АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД м. КИЄВА
Унікальний номер 757/9856/14-ц Головуючий в 1 ін.: Литвинова І.В.
Апеляц.провадження 22-ц/796/3099/2015 Доповідач - Слободянюк С.В.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 березня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді: Слободянюк С.В.,

суддів: Лапчевської О.Ф., Корчевного Г.В.,

при секретарі: Трофименко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 18 грудня 2014 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, треті особи: приватний нотаріус Київського нотаріального округу ОСОБА_4, орган опіки та піклування Печерської районної у м.Києві державної адміністрації про визнання недійсними договору позики та іпотеки,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року ОСОБА_3 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2, уточнивши позовні вимоги (а.с.45), просила суд визнати недійсними договір позики грошей від 30 березня 2010 року, укладений між нею та відповідачем, та договір іпотеки від 30 березня 2010 року, укладеного на забезпечення договору позики, предметом якого є її квартира АДРЕСА_1.

Позивачка зазначала, що спірний договір позики було укладено під впливом тяжкої обставини і вкрай на невигідних умовах.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 18 грудня 2014 року поновлено ОСОБА_3 строк для звернення до суду.

Позов задоволено. Визнано недійсним договір позики від 30 березня 2010 року, укладений між ОСОБА_3 і ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Київського нотаріального округу ОСОБА_4 за реєстровим номер 600.

Визнано недійсним договір іпотеки від 30 березня 2010 року, укладений між ОСОБА_3 і ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Київського нотаріального округу ОСОБА_4 за реєстровим номер 601.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 3654,00 грн. (а.с.195-199).

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_2, подав апеляційну скаргу, в якій з посиланням на порушення норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення, ухвалення нового - про відмову у позові.

Апелянт зазначає на безпідставне поновлення судом строку для звернення до суду, зазначаючи, що у 2011 році зверталась із заявою до суду, оскаржуючи виконавчий напис нотаріуса; особисто приймала участь у судових засіданнях; укладання спірного договору позики не погіршало становище позивачки і не було для неї вкрай невигідним. Суд безпідставно послався у рішенні на те, що сплата процентів за користування кредитними коштами становила 50%, оскільки таких умов спірний договір не містить.

Третя особа - приватний нотаріус Київського нотаріального округу ОСОБА_4 подала заяву про розгляд справи у її відсутність.

Третя особа - орган опіки та піклування Печерської районної у м.Києві державної адміністрації, будучі належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, про що свідчить поштове зворотне відправлення від 03 лютого 2015 року, свого представника в судове засіданні не направив.

В судовому засіданні представник апелянта - ОСОБА_5 підтримав апеляційну скаргу, ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_6 скаргу не визнали.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку про задоволення скарги з таких підстав.

Відповідно до положень ст..10, ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Відповідно до положення ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішення у цивільній справі, що набрали законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Як вбачається з матеріалів справи, 30 березня 2010 року між ОСОБА_3 (позичальник) та ОСОБА_2 (позикодавець) було укладено нотаріально оформлений договір позики в сумі 716 800 грн., що складає за курсом продажу 89 600 доларів США (п.1 а.с.8) строком на строк 3 місяці.

Одночасно з укладенням договору позики, сторонами був укладений договір іпотеки, яким забезпечувалось виконання зобов'язання на підставі договору позики на суму 716 800 грн., що складає за курсом продажу 89600 доларів США. . У забезпечення виконання зобов'язань за основним договором іпотекодавець ОСОБА_3 передала в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 (а.с.12).

З наданої копії розписки від 30 березня 2010 року (а.с.213), вбачається, що ОСОБА_3, відповідно до умов договору позики, отримала кошти в сумі 716 800,00 грн.

Судом було встановлено, що у 2009 році позивачкою укладався договір позики з іншою особою, одночасно укладався, на забезпечення умов договору позики, і договір іпотеки.

Позивачка зазначала, що оспорюваний договір позики, укладено для погашення позики за попереднім договором та зняття обтяження з квартири за попереднім договором іпотеки.

Звертаючись до суду з позовом, позивачка подала заяву про поновлення строку для звернення з посиланням на те, що строк позовної давності пропущено з поважних причини, у зв`язку із станом її здоров*я та здоров*я її батька.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 в судовому порядку оспорювала дії нотаріуса щодо вчинення виконавчого напису, направленого на звернення стягнення на предмет іпотеки, яким є вищевказана квартира, за заявою відповідача.

Рішенням Печерського районного суду м.Києва від 03 листопада 2011 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 09 лютого 2012 року (а.с.75,154), відмовлено у визнанні вчинення виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

ОСОБА_3 в судових засіданнях при розгляду справи щодо визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню за її скаргою, приймала участь особисто (а.с.75).

Цим рішенням було встановлено факт особистого отримання грошових коштів в сумі 716 800,00 грн., що підтверджується власноручною розпискою ОСОБА_7(а.с.76), що також підтверджується і вищевказаною копією розписки останньої від 30 березня 2010 року (а.с.213).

Суд першої інстанції зазначав, що умовами договору позики від 30 березня 2010 року було передбачено сплату позивачем процентів за користування позикою у розмірі 50% за 3 місяці.

Доводи апеляційної скарги стосовного безпідставного посилання суду першої інстанції на те, що спірним договором встановлено проценти за користування кредитними коштами у розмірі 50% і така обставина прийнята судом як вкрай не невигідна, заслуговують на увагу, оскільки таких умов спірний договір не містить.

Відповідно до умов договору позики (п.1) сторони обумовили неустойку у розмірі 1% за один день прострочення повернення позики у разі несвоєчасної сплати.

Пунктом 10 спірного договору сторони стверджували, що договір укладається на вигідних для учасників правочину умовах і не є результатом впливу тяжких обставин.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, дійшов висновку, що спірний договір позики і іпотеки укладено позивачкою під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах, що передбачене ст. 233 ЦК України та доводять обґрунтованість заявленого позову та є достатніми правовими підставами для його задоволення.

Проте, враховуючи наведене з таким висновку погодитися не можна.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Особа має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Відповідно до положення ст..233 ЦК України, правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені ст..216 цього Кодексу.

Як вказано вище, позивачка, укладаючи спірний договір, зазначала про вигідність для неї такого правочину та відсутність впливу на його укладання тяжких обставин.

Суду не було надано переконливих доказів стосовно тяжкої хвороби позивачка.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги, скасуванню оскаржуваного рішення з ухваленням нового - про відмову у позові.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 18 грудня 2014 року скасувати, ухвалити нове рішення наступного змісту.

Відмовити у позові ОСОБА_3 до ОСОБА_2, треті особи: приватний нотаріус Київського нотаріального округу ОСОБА_4, орган опіки та піклування Печерської районної у м.Києві державної адміністрації про визнання недійсними договору позики та іпотеки.

Рішення набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: