провадження № 2/336/12/2015
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2015 р. м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Дмитрюк О.В.,

при секретарі Петрові С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Запорізької міської Ради, ОСОБА_2 про визнання права власності у порядку спадкування за заповітом, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, Запорізької міської Ради (третя особа - приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_3) про визнання факту недієздатності, визнання заповіту недійсним та визнання права власності у порядку спадкування за законом, -

ВСТАНОВИВ:

26.11.2013 р. ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Запорізької міської Ради про визнання права власності у порядку спадкування за законом.

ІНФОРМАЦІЯ_1. ОСОБА_4 помер.

Ухвалою Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 21.03.2014 р. провадження по справі за позовом ОСОБА_4 було зупинено до вирішення питання про залучення у справі правонаступника (а.с.92).

11.08.2014 р. до суду ОСОБА_1, як правонаступником, було подано позов до ОСОБА_2 та Запорізької міської Ради про визнання права власності у порядку спадкування за заповітом. В позовній заяві позивач зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_1. помер ОСОБА_4 Відповідно до заповіту від 22.08.2013 р. він є його спадкоємцем. Дружина померлого та він звернулись до П'ятої Запорізької державної нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини. ОСОБА_4 помер до вирішення питання оформлення спадщини у судовому порядку, а тому він має право вирішити питання прийняття спадщини у власність на підставі ст.ст. 25, 1217 ЦК України та просить визнати за ним право власності на 7/10 частин житлового будинку АДРЕСА_1 у порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4

ОСОБА_2 звернулась до суду з зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1, Запорізької міської Ради, в якому зазначила, що з 1999 по 2013 рр. вона проживала сумісно однією сім'єю з ОСОБА_4. Шлюб був зареєстрований 23.02.2009 р. В будинку АДРЕСА_1, який є предметом спору у суді, вона проживає з 2003 р.. ІНФОРМАЦІЯ_1. ОСОБА_4 помер. 22.08.2013 р. він склав заповіт згідно якого призначив спадкоємцем всього свого майна ОСОБА_1. Позивач вважає заповіт недійсним з наступних підстав.

ОСОБА_4 за життя тяжко хворів, був визнаний інвалідом першої групи. З витягу із історії хвороби вбачається, що ОСОБА_4 страждав запамороченням мозку і був визнаний лікарями, як полінаркоман. Лікувався в МСЧ ВК № 101 Вільнянського р-ну Запорізької обл., а потім в МСЧ ВК № 45 с. Макорти Дніпропетровської обл., та з погіршенням стану здоров'я був направлений до багатопрофільної лікарні при Дніпропетровському слідчому ізоляторі УДПСУ у Дніпропетровській обл. На той час він був засуджений строком на 12 р. 6 міс. за ст.. 105 ч. 1 КК України.

Крім того, ОСОБА_4 лікувався у міжобласній спеціалізованій психіатричній клініці при Вільнянській ВК № 20 Запорізької обл.

У період 1995-1996 р.р. ОСОБА_4 лікувався в туберкульозному диспансері при Вільнянській ВК № 55 Запорізької обл.

Також померлий лікувався у КУ «Обласний клінічний наркологічний диспансер» м. Запоріжжя, в якому знаходився на обліку з 1996 р.

Після повернення з місць позбавлення волі він був дуже слабкий та хворий. З грудня 2012 р. по грудень 2013 р. двічі знаходився на лікуванні в КУ Центр профілактики та боротьби зі СНІДом.

З кінця травня 2013 р. ОСОБА_4 почав дуже багато вживати тяжких наркотиків. Опіати, психостимулятори, горілка та марихуана швидко призвели до того, що ОСОБА_4 став поводити себе неадекватно.

Позивач за зустрічним позовом вважає, що складений 22.08.2013 р. ОСОБА_4 заповіт не відповідає його волі та складений виключно під впливом тяжкої хвороби.

