузького районного управління юстиції (далі - відділ ДВС), про визнання додаткової угоди до кредитного договору нікчемною та припинення зобов'язань за кредитним договором.

Позивач свої вимоги мотивував тим, що 16 листопада 2007 року між ним та КС «Надія» був укладений кредитний договір № 2307, за умовами якого він отримав кредит на суму 30000 грн. для здійснення фермерської діяльності на строк до 16 листопада 2009 року.

18 листопада 2009 року і 10 січня 2010 року у рахунок заборгованості за кредитом він сплатив відповідно 30000 грн. і 10000 грн.

Проте, 12 січня 2010 року відповідач змусив його укласти додаткову угоду, якою визначена його заборгованість за вказаним кредитним договором станом на 12 січня 2010 року у розмірі 19366 грн. 09 коп., а також продовжено дію кредитного договору до 16 листопада 2010 року.

Позивач зазначав, що додаткова угода була укладена ним внаслідок помилки та обману з боку відповідача, з порушенням публічного порядку, оскільки спрямована на заволодіння його нерухомим майном, яке є предметом іпотеки.

Посилаючись на наведені обставини, позивач на підставі ст. ст. 203, 215, 228 ЦК України, ст. ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» просив визнати додаткову угоду до кредитного договору нікчемною та припинити зобов'язання за кредитним договором.

Крім цього, ОСОБА_4 просив зупинити виконавче провадження щодо примусового виконання виконавчого листа №2/1418/606/12, виданого 21 лютого 2013 року, на виконання рішення суду в іншій цивільній справі, яким з нього на користь ОСОБА_5 на підставі договору відступлення права вимоги стягнуто 42141 грн. 68 коп. заборгованості за кредитними зобов'язаннями.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 10 грудня 2014 року ОСОБА_4 відмовлено в задоволенні вимог про визнання додаткової угоди до кредитного договору нікчемною та припинення зобов'язань за договором кредиту.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги. Позивач посилається на те, що висновки суду суперечать положенням ст. 203 ЦК України та ст. ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Доводи апеляційної скарги представник КС «Надія» не визнав, посилаючись на їх безпідставність.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Із матеріалів справи вбачається, що 16 листопада 2007 року між ОСОБА_4 та КС «Надія» в письмовій формі було укладено договір кредитної лінії, за умовами якого він отримав кредит на суму 30000 грн. для здійснення фермерської діяльності на строк до 16 листопада 2009 року та зі сплатою відсотків за користування кредитом з розрахунку 0, 1241% від суми фактичного залишку кредиту за кожний день користування ним. На виконання умов цього договору 18 листопада 2009 року та 12 січня 2010 року ОСОБА_4 сплатив відповідачу відповідно 30000 грн. та 10000 грн., що підтверджується квитанціями (а.с.11).

12 січня 2010 року між КС «Надія» та ОСОБА_4 укладено додаткову угоду, відповідно до якої сторони узгодили суму заборгованості останнього за вказаним кредитним договором станом на 12 січня 2010 року у 19366 грн. 09 коп., продовжили строк його дії до 16 листопада 2010 року, визначили порядок сплати відсотків за користування кредитом та відповідальність за порушення умов кредитного договору (а.с.9).

Обґрунтовуючи свої вимоги про визнання додаткової угоди нікчемною, ОСОБА_4 посилався на те, що вона укладена ним внаслідок помилки та обману з боку відповідача, з порушенням публічного порядку, оскільки спрямована на порушення його конституційних і громадянських прав з метою незаконного заволодіння предметом іпотеки.

Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо).

Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Із матеріалів справи вбачається, що оспорювана додаткова угода укладена у письмовій формі як це передбачено ст. 1055 ЦК України, не потребує нотаріального посвідчення, її укладання не передбачає згоди органу опіки та піклування.

Однією із підстав визнання даної додаткової угоди нікчемною позивач також зазначив порушення публічного порядку.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 18 згаданого Пленуму Верховного Суду України, перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений статтею 228 ЦК: правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина; правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Встановивши наведені обставини, суд першої інстанції на підставі ст. ст. 203, 215, 228 ЦК України прийшов до обґрунтованого висновку про недоведеність позивачем обставин, як це передбачено ст. 60 ЦПК України, про нікчемність оспорюваної додаткової угоди та припинення кредитних зобов'язань.

Вимога ОСОБА_4 про зупинення виконавчого провадження на підставі виконавчого документа, виданого у іншій цивільній справі щодо стягнення з нього на користь ОСОБА_5 кредитної заборгованості, судом не вирішувалась. Але це не позбавляє позивача права звернутись за вирішенням цього питання в порядку Закону України «Про виконавче провадження».

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що судом першої інстанції при вирішенні спору не враховані вимоги ст. ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо обмеження його прав як споживача, нечесної підприємницької практики останнього, а також положення ст. 203 ЦК України так як оспорювана додаткова угода укладена під моральним тиском відповідача не підлягають задоволенню, оскільки вимоги про визнання угоди недійсною із зазначених підстав позивачем не заявлялись.

За наведених обставин колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскаржуваного рішення.

Керуючись статтями 303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, а рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 10 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: