Ухвала

іменем україни

18 березня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Коротуна В.М., Парінової І.К.,

Попович О.В., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: Служба у справах дітей та сім'ї Києво-Святошинської районної державної адміністрації, Служба у справах дітей Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 лютого 2014 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 11 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У вересні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, третя особа - Служба у справах дітей Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області, мотивуючи вимоги тим, що 01 серпня 2004 року між нею та ОСОБА_4 укладено шлюб, який розірвано 19 лютого 2010 року. В шлюбі у них народився син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Зазначала, що з жовтня 2008 року вони з ОСОБА_4 припинили проживати спільно, їхній малолітній син залишився проживати з нею, відповідач ніякої участі у житті сина не брав. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 26 травня 2009 року з відповідача стягнуто аліменти на її користь на утримання неповнолітнього сина. В листопаді 2012 року ОСОБА_4 приїхав із закордонного відрядження, сказав, що скучив за сином і хотів би деякий час знаходитися разом із ним. Вона ніколи не заперечувала проти спілкування батька з сином і дозволила сину поїхати до відповідача на деякий час. Однак, скориставшись цим, ОСОБА_4 повністю забрав у неї дитину, не бере слухавку, коли вона йому телефонує, не допускає її до будинку, де знаходиться її син, і взагалі, як з'ясувалося з телефонної розмови з сином, повідомив останньому, що вона померла. Позивач вважала, що відповідач вчиняє такі дії, щоб не сплачувати аліменти, за якими в нього є заборгованість у розмірі 20 500 грн, що підтверджується довідкою-розрахунком відділу державної виконавчої служби від 07 серпня 2013 року № 193/13. Посилаючись на те, що згідно зі ст. 6 Декларації прав дитини малолітня дитина не повинна бути розлучена зі своєю матір'ю, крім того, відповідачу на даний час 67 років, він є інвалідом другої групи, тому не може належним чином піклуватися про сина, ОСОБА_3 просила визначити місце проживання неповнолітнього ОСОБА_5 з матір'ю.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 лютого 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 11 грудня 2014 року, в позові відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, мотивуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права і неправильним застосуванням норм матеріального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення повністю не відповідають.

Судами встановлено, що з 01 серпня 2004 року ОСОБА_4 та ОСОБА_6 перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1.

19 лютого 2010 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 розірвано.

Сторони мають неповнолітнього сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, який після розірвання шлюбу залишився проживати з ОСОБА_3 (10 червня 2010 року ОСОБА_6 змінила ім'я на ОСОБА_3.).

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 26 травня 2009 року стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 на утримання сина ОСОБА_5 аліменти в розмірі 2 000 грн щомісячно, починаючи з 04 лютого 2009 року і до досягнення дитиною повноліття.

З 2010 року ОСОБА_7 проживає з ОСОБА_4

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 вересня 2013 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа - Служба у справах дітей Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області, про визначення місця проживання дитини, припинення стягнення аліментів на утримання дитини, стягнення коштів, відшкодування моральної шкоди, позов ОСОБА_4 задоволено частково. Визначено місце проживання дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з батьком ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, за адресою: АДРЕСА_1. У решті позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 10 грудня 2013 року рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 вересня 2013 року скасовано в частині відмови про припинення стягнення аліментів та в цій частині ухвалено нове рішення, яким припинено стягнення аліментів з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 на утримання сина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, на підставі рішення Дарницького районного суду м. Києва від 26 травня 2009 року. У решті рішення залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 вересня 2014 року рішення апеляційного суду Київської області від 10 грудня 2013 року та рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 вересня 2013 року скасовано в частині позовних вимог про визначення місця проживання дитини та припинення стягнення аліментів, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Судові рішення скасовано з підстав невідповідності ст. ст. 212-214, 316 ЦПК України, зокрема, суди попередніх інстанцій у достатньому обсязі не встановили фактичних обставин справи, а саме не мотивували висновку про неможливість забезпечення ОСОБА_3 виховання дитини, не взяли до уваги вік дитини та не зазначили виключних обставин, які б викликали необхідність розлучення матері з дитиною.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із необґрунтованості заявлених вимог.

Повністю погодитися з такими висновками судів не можна з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

За положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 160, ч. 1 ст. 161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до принципів 2 та 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особисті потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові й моральної та матеріальної забезпеченості. Малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Вирішуючи спір, суди першої та апеляційної інстанцій у порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України не з'ясували фактичних обставин справи, що мають значення для правильного вирішення справи, зокрема, належним чином не перевірили умови та можливість забезпечення виховання дитини сторонами; у достатньому обсязі не мотивували висновку про наявність перешкод для проживання малолітнього сина з матір'ю; не взяли до уваги вік дитини, а саме, що 15 січня 2015 року ОСОБА_7 виповнилося 10 років, та відповідно при ухваленні рішення можливо було врахувати думку неповнолітньої дитини відповідно до положень ч. 2 ст. 160 СК України, згідно з якою місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Також судами попередніх інстанцій належним чином не спростовано доводи ОСОБА_3 щодо неможливості ОСОБА_4 займатися вихованням неповнолітнього сина, у зв'язку з постійними відрядженнями.

При цьому судом першої інстанції без зазначення мотивів, з яких виходив суд, відмовлено в задоволенні клопотань ОСОБА_3 про призначення судової психологічної експертизи щодо ОСОБА_7, про виклик свідків для підтвердження доводів її позовної заяви та про витребування доказів про кількість та тривалість відряджень відповідача, що впливає на можливість останнього брати належну участь у вихованні сина.

Крім того, перевіряючи рішення суду першої інстанції на предмет законності й обґрунтованості, суд апеляційної інстанції не звернув уваги, що на новому розгляді перебуває справа за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа - Служба у справах дітей Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області, про визначення місця проживання дитини, припинення стягнення аліментів на утримання дитини, стягнення коштів, відшкодування моральної шкоди, спір, який між сторонами не вирішено, та у межах цього провадження ОСОБА_3 було подано зустрічний позов про визначення місця проживання дитини.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення судом процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, повністю не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 лютого 2014 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 11 грудня 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: В.М. Коротун

І.К. Парінова

О.В. Попович

С.П. Штелик