Справа № 451/808/14 Головуючий у 1 інстанції: Мулявка О.В.
Провадження № 22-ц/783/421/15 Доповідач в 2-й інстанції: Богонюк М. Я.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області в складі:

Головуючого судді: Богонюка М.Я.

Суддів: Ванівського О.М., Шеремети Н.О.

При секретарі: Жукровській Х.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Радехівського районного суду Львівської області від 15 липня 2014 року, -

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Апелянт вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. Покликається на те, що суд безпідставно зазначив, що ним не надано жодних доказів існування грошового зобов'язання, оскільки ним надано письмову розписку, достовірність та належність якої відповідачем не спростована. Також суд не врахував, що відповідач визнав факт виконання ним певних робіт на користь ОСОБА_3, за які останній не розрахувався.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення на підтримання та заперечення скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така підлягає до часткового задоволення.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 в травні 2014 року звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики. В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що 02 липня 2012 року ОСОБА_3 написав письмову розписку, згідно з якою зобов'язувався повернути позивачу гроші в сумі 30 000 гривень, які зобов'язувався повернути в найкоротший термін. Оскільки своїх зобовязань відповідач не виконав, просив стягнути 30 000 гривень, 300 грн. сплаченого судового збору та 1200 грн. витрат на правову допомогу.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено факт передачі йому грошей та факт надання відповідачу послуг пов'язаних з ремонтом приміщення на загальну суму 10 000 грн.

Однак з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна.

Згідно ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

У відповідності до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 1051 ЦК України якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу за договором позики. В підтвердження доказів про укладення договору позики представив розписку від 02.07.2012 року у відповідності до якої ОСОБА_3 зобов'язувався повернути йому 30 000 грн. При цьому, як встановлено в суді першої інстанції так і при апеляційному розгляді справи позивач стверджує, що за договором позики передав відповідачу 20 000 грн., а на інших 10 000 грн. ним перед відповідачем було виконано певний об'єм робіт. Дані обставини у відповідності до ч. 1 ст. 61 ЦПК України доказуванню не підлягають.

Враховуючи вищенаведене колегія суддів вважає, що позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають частковому задоволенню та стягненні з відповідача 20 000 грн. за договором позики. В решті позову слід відмовити з тих підстав, що позивачем не представлено належних та допустимих доказів на підтвердження договору позики. Натомість між сторонами виникли правовідносини, які регулюються іншими нормами права. З інших підстав позивач до суду не звертався.

Дані обставини не були враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення.

Рішення суду першої інстанції не можна вважати законним та обґрунтованим і таке підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Керуючись ст. 303, 307 ч. 1 п. 3, 309 ч. 1 п. п.1, 4 , 314 ч. 2, 316 ЦПК України колегія суддів,-

вирішила :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Радехівського районного суду Львівської області від 15 липня 2014 року - скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_2 заборгованість в сумі 20 000 гривень за договором позики.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий:

Судді: