АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ[1]

19 березня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого - Кирилюк Г.М.

суддів: Вербової І.М., Панченка М.М.

при секретарі Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом неповнолітнього ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: Орган опіки та піклування Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, Орган опіки та піклування Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 грудня 2014 року,

встановила:

02 квітня 2014 р. неповнолітній ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, звернувся до суду з вказаним позовом, в якому з урахуванням уточнень від 16 вересня 2014 року та відповідно до п.2 ч.1 ст.164 СК України просив позбавити свого батька, ОСОБА_2, батьківських прав у зв'язку ухиленням останнього від виконання своїх батьківських обов'язків.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 22 грудня 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Зазначив, що судом не взято до уваги той факт, що відповідач не спілкується з своїм сином, протягом 14 років не цікавиться його життям, станом здоров'я, не проявляє до нього батьківської турботи, не відвідує його, не займається його розвитком та не приймає участі в його вихованні, що свідчить про те, що він самоусунувся від виконання своїх батьківських обов'язків. При цьому сплата відповідачем аліментів не є підставою для відмови в задоволенні позову.

При ухваленні рішення суд керувався висновком служби у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації про недоцільність позбавлення відповідача батьківських прав, проте у відповідності до положень ст. 19 СК України суд може не погодитись з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим та суперечить інтересам дитини.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 , який також представляє інтереси ОСОБА_3, апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 та представник Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації Кошовий Г.В. просили апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші особи, що беруть участь у справі, в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені судом належним чином.

Вислухавши пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 08 серпня 1998 р. по 21 вересня 2000 р.

Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає разом з матір'ю.

Рішенням Харківського районного суду м. Києва від 18 серпня 2000 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 стягнуто аліменти на утримання сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі ј частини всіх видів заробітку щомісячно (а.с. 97).

Відмовляючи у задоволенні позову неповнолітнього сина ОСОБА_1 про позбавлення відповідача батьківських прав, суд першої інстанції виходив з обставин, встановлених рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 31 січня 2014 року, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав було відмовлено, а також тієї обставини, що під час судового розгляду не було надано жодного доказу на підтвердження того, що відповідач протягом значного періоду часу умисно не виконував своїх батьківських обов'язків (а.с.78).

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, а доводи апеляційної скарги вважає необґрунтованими з таких підстав.

Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи.

Відповідно до ст.18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, тощо), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків, або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Ухвалюючи таке рішення , суд має право вирішити питання про відібрання дитини у відповідача і передачу органам опіки та піклування (якщо цього потребують її інтереси), але не повинен визначати при цьому конкретний заклад (п.п.15.16,18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав»).

Заперечуючи проти позову, відповідач посилався на те, що він позбавлений можливості займатись вихованням сина з підстав, що від нього не залежать. Зазначив, що цьому заважає колишня дружин, яка не дає йому можливості спілкуватись з сином, а також небажання самого сина спілкуватись з ним. З часу ухвалення судового рішення про стягнення аліментів він регулярно їх сплачує. Причиною затримки виплати аліментів в 2005 році було переведення його на іншу роботу, а в 2011 р. - у зв'язку зі звільненням з військової служби у запас та оформленням пенсійної справи.

Обставини, що ухилення відповідача від виховання дитини відбулось за відсутності його вини, за умов небажання самого сина від зустрічей та існування напружених стосунків з матір'ю дитини, встановлені рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 31 січня 2014 року та у відповідності до ч.3, 4 ст.61 ЦПК України не підлягають додатковому доказуванню.

Відповідно до висновку психолога ОСОБА_7 від 06.03.2015 р., під час проведення дослідження у ОСОБА_1 відмічалась певною мірою внутрішня незахищеність, вразливість, відчуття вини за проявлені негативні емоції до близьких, залежність самооцінки від батьківських похвал, залежність емоційного стану від відчуття благополуччя кожного з батьків, переживання внутрішнього конфлікту через необхідність відповідати очікуванням матері.

Відповідно до висновку Органу опіки та піклування Дарницької районної в м.Києві державної адміністрації від 14.10.2014 р. №101-7859/01, батько з дитиною не проживає, проте має бажання виховувати дитину, дбати про неї, брати участь в розвитку та утриманні дитини. З урахуванням обставин справи, взявши до уваги рекомендацій комісії з питань захисту прав дитини (протокол від 09.10.2014 р. №18), а також те, що позбавлення батьківських прав є крайньою мірою, орган опіки та піклування вважав за недоцільне позбавляти ОСОБА_2 батьківських прав відносно неповнолітнього сина ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.102- 103).

Колегія суддів погоджується з вказаними висновком, оскільки від достатньо обґрунтованим, відповідає обставинам справи та не суперечить інтересам неповнолітньої дитини сторін.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Розглядаючи спір, суд правильно застосував норми матеріального та процесуального права, надав вірну оцінка зібраним доказам по справі. Підстав для скасування оскаржуваного рішення з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України, судова колегія

Ухвалила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з часу проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді:

Справа № 22-ц/796/3957/2015

Головуючий у суді першої інстанції: Мальцев Д.О.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Кирилюк Г.М.