У х в а л а

іменем україни

25 березня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Колодійчука В.М.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - Печерський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби у м. Києві, про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на предмет іпотеки та виселення за касаційною скаргою ОСОБА_5, поданою представником - ОСОБА_6, на рішення Печерського районного суду м. Києва від 22 травня 2014 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 06 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - ПАТ «Альфа-Банк») звернулося до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що відповідно до умов кредитного договору від 20 травня 2008 року ОСОБА_3 отримав кредитні кошти у розмірі 2 млн. доларів США. На забезпечення виконання умов кредитного договору сторони того ж дня уклали договір іпотеки, предметом якого є квартири № 116 та АДРЕСА_2. У результаті порушення умов кредитного договору за ним утворилася заборгованість, яка станом на 15 вересня 2011 року складає 1 867 401,66 доларів США. Враховуючи викладене та посилаючись на п. 6.3.1 договору іпотеки, оскільки відповідачі на вимоги не реагували, позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ним права власності на зазначені квартири, а також виселити відповідачів з указаної квартири разом з дітьми.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 22 травня 2014 року позов ПАТ «Альфа-Банк» задоволено. Визнано за ПАТ «Альфа-Банк» право власності на квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 89,20 кв. м, вартістю 2 126 806 грн. Визнано за ПАТ «Альфа-Банк» право власності на квартиру АДРЕСА_2, загальною площею 200,60 кв. м, вартістю 5 098 799 грн. Виселено ОСОБА_3, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, з квартири АДРЕСА_2. Виселено ОСОБА_4, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, з квартири АДРЕСА_1. Розподілено судові витрати.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 06 листопада 2014 року рішення районного суду в частині вирішення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки скасовано. Звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 20 серпня 2008 року, укладеним між ПАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_3, на загальну суму станом на 12 січня 2012 року 1 960 299,67 доларів США, що еквівалентно 26 503 251 грн. 50 коп. Визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1, вартістю 4 307 566 грн. 60 коп., що еквівалентно за курсом НБУ на день ухвалення рішення 318 607 доларів США. Визнано право власності на квартиру АДРЕСА_2, вартістю 8 549 480 грн. 10 коп., що еквівалентно за курсом НБУ на день ухвалення рішення 632 358 доларів США. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_6 - просить скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, й направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач не погасив заборгованість за кредитним договором, у результаті чого у банка виникло право на звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього, що передбачено договором іпотеки. При цьому суд послався на те, що звернення стягнення на предмет іпотеки є підставою для виселення з квартир зареєстрованих у них мешканців.

Частково скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що суд не вказав розмір заборгованості за кредитом та неправильно визначив вартість предмета іпотеки. В іншій частині суд апеляційної інстанції погодився із мотивами та висновками районного суду.

Проте з таким висновком судів погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що 20 травня 2008 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредитні кошти у розмірі 2 млн. доларів США.

На забезпечення виконання умов кредитного договору сторони того ж дня уклали договір іпотеки, предметом якого є квартири № 116 та АДРЕСА_2.

Пред'являючи позов, ПАТ «Альфа-Банк» посилалось на те, що у результаті порушення умов кредитного договору за ОСОБА_3 утворилася заборгованість, що станом на 15 вересня 2011 року складає 1 867 401,66 доларів США.

Відповідно до п. 6.3.1 договору іпотеки звернення стягнення на предмет іпотеки може здійснюватись, зокрема, шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у рахунок виконання основного зобов'язання.

Згідно з ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Оскільки способом звернення стягнення на предмет іпотеки позивач обрав набуття права власності на предмет іпотеки, то, перш ніж звертати стягнення, суд повинен правильно визначити розмір кредитної заборгованості.

