УХВАЛА

іменем україни

17 червня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про відшкодування шкоди, завданої ушкодженням здоров'я, за касаційними скаргами фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Донецької області від 24 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вищевказаним позовом, який у подальшому уточнив, посилаючись на те, що 18 липня 2008 року внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія ОСОБА_5, який керував вантажним автомобілем ГАЗ 3309 «ГАРЗУ-2», реєстраційний номер НОМЕР_1, належним приватному підприємцю ОСОБА_4, порушивши Правила дорожнього руху України, допустив зіткнення з автомобілем ЗАЗ Daewoo «Lanos», реєстраційний номер НОМЕР_2, під його керуванням. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди йому було завдано тяжкі тілесні ушкодження. Постановою Новоазовського районного суду Донецької області від 19 серпня 2009 року кримінальна справа щодо ОСОБА_5 була закрита у зв'язку з його смертю. ОСОБА_5 знаходився у трудових відносинах з ОСОБА_4

У результаті дорожньо-транспортної пригоди він втратив 85% професійної та 100% загальної працездатності.

Ухваленими раніше судовими рішеннями з приватного підприємця ОСОБА_4 вже була стягнута шкода, втрачений заробіток за період з 18 липня 2008 року по 1 березня 2012 року.

У зв'язку з наведеним позивач просив стягнути на його користь з ОСОБА_4 частину втраченого заробітку за період з 1 березня 2012 року по 1 серпня 2014 року, а у подальшому з 1 серпня 2014 року щомісячно і довічно виплачувати йому 70% мінімальної заробітної плати.

Крім того, позивач просив за рахунок ОСОБА_4 забезпечити його спеціальним автомобілем з ручним керуванням зі сплатою сум на його обслуговування, а також стягнути 1 тис. грн правової допомоги та інші понесені судові витрати.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 2 жовтня 2014 року (з урахуванням ухвали цього ж суду від 14 жовтня 2014 року про виправлення описки) у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Донецької області від 24 березня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 у відшкодування матеріальної шкоди, завданої ушкодженням здоров'я, втрачений заробіток за період з 1 березня 2012 року по 24 березня 2015 року у сумі 30 002 грн 60 коп. та починаючи з 25 березня 2015 року щомісячно по 852 грн 60 коп. - довічно. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення апеляційного суду скасувати й залишити в силі рішення суду першої інстанції.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення апеляційного суду змінити й ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Касаційні скарги підлягають частковому задоволенню.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, районний суд виходив із того, що після ухвалення судового рішення про стягнення шкоди, завданої позивачу каліцтвом при ДТП з ОСОБА_4, набрало законної сили інше рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 20 червня 2013 року, яким було встановлено, що між ОСОБА_5 і ОСОБА_4 існував договір оренди автомобіля, на якому ОСОБА_5 допустив дорожньо-транспортну пригоду, що виключає відповідальність ОСОБА_4 за завдану каліцтвом шкоду позивачеві, так як ОСОБА_5 керував автомобілем під час ДТП на відповідній правовій підставі.

Скасовуючи рішення першої інстанції та задовольняючи частково позов ОСОБА_3, апеляційний суд виходив із того, що зазначене вище рішення суду від 20 червня 2013 року про визнання дійсним договору оренди автомобіля між ОСОБА_5 і ОСОБА_4 за змістом ч. 3 ст. 61 ЦПК України не є преюдиційним для ОСОБА_3, оскільки він не був залучений до участі у цій справі. Відмовляючи ОСОБА_3 у задоволенні вимог про забезпечення його автомобілем з ручним керуванням за рахунок відповідача, апеляційний суд зазначив, що позивач перебуває на обліку у головному управлінні праці та захисту населення Донецької обласної державної адміністрації для пільгового забезпечення, але іншого автомобіля, а саме з керуванням на дві руки та одну ногу. Такі автомобілі до управління не надходили і він може бути забезпечений цим автомобілем у межах видатків, виділених з державного бюджету.

Проте повністю погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна.

Ухвалюючи рішення, апеляційний суд виходив із того, що за шкоду, завдану позивачу, має нести відповідальність ОСОБА_4, в якого працював винний у дорожньо-транспортній пригоді ОСОБА_5, як роботодавець та на балансі якого знаходився автомобіль, який був причиною дорожньо-транспортної пригоди.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 20 червня 2013 року, яке районний суду вважав преюдиційним для цієї справи, а апеляційний суд з цим не погодився, позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 до ОСОБА_6, ОСОБА_6 (правонаступників померлого ОСОБА_5) про визнання договору оренди вантажного автомобіля дійсним задоволено. Визнано договір оренди, укладений 1 липня 2008 року між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4, як орендодавцем з однієї сторони, та ОСОБА_5, як орендарем з другої сторони, вантажного автомобіля ГАЗ 3399, реєстраційний номер НОМЕР_1, який належить ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, дійсним.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

За загальними правилом ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела.

У разі завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки їх власникам (володільцям) питання про відшкодування шкоди вирішується за принципом вини (ч. 1 ст. 1188 ЦК України).

Згідно з нормою ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

Отже, ст. 1187 ЦК України встановлює особливого суб'єкта, відповідального за завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки .

Згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК України таким суб'єктом є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Не є таким суб'єктом і не несе відповідальності перед потерпілим за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, особа, яка керує транспортним засобом у зв'язку з виконанням своїх трудових (службових) обов'язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом.

Зазначений висновок узгоджується і з нормою ч. 1 ст. 1172 ЦК України та ч. 2 ст. 1187 ЦК України.

Отже, аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що шкода, завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, який на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції, викладений Верховним Судом України в постанові від 6 листопада 2013 року № 6-108 цс 13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Посилання апеляційного суду на вимоги ч. 3 ст. 61 ЦПК України на те, що обставини, встановлені вказаним вище рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 20 червня 2013 року не є преюдиційними саме для ОСОБА_3, який не був залучений до участі у цій справі, є правильним. Проте висновки, які з цього зробив апеляційний суд, частково задовольняючи позов, не повністю відповідають нормам процесуального закону, оскільки суд виходив лише із формальних процесуальних міркувань.

Згідно з ч. 5 ст. 124 Конституції України, ст. 14 ЦПК України судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України.

Незважаючи на те, що ОСОБА_3 не оскаржив в установленому законом порядку зазначене вище преюдиційне рішення суду, яке змінює особу, яка на відповідній правовій підставі керувала автомобілем, який був причиною ДТП, це не звільняло апеляційний суд, з урахуванням наведених вище конституційних та процесуальних норм, встановити в судовому засіданні обставини, які впливають на визначення особи, яка на відповідній правовій підставі керувала автомобілем, у тому числі з урахуванням раніше ухвалених судових рішень щодо винної в ДТП особи. На підставі аналізу цих обставин слід визначитись, хто несе цивільно-правову відповідальність за шкоду, завдану позивачеві, у тому числі оцінивши наявність на час ДТП трудових відносин винної у події особи.

Це право суду надає саме положення ч. 3 ст. 61 ЦПК України, яке вказує на те, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Оскільки ОСОБА_3 не був залучений до участі у справі про визнання договору оренди дійсним, то встановлення таких обставин вказане вище рішення суду не є перешкодою. А інші вимоги позову залежать від виконання судом зазначених вимог закону.

За таких обставин рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 та ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Донецької області від 24 березня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

В.А. Черненко

С.П. Штелик