Справа № 464/3465/15-ц
пр.№ 2/464/1099/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18.06.2015 року

Сихівський районний суд м.Львова

в складі: головуючого-судді Чорна С.З.

при секретарі Дзюба І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа орган опіки та піклування Миколаївської районної державної адміністрації про надання дозволу на тимчасовий виїзд за межі України неповнолітньої дитини без згоди матері, -

в с т а н о в и в :

позивач звернулася до суду із позовом, в якому просить надати йому дозвіл на виїзд з сином ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. за межі України, на період з 01.07.2015р. по 10.08.2015р. для відпочинку та оздоровлення у його супроводі в країну - Туреччину без дозволу (згоди) матері - відповідачки ОСОБА_2; дозволити батькові - позивачу, без згоди матері - відповідачки, оформляти документи для тимчасового виїзду неповнолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. за межі України на період з 01.07.2015р. по 10.08.2015р. в країну - Туреччину; допустити негайне виконання рішення суду. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що починаючи з 18.01.2007р. перебував з відповідачкою у зареєстрованому шлюбі, від якого у них ІНФОРМАЦІЯ_1. народився син ОСОБА_4, який на даний час проживає з ним та повністю перебуває на його утриманні. Відповідачка в свою чергу проживає окремо, дитиною цікавиться рідко, фактично участі у розвитку дитини не приймає, матеріальної допомоги на утримання та розвиток дитини не надає. Більш того, відповідач безпідставно чинить йому перешкоди у здійсненні ним заходів, спрямованих на покращення здоров'я дитини, його фізичного, духовного та морального розвитку на оздоровлення. Зокрема, відповідачка відмовляється в грубій формі надати у передбаченому законодавством України порядку дозвіл на виїзд їхнього малолітнього сина - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. за кордон для відпочинку та оздоровлення останнього, що порушує права дитини. Будь-які припущення відповідачки про неправомірні дії зі сторони батька, у випадку виїзду з ним за кордон спільної дитини, нічим не підтверджені, а відтак її позиція свідомо суперечить інтересам дитини. Оскільки відповідачка, знаходячись зі мною у надуманих неприязних стосунках, свідомо та принципово не дає дозвіл на виїзд з ним дитини за кордон на відпочинок і оздоровлення, просить вирішити дане питання в судовому порядку.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, дав пояснення аналогічні змісту позовної заяви, додатково зазначивши, що відповідач в письмовому вигляді, шляхом направлення на ім'я відповідачки відповідної заяви від 10.04.2015р., звертався до останньою з вимогою надання дозволу на виїзд дитини за кордон на відпочинок і оздоровлення та навіть пропонував їй спільно з іншим сином - ОСОБА_3 безкоштовно взяти участь у такій поїздці, проте відповідачка вказане прохання проігнорувала, відповіді на вказану заяву у визначений строк не надала, не повідомивши при цьому жодного обгрунтування своєї позиції. Вважає, що відповідач свідомо створює несприятливу ситуацію та своїми діями шкодить лише інтересам їхнього сина - ОСОБА_3, не сприяє його всебічному та гармонійному розвитку, порушує право дитини на спокій, на відпочинок, на оздоровлення, на повний та гармонійний розвиток особистості та вказує на зловживання відповідачкою своїми батьківськими правами.

Відповідач та її представник в судовому засіданні позов не визнали, зазначили, що твердження позивача стосовно того, що вона не дбає належним чином про сина, не цікавиться його розвитком, не бере участі у вихованні та не надає дозвіл на виїзд сина за кордон без її супроводу не відповідають дійсності, є надуманими та необгрунтованими. Стверджує, що позивач відібрав у неї сина та протягом майже року перешкоджає їй бачитись з дитиною, переховує сина від неї. З цього приводу вона неодноразово зверталась до органу опіки та піклування Миколаївської районної державної адміністрації та Миколаївський районний суд Львівської області, зокрема за рішенням останнього, від 03.02.2015р., місцем проживання малолітньої дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1., визначено з матір'ю та зобов'язано батька - ОСОБА_1 повернути дитину матері - ОСОБА_2, проте позивач свідомо рішення суду не виконує. Крім того зазначає, що позивач раніше вже звертався з аналогічними позовними заявами до Сихівського та Личаківського районних судів м.Львова, за наслідками розгляду яких йому було відмовлено у надані дозволу на виїзд сина ОСОБА_3 за кордон без згоди матері. В супереч поясненням позивача, стверджує, що останній не звертався до неї для вирішення питання виїзду сина за кордон на період з 01.07.2015р. по 10.08.2015р. для відпочинку та оздоровлення у моєму супроводі в країну - Туреччину в досудовому порядку. Позовні вимоги про надання позивачу дозволу на оформлення документів для виїзду або супроводу малолітнього ОСОБА_3 за межі України вважає безпідставними, зважаючи на те, що фото їх сина вклеєне у паспорт для виїзду закордон позивача з зазначенням необхідних даних. Надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон до досягнення повноліття без згоди матері суперечить змісту положень ст.ст. 141, 157 СК України, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини.

Представник третьої особи у судовому засіданні проти позову заперечила, зазначила, що відповідно до чинного законодавства обов'язок по вихованню та утриманню дитини лежить на обох батьках, а відтак і питання про виїзд дитини за кордон вирішується батьками спільно.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи та з'ясувавши її дійсні обставини справи, суд приходить до наступного висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 18.01.2007 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2. міським відділом реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції зареєстровано шлюб, про що у книзі реєстрації шлюбів зроблено актовий запис за № 39 та видано свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 від 18.01.2007 року.

Як вбачається зі свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 19.09.2008 року, сторони являються батьками малолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

З матеріалів справи вбачається, що підставою для звернення до суду з вказаним позовом позивач зазначив відмову відповідача у наданні дозволу на виїзд їхнього спільного сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1., на період з 01.07.2015р. по 10.08.2015р. для відпочинку та оздоровлення у його супроводі в країну - Туреччину.

Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (ч.7 ст.7 СК України).

У відповідності до ч.3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

За приписами ст.ст.141, 150, 155 СК України, відповідно до яких, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини, не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини, здійснення батьками своїх прав має ґрунтуватись на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Принцип загальної і рівної відповідальності обох батьків за виховання та розвиток дитини закріплений і нормами міжнародного права. Статтею 18 Конвенції про права дитини проголошено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Рівності прав і обов'язків батьків стосовно дітей необхідно дотримуватися незалежно від наявності або відсутності шлюбу між ними.

Особисте немайнове право на свободу пересування фізичної особи закріплене ст.313 ЦК України, зокрема ч.3 такої визначає, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадяни України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57, Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 31.03.1995 року № 231.

Відповідно до ч.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 31.03.1995 року № 231, визначено, зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон.

Згідно до п.18 Правил оформлення і видачі паспортів громадянам України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №231 від 31.03.1995р., з наступними змінами і доповненнями, за наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду.

Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків (п.4).

Відповідно до п.п.1 п.4 даних Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Таким чином, діючим законодавством України не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, проте встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.

Як вбачається зі змісту ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Частиною 1 ст.60 ЦПК України на сторін покладено обов'язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.4 ст.60 ЦПК України доказування не може грунтуватися на припущеннях, тобто твердженнях, які самі по собі потребують доведення.

Згідно із ст.ст. 57, 58 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд вважає, що позивачем не в повній мірі доведено суду дійсний намір на тимчасовий виїзд дитини за кордон; не надано жодних доказів, які би підтверджували необхідність виїзду дитини за кордон; відсутні покликання на реальну потребу дитини у оздоровленні у іншій країні; не вказано конкретний час перебування дитини за кордоном та місце розташування оздоровчого закладу.