Посилаючись на ст.ст.1217, 1258, 1269, 1270, 1272, 1277 ЦК України, за позовом ОСОБА_2 просить визначити факт недієздатності ОСОБА_4, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1., визначити недійсним заповіт ОСОБА_4 від 22.08.2013 р. та визнати за нею право власності на 7/10 частин житлового будинку АДРЕСА_1 у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4

ОСОБА_1 та його представник в судовому засіданні підтримали первісний позов, просили його задовольнити, та відмовити в задоволенні зустрічного позову.

ОСОБА_2 та її представник просили задовольнити зустрічну позовну заяву та заперечували проти задоволення позову, пред»явленого ОСОБА_1

Представник Запорізької міської Ради подав до суду заяву про розгляд справи без його участі.

Третя особа - приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_3 повідомлений належним чином про розгляд даної справи в судове засідання не з»явився, заяви про бажання приймати участь у розгляді справи до суду не подавав.

Вислухавши пояснення ОСОБА_1, ОСОБА_2 та їх представників, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заявлений ОСОБА_1 позов підлягає задоволенню, в задоволенні ж зустрічного позову слід відмовити, виходячи з наступного.

Згідно ч.1,2 ст.1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю; право на заповіт здійснюється особисто.

Відповідно до ч.1 ст.1235 ЦК України, заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

За ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочини, якщо у книзі шостій ЦК України немає відповідного правила.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права та інтереси порушені.

Правила зазначеної статті поширюються на ті випадки, коли немає законних підстав для визнання громадянина недієздатним, однак є дані про те, що у момент укладення правочину він перебував у такому стані, коли не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними.

Судом встановлено, що 22.08.2013 р. ОСОБА_4 склав заповіт, який був посвідчений нотаріально та зареєстрований в реєстрі за № 4386 (т.1 а.с.96), яким призначив спадкоємцем всього майна, яке на день його смерті виявиться йому належним, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалося, ОСОБА_1

ІНФОРМАЦІЯ_1. ОСОБА_4 помер (т.1 а.с.90).

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 звернулась до П»ятої Запорізької державної нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 (т.1 а.с.120, 131).

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 та ОСОБА_12, охарактеризували поведінку ОСОБА_4, як таку, що викликала сумніви в його адекватності.

Згідно акту судово-психіатричної експертизи № 698 від 01.12.2014 р. ОСОБА_4, 1968 р.н., в період складання заповіту 22.08.2013 р. виявляв психічні та поведінкові розлади внаслідок поєднаного вживання психоактивних речовин (алкоголь, опіоїди) синдром залежності від опіоїдів, ускладнений цирозом печінки. Ступінь психічних розладів в період складання заповіту 22.08.2013 р. був такий, що суттєво впливав (обмежував) його здатність розуміти значення своїх дій та керувати ними (т.2 а.с.4-14).

П.2 ч.1 ст.145 ЦПК України передбачає, що призначення експертизи є обов»язковим також за клопотанням хоча б однією із сторін, якщо у справі необхідно встановити психічний стан особи.

Хоча судом і були прийняті до уваги покази свідків, допитані за клопотанням ОСОБА_2, але враховуючи, що жоден зі свідків не спілкувався з ОСОБА_4 у день складання ним заповіту, суд, оцінивши докази у їх сукупності, надає перевагу, як доказу, висновку судово-психіатричної експертизи.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» визначена презумпція психічного здоров'я, суть якої полягає в тому, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Проведеною у справі посмертною судово-психіатричною експертизою не зроблено висновку про абсолютну неспроможність ОСОБА_4 у момент підписання ним заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними, що саме по собі не є підставою для визнання складеного в такому стані заповіту недійсним з підстав, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК України.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним не підлягають задоволенню.

Оскільки суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання заповіту недійсним, не підлягає задоволенню і позовна вимога ОСОБА_2 про визнання за нею права у порядку спадкування за законом, як така, що є похідною від первісної вимоги.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1, суд виходив з наступного.

В процесі розгляду справи встановлено, що 7/10 частин житлового будинку АДРЕСА_1 належать ОСОБА_13 на підставі договору про зміну ідеальних часток в загальному житловому будинку співвласників, який був посвідчений нотаріально 04.07.1972 р. (т.1 а.с.59-61).

ІНФОРМАЦІЯ_2. ОСОБА_13 померла (т.1 а.с.7).

Після смерті ОСОБА_13 відкрилась спадщина у вигляді вищевказаної частини будинку, яку прийняв чоловік померлої ОСОБА_14 , як спадкоємець першої черги (ч.1 ст.529 ЦК України в ред..1963 р.), фактично вступивши в управління та володіння спадковим майном (п.1 ч.1 ст.549 ЦК України в ред..1963 р.), про що свідчать довідки про реєстрацію місця проживання ОСОБА_13 та ОСОБА_14 у спірному житловому будинку (т.1 а.с.16, 17).

Інші спадкоємці до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_13 не звертались (т.1 а.с.65).

ОСОБА_14 помер 21.01.2012 р. (т.1 а.с.5).

Ст.1218 ЦК України визначає, що до складу спадщини входять всі права та обов»язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ч.5 ст.1269 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві із часу відкриття спадщини.

З наведеного суд дійшов висновку, що після смерті ОСОБА_14 відкрилась спадщина у вигляді 7/10 часток житлового будинку АДРЕСА_1, яку останній успадкував після смерті ОСОБА_13

Спадкоємцем першої черги (ч.1 ст.1261 ЦК України) після смерті ОСОБА_14 був ОСОБА_4 (т.1 а.с.6), який подав до приватного нотаріуса заяву про прийняття спадщини після смерті батька (т.1 а.с.28).

Відповідно до ч.1 ст.1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.

Постановою приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_15 ОСОБА_4 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у зв»язку з тим, що правовстановлюючі документи на майно, належне спадкодавцеві, спадкоємцем не надано та через неможливість встановлення факту прийняття спадщини ОСОБА_14 після померлої ОСОБА_13 (т.1 а.с.57).

Вищевикладене підтверджується копією спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_14 (т.1 а.с.22-61).

Інші спадкоємці до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини не звертались.

У зв»язку з відмовою нотаріуса, ОСОБА_4 26.11.2013 р. звернувся до суду з позовом про визнання за ним права власності на спадкове майно.

ІНФОРМАЦІЯ_1. ОСОБА_4 помер.

22.08.2013 р. ОСОБА_4 склав заповіт (т.1 а.с.96), яким призначив спадкоємцем всього майна, яке на день його смерті виявиться йому належним, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалося, ОСОБА_1

ОСОБА_1 у встановлені законом строки звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4

Вищевикладене підтверджується матеріалами спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_4 (т.1 а.с.119-141).

Ст.1233 ЦК України передбачено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до ч.1 ст.1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов»язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов»язки, які можуть йому належати у майбутньому.

Виходячи з положень ч.5 ст.1269 ЦК України, суд дійшов висновку, що ОСОБА_4 мав право успадкувати 7/10 часток житлового будинку після смерті батька ОСОБА_16, а ОСОБА_1 в свою чергу є спадкоємцем за заповітом, після смерті ОСОБА_4, у зв»язку з чим позов, пред»явлений ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 57-61, 207, 209, 212, 214-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Запорізької міської Ради, ОСОБА_2 про визнання права власності у порядку спадкування за заповітом - задовольнити.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1, Запорізької міської Ради (третя особа - приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_3) про визнання факту недієздатності, визнання заповіту недійсним та визнання права власності у порядку спадкування за законом - відмовити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 7/10 частин житлового будинку АДРЕСА_1 у порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Запорізької області шляхом подання через Шевченківський районний суд м.Запоріжжя протягом десяти днів після проголошення рішення суду апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя О.В.Дмитрюк