Апеляційний суд правильно звернув увагу на те, що районний суд у порушення ст. 39 Закону України «Про іпотеку», п. 4 ч. 1 ст. 215 ЦПК України, не врахувавши роз'яснення, що надані судам у п. 42 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», вказав загальний розмір кредитної заборгованості, проте у порушення вимог ст. ст. 10, 11 ЦПК України визначив такий розмір заборгованості станом на 12 січня 2012 року, тоді як в позовній заяві розмір заборгованості банк визначив станом на 15 вересня 2011 року (т. 1 а.с. 2-7, 52-53). Позивач свої вимоги в суді першої інстанції не змінював, відтак, суд апеляційної інстанції вийшов за межі позовних вимог.

Крім того, між сторонами виник спір щодо ринкової вартості предмета іпотеки, зокрема двох квартир, з посиланням на звіти про незалежну оцінку майна, які містять суттєву різницю, що впливає на погашення заборгованості по кредиту.

Апеляційний суд правильно виходив із того, що районний суд безпідставно взяв за основу висновок про незалежну оцінку майна від 16 серпня 2013 року, подану позивачем, ПАТ «Альфа-Банк», оскільки строк дії цих звітів (на дві квартири) становить шість місяців, тобто вони діяли до 16 лютого 2014 року, а банк звернувся до суду лише у березні 2014 року.

Згідно з ч. 3 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов'язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

У п. 6.1 договору іпотеки сторони зазначили, що іпотекодавець набуває право звернення на предмет іпотеки у будь-якому з наступних випадків: невиконання основного зобов'язання; невиконання або неналежного виконання іпотекодержателем умов цього договору; у інших випадках, передбачених законодавством України.

Вирішуючи цей спір, апеляційний суд на стадії апеляційного провадження прийняв від позивача, банка, звіти про незалежну оцінку ринкової вартості двох квартир станом на 10 жовтня 2014 року, згідно з якими вартість квартири АДРЕСА_1 складає 4 033 300 грн., що еквівалентно за курсом НБУ станом на дату оцінки 318 607 доларів США, а вартість квартири № 117 за тією ж адресою - 8 188 600 грн., що еквівалентно 632 358 доларів США.

При цьому ОСОБА_3 подав копію звітів про оцінку майна від 29 травня 2014 року, згідно з якими вартість квартири АДРЕСА_1 складає 5 106 785 грн. 63 коп., а вартість квартири № 117 за тією ж адресою - 12 702 160 грн. 50 коп.

Суд апеляційної інстанції, ухвалюючи рішення по суті спору, формально виходив лише із того, що звіти про незалежну оцінку майна, надані банком, складені пізніше і є найбільш приближені до дати ухвалення судового рішення.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитись із таким висновком суду з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Апеляційний суд, як і суд першої інстанції, не виконав свого обов'язку щодо забезпечення змагального процесу між сторонами і не роз'яснив сторонам їх права на узгодження вартості предмета іпотеки, не дав можливості їм оспорити таку вартість, зокрема шляхом призначення судової експертизи, враховуючи те, що з невеликою різницею в часі вартість предмета іпотеки суттєво різниться у звітах.

Колегія суддів також не погоджується з висновками судів про виселення відповідачів як наслідок задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Так, згідно з ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

У п. 43 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має враховувати таке.

Згідно з ч. 4 ст. 9, ст. 109 Житлового кодексу України, ст. ст. 39-40 Закону України «Про іпотеку» виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення

При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк.

При цьому повідомлення про виселення повинні бути не лише направлені (а.с. 49-50, 52-53), а й отримані відповідачами, проте такі докази у матеріалах справи відсутні.

Зазначений висновок також відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові № 6-143 цс14 від 17 грудня 2014 року, в якій зазначено, що під повідомленням слід розуміти не тільки направлення листів, а й отримання цих листів особами, яким вони направлені.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, правовідносини між сторонами не визначені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування.

Відповідно до ч. 1 ст. 338 ЦПК України, оскільки порушення закону допущені як районним судом, так і апеляційним, справа підлягає направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_5, подану представником - ОСОБА_6, задовольнити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 22 травня 2014 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 06 листопада 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

В.М. Колодійчук

О.В. Умнова

І.М. Фаловська