Справа № 732/80/15-ц Провадження № 22-ц/795/573/2015 Головуючий у I інстанції Соколов О. О. Доповідач - Горобець Т. В.
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
20 березня 2015 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:
головуючого - судді Горобець Т.В. ,

суддів Хромець Н.С., Острянського В.І.,

при секретарі Мартиновій А.В.

за участі прокурора Кравченко А.А., позивача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду цивільну справу за апеляційною скаргою Городнянського районного дочірнього агролісогосподарського спеціалізованого підприємства «Городнярайагролісгосп» на рішення Городнянського районного суду Чернігівської області від 10 лютого 2015 року у справі за позовом прокурора Городнянського району Чернігівської області в інтересах ОСОБА_1 до Городнянського районного дочірнього агролісогосподарського спеціалізованого підприємства «Городнярайагролісгосп» ( далі Підприємство „Городнярайагролісгосп) про зобовязання нарахування та виплату заробітної плати,

В С Т А Н О В И В :

В апеляційній скарзі на рішення Городянського районного суду Чернігівської області від 10 лютого 2015 року, яким позов прокурора в інтересах ОСОБА_1 до Підприємства „Городнярайагролісгосп про зобовязання нарахування та виплати заробітної плати було задоволено, відповідач просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити рішення про відмову у задоволенні позову.

Доводами апеляційної скарги є посилання на необгрунтованість висновків суду щодо права прокурора здійснювати представництво інтересів ОСОБА_1 у суді, а також, порушення судом першої інстанції положень ст.119 КЗпП України та Закону України „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації від 20.05.2014 року ( далі Закон 1275-У11), у якому передбачено, що виплати, передбачені ст.119 КЗпП України проводяться за рахунок Державного бюджету.

У письмових запереченнях на апеляційну скаргу, прокурор, посилаючись на положення ст.ст.43,68 Конституції України, ст.1 Закону України „ Про оплату праці, ст.ст.94,115,119 КЗпП України, а також ст. 36-1 Закону України „Про прокуратуру просить апеляційну скаргу відхилити, як необґрунтовану та безпідставну, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

У судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача апеляційну скаргу підтримав, пославшись на обставини, викладені у її доводах, а прокурор та позивач ОСОБА_1 просили апеляційну скаргу відхилити.

ОСОБА_1 також пояснив, що з 17.03.2014 року він демобілізований, середньомісячний заробіток йому підприємством залишається не виплаченим, хоча робоче місце зберігалось.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у судовому засіданні, дослідивши матеріали справи ,обговоривши доводи апеляційної скарги та письмових заперечень на скаргу, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Задовольняючи позов прокурора у повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що невиплатою заробітної плати працівнику, призваному на військову службу під час мобілізації у особливий період, за яким згідно з Законом та ст. 119 КЗпП України зберігається середній заробіток на підприємстві незалежно від підпорядкування та форми власності, відповідач порушує гарантоване законами України право такого працівника на отримання середнього заробітку, який зберігається за ним по місцю роботи.

Той факт, що на час ухвалення рішення Кабінетом Міністрів України не розроблений спеціальний механізм відшкодування з Державного бюджету витрат по оплаті заробітної плати працівникам, за якими вона зберігається відповідно до Закону, суд першої інстанції визнав таким, що не може впливати на право ОСОБА_1 на отримання належних йому сум середнього заробітку за місцем роботи, в період перебування на військовій службі у звязку з мобілізацією.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується апеляційний суд, оскільки вони узгоджуються з наявними у справі і дослідженими у судовому засіданні доказами та грунтуються на положеннях Законодавчих актів, яким регулюються спірні правовідносини.

По справі встановлено і не оспорюється сторонами, що ОСОБА_1 з 27.06.2006 року працює на підприємстві відповідача. З 20 березня 2014 року він на підставі Закону України від 27 березня 2014 року № 1169-У11 „Про внесення змін до деяких законів України щодо забезпечення проведення мобілізації, ( далі Закон № 1169-У11), звільнений з роботи у звязку з призовом на військову службу за частковою мобілізацією на особливий період, але не більше одного року.

Прибув для проходження служби та взятий на облік 21.03.2014 року і зарахований у військову частину для проходження служби.

Робоче місце за ОСОБА_1 зберігається на період мобілізації, про що відповідач не заперечує, але заробітну плату не нараховує і не виплачує, вважаючи, що вона має виплачуватись за рахунок коштів Державного бюджету.

Законом України від 27 березня 2014 року № 1169-У11 „Про внесення змін до деяких законів України щодо забезпечення проведення мобілізації, що вступив у законну силу 1 квітня 2014 року, доповнено частинами другою та третьою статті 39 Закон України „ Про військовий обовязок і військову службу, де передбачено, що за громадянами України, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, але не більше одного року, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, незалежно від підпорядкування та форми власності.

Статтею 119 КЗпП України визначено, що працівники, які залучаються до виконання обовязків , передбачених Законами України „Про військовий обовязок і військову службу, „Про альтернативну (невійськову) службу, „Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію, надаються гарантії і пільги відповідно до цих законів».

Відповідно до ч. 3 ст.119 КЗпП України, яка набрала чинності з 01.04.2014 року, за працівниками призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період але більше одного року, гарантується збереження місця роботи, посади і середнього заробітку.

Відповідно до ч. 3 ст.119 КЗпП України в редакції, що діє з 08.06.2014 року за працівниками призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року, зберігається місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, установі, організації де вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування і форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету межах середнього заробітку проводиться за рахунок кошів Державного Бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Із системного аналізу названих вище законодавчих актів, чинних в період з березня 2014 по березень 2015 року, в яких закріплюються гарантії трудових прав, для осіб, мобілізованих на військову службу в особливий період, вбачається, що саме роботодавець за місцем роботи зобовязаний забезпечити збереження робочого місця за мобілізованим працівником, нарахувати та виплачувати йому середній заробіток у період військової служби, але не більше одного року, а компенсація роботодавцю з Державного Бюджету України виплачених працівнику сум , здійснюється в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

На час звернення до суду з позовом Порядку виплати компенсацій Кабінетом Міністрів України не прийнято.

Проте, пільги та компенсації призваним під час мобілізації на особливий період працівникам, введені в дію частиною 3 статті 119 КЗпП України з 01.04.2014 року і в зміненій з 08.06.2014 року редакції та на час вирішення даного спору не скасовані, їх дія не зупинялась.

Тому, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що законні права працівника, призваного на військову службу в особливий період для захисту незалежності і територіальної цілісності України не можуть бути порушені та залежати від того, що механізм компенсації витрат на оплату зазначених сум з Державного Бюджету України залишається не визначеним.

Твердження апелянта про те, що прокурор не мав права здійснювати представництво у суді інтересів ОСОБА_1 апеляційний суд також вважає безпідставними, оскільки в позові належним чином наявність таких підстав прокурором мотивовано з посиланням на закон та наявні у справі докази.

Посилання апелянта на те, що суд необґрунтовано зобовязав підприємство нарахувати за сплатити середній заробіток ОСОБА_1 без визначення періоду виплати, апеляційний суд також відхиляє, враховуючи що станом на 17.03.2015 року ОСОБА_1 звільнений з військової служби по закінченню строку мобілізації і період, за який підлягає нарахуванню та виплаті сума заробітної плати, не перевищує строк, визначений ст.119 КЗпП України.

Виходячи з встановленого, колегія суддів апеляційного суду вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують його законності та обґрунтованості.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 308, 314, 315, 319, 325 Цивільного процесуального кодексу України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Городнянського районного дочірнього агролісогосподарського спеціалізованого підприємства «Городнярайагролісгосп» відхилити .

Рішення Городнянського районного суду Чернігівської області від 10 лютого 2015 року залишити без змін .

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: