Справа № 603/25/15-ц
Провадження №2/603/21/2015
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" січня 2015 р. м.Монастириська

Монастириський районний суд Ткрнопільської області в складі:

головуючого судді Галіяна І. М.

при секретарі Бішко І.М.

розглянувши в попередньому судовому засіданні в залі суду міста Монастириська цивільну справу

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2

про визнання договору купівлі-продажу недійсним,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась в Монастириський районний суд Тернопільської області з позовом до ОСОБА_2 в якому просила визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку від 08.07.2008 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 серії ВКМ №855314.

Вимоги позивача обґрунтовані тим, що так як їй більше 80 років їй було призначено особу (соціального працівника) ОСОБА_2, яка повинна була здійснювати догляд за нею як за перестарілою особою. В 2008 році ОСОБА_2, жителька с.Горигляди Монастириського району запропонувала їй угоду, згідно якої вона буде доглядати до кінця життя за нею та надавати довічне утримання, взамін чого вона повинна переоформити на неї житловий будинок або скласти заповіт. ОСОБА_2 з чоловіком посадили її в автомобіль та відвезли в м.Монастириська для того щоб укласти вказану угоду. Весь час коли відбувалось оформлення договору вона перебувала в машині. ОСОБА_2 сказала їй, що потрібно заплатити за оформлення документів 1500 грн. після чого вона передала їй вказану суму. Пізніше їй в автомобіль принесли документи і показали де потрібно підписати, після чого її відвезли додому.

У жовтні 2014 року в неї виник конфлікт з ОСОБА_2 після чого вона звернулась в управління праці та соціального захисту для того щоб відмовитись від ОСОБА_2 як від особи, що здійснює догляд за нею. Після цього вона вирішила забрати від ОСОБА_2 свій паспорт та документ на будинок. Коли ОСОБА_2 віддала документацію на будинковолодіння вона взнала, що не є власником свого будинку, оскільки в 2008 році був укладений не договір довічного утримання чи заповіт, а договір купівлі-продажу згідно якого вона за 22396 грн. продала ОСОБА_2 будинок по АДРЕСА_1. Коштів, які зазначені в договорі вона не отримувала, ключі від дому не передавала, з 2008 року по сьогоднішній день постійно сплачувала за комунальні послуги та кожного року страхувала вказаний будинок, оскільки вважала його своїм.

Представник позивача, позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю з підстав зазначених в позовній заяві, просять їх задовольнити повністю.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позов визнала повністю та підтвердила обставини викладені в ньому, а саме, те, що під час укладання договору купівлі продажу ОСОБА_1 мала на меті укласти заповіт та не отримувала коштів за продаж свого будинку.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доводи сторін у справі, дослідивши докази та оцінивши їх в сукупності, суд дійшов висновку про задоволення вимог позивача з наступних підстав.

Відповідно до положень ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно вимог ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.. ст.. 10, 60, 61 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, визнанні сторонами, не підлягають доказуванню.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Як встановлено в судовому засіданні, доводи позивача зводяться до помилки щодо природи правочину.

В судовому засіданні встановлено, що позивачу було призначено особу (соціального працівника) ОСОБА_2, яка повинна була здійснювати догляд за нею як за перестарілою особою. В 2008 році ОСОБА_2, жителька с.Горигляди Монастириського району запропонувала їй угоду, згідно якої вона буде доглядати до кінця життя за нею та надавати довічне утримання, взамін чого вона повинна переоформити на неї житловий будинок або скласти заповіт. Під час оформлення договору в нотаріуса, при складанні якого позивач не була присутня, вона заплатила за оформлення документів 1500 грн. Пізніше їй в автомобіль принесли документи і показали де потрібно підписати, після чого її відвезли додому.

У жовтні 2014 року в неї виник конфлікт з ОСОБА_2 після чого вона звернулась в управління праці та соціального захисту для того щоб відмовитись від ОСОБА_2 як від особи, що здійснює догляд за нею. Після цього вона вирішила забрати від ОСОБА_2 свій паспорт та документ на будинок. Коли ОСОБА_2 віддала документацію на будинковолодіння вона взнала, що не є власником свого будинку, оскільки в 2008 році був укладений не договір довічного утримання чи заповіт, а договір купівлі-продажу згідно якого вона за 22396 грн. продала ОСОБА_2 будинок по АДРЕСА_1. Коштів, які зазначені в договорі вона не отримувала, ключі від дому не передавала, з 2008 року по сьогоднішній день постійно сплачувала за комунальні послуги та кожного року страхувала вказаний будинок, оскільки вважала його своїм.

Частина 3 ст. 203 ЦК України передбачає, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Як вже зазначила позивач, вона не мала наміру продавати своє житло і на це не було її волі. Підписала дану угоду тільки тому, що є перестарілого віку, погано бачить і не вміє добре читати, зазначених в договорі грошей вона не отримувала, ключі від дому не передавала, з 2008 року по сьогоднішній день постійно сплачувала за комунальні послуги та кожного року страхувала вказаний будинок, оскільки вважала його своїм, що відповідачем в судовому засіданні не заперечувалось.

Крім того, відповідач позовні вимоги визнала повністю та підтвердила, що під час укладання договору купівлі-продажу ОСОБА_1 мала на меті укласти заповіт та не отримувала коштів за продаж свого будинку

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним; істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін.

Згідно ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності на те законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову.

Відповідно до ч. 3 п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 червня 2009 р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи.

Враховуючи, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує прав, свобод та інтересів третіх осіб, суд приймає таке визнання і виносить рішення про задоволення позову повністю.

На підставі викладеного керуючись ст.ст. 10, 60, ч. 4 ст. 174, ст.ст. 212, 215, 294 ЦПК України, ч. 1 ст. 229 ЦК України,

ВИРІШИВ:

Цивільний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу недійсним - задовольнити.

Визнати договір купівлі-продажу житлового будинку серії ВКМ №855314 від 08 липня 2008 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - недійсним.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляцій скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії судового рішення.

Апеляційна скарга подається до апеляційного суду Тернопільської області через Монастириський районний суд Тернопільської області.

Суддя І. М. Галіян