Також, позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів про звернення до відповідача із проханням надання останньою згоди на виїзд дитини за межі України, оскільки заява від 10.04.2015р., за відсутності належного повідомлення про вручення одержувачу даного звернення, не може бути взята судом до уваги. Водночас, позивачем не представлено доказів про відмову відповідача у наданні дозволу у встановленому законом порядку на виїзд дитини за кордон, рівно як і не наведено обставин, які б унеможливлювали оформити виїзд дитини за кордон через встановлену законом процедуру.

Крім того, позивачем всупереч Правилам перетинання державного кордону громадянами України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57, не надано відомостей щодо деталей (конкретних характеризуючих даних) подорожі, зокрема: не вказано місце розташування оздоровчого/відпочинкового закладу (регіон, адрес); конкретні дані перебування у оздоровчому/відпочинковому закладі (дати заїзду/виїзду, лист-підтвердження на бронювання); відомості про маршрут та його часові дані (місце та планові дати вильоту/прильоту), тощо.

Окрім того, чинним законодавством передбачено можливість вирішувати питання про надання дозволу саме на конкретний виїзд дитини за кордон без згоди батька (одноразовий), з визначенням його початку і закінчення. Інше розуміння змісту нормативних актів та допустимість неодноразових виїздів дитини за кордон без згоди матері на підставі одного рішення суду є грубим порушенням права одного з батьків на спілкування з дитиною та на участь у її вихованні, закріпленого ст.ст.141, 157 СК України.

При вирішенні спору суд повинен встановити наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов, а також з'ясувати питання про наявність чи відсутність факту їх порушення або оспорювання. Не можна задовольняти позовні вимоги щодо захисту права, яке може бути порушене в майбутньому і щодо якого невідомо, чи буде воно порушене, зокрема, вимоги про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди одного з батьків, оскільки невідомо, чи буде необхідність в отриманні дозволу, а якщо і настане така необхідність, можливо, відповідач безперешкодно його надасть.

Суд також звертає увагу, на те, що рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 03.02.2015р. частково задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання місця проживання малолітньої дитини, вирішено визначити місце проживання дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1., з матір'ю ОСОБА_2 та зобов'язано ОСОБА_1 повернути малолітню дитину ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1., матері ОСОБА_2 Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 22.04.2015р. дане рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 03.02.2015р. залишено без змін. З пояснень сторін встановлено, що рішення суду ОСОБА_1 по даний час не виконано, малолітня дитина сторін надалі продовжує проживати з батьком, що ставить під сумніви цільові наміри позивача згідно заявленого ним позову.

На підставі ч.ч.1 та 3 ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

За приписами ЦПК України, об'єктом захисту позовного провадження є порушене, невизнане або оспорюване право чи охоронюваний законом інтерес.

З матеріалів позову та в судовому засіданні представником позивача не доведено, що відповідач порушує права малолітнього сина чи його батька; не надано доказів про ухилення чи навмисне ненадання відповідачем дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон, про відсутність згоди на це відповідача; не доведено, що відповідач не надасть такий дозвіл в майбутньому, якщо в цьому буде реальна необхідність і позивач звернеться до неї з таким проханням в порядку та згідно процедури передбачених чинним законодавством.

З огляду на вищевикладене та ненадання позивачем безспірних та переконливих доказів в підтвердження заявлених ним позовних вимог, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити за необгрунтованістю та безпідставністю таких вимог.

На підставі ст.ст.33, 51, 64 Конституції України, ст.313 ЦК України, ст.ст.7, 141, 150, 154, 155 СК України, Закону України від 21 січня 1994р. «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», Правил оформлення і видачі паспортів громадянам України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №231 від 31 березня 1995р., Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57, та керуючись ст.ст.1, 10, 57-60, 169, 208, 212-215, 218 ЦПК України, с у д , -

в и р і ш и в :

в задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа орган опіки та піклування Миколаївської районної державної адміністрації про надання дозволу на тимчасовий виїзд за межі України неповнолітньої дитини без згоди матері - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана до апеляційного суду Львівської області через Сихівський районний суд м.Львова протягом 10 днів після його проголошення, а особами, які не були присутні в судовому засіданні під час проголошення рішення - протягом 10 днів з часу отримання його копії.

Головуючий: