Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Амеліна В.І., Гончара В.П.,

Дербенцевої Т.П., Остапчука Д.О.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_6, про визнання недійсним договору дарування житлового будинку, витребування житлового будинку, усунення перешкод у користуванні житловим будинком

за касаційною скаргою ОСОБА_4 в особі представника, до якої приєднався ОСОБА_5, на рішення апеляційного суду Запорізької області від 9 липня 2014 року,

за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 13 травня 2014 року та рішення апеляційного суду Запорізької області від 9 липня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

У грудні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до суду із указаним позовом, посилаючись на те, що на підставі договору купівлі-продажу від 28 вересня 2000 року їй належав будинок АДРЕСА_1 у м. Запоріжжі. 18 грудня 2004 року між нею та ОСОБА_4 було укладено договір дарування указаного будинку.

Обґрунтовуючи вимоги, ОСОБА_3 зазначала, що оспорюваний договір дарування є недійсним відповідно до ст. ст. 229, 230, 233 ЦК України, оскільки ОСОБА_4 ввела її в оману щодо істотних умов укладеної угоди, запевнивши про свій обов'язок матеріально утримувати її (позивача), доглядати, надавати необхідну допомогу та забезпечити пожиттєве безоплатне проживання у спірному будинку, а вона (позивач) помилилася стосовно своїх прав та обов'язків за укладеним договором, вважаючи його змістом умови договору довічного утримання. Крім того, оспорюваний правочин вчинено нею під впливом тяжких обставин: депресійного стану після смерті сина, психічного розладу та фізичного стану здоров'я, самотності через відсутність інших близьких родичів, залежності на час укладення договору від племінниці ОСОБА_4, яка дала обіцянку матеріально підтримувати її та доглядати до смерті, тяжкого матеріального стану через незначний розмір пенсії та відсутність інших джерел доходу, похилого віку.

15 листопада 2007 року ОСОБА_4 подарувала будинок АДРЕСА_1 у м. Запоріжжі своєму синові ОСОБА_5 в період дії встановленої судом заборони на його продаж у зв'язку із оскарженням договору дарування від 18 грудня 2004 року з інших підстав.

Посилаючись на указані обставини, ОСОБА_3 просила суд визнати недійсним договір дарування будинку АДРЕСА_1 у м. Запоріжжі від 18 грудня 2004 року, укладений між нею та ОСОБА_4; витребувати будинок із незаконного володіння відповідачів; усунути перешкоди у здійсненні права власності на будинок шляхом виселення із нього відповідачів, вселення її до будинку, скасування державної реєстрації права власності відповідачів на будинок.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 13 травня 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 9 липня 2014 року скасовано рішення суду першої інстанції у частині відмови у позові про вселення, у цій частині ухвалено нове рішення про вселення ОСОБА_3 до будинку АДРЕСА_1 у м. Запоріжжі. В іншій частині рішення залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 в особі представника, до якої приєднався ОСОБА_5, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення апеляційного суду у частині вселення ОСОБА_3 до будинку АДРЕСА_1 у м. Запоріжжі та залишити у цій частині в силі рішення суду першої інстанції.

ОСОБА_3 оскаржує рішення суду першої інстанції та рішення апеляційного суду у частині, якою залишено без змін рішення суду першої інстанції, з підстав порушення судами норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, просить скасувати ухвалені у справі рішення та ухвалити нове про задоволення позову.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

У справі встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 28 вересня 2000 року ОСОБА_3 належав будинок АДРЕСА_1 у м. Запоріжжі.

18 грудня 2004 року за договором дарування право власності на будинок перейшло до ОСОБА_4, а 15 листопада 2007 року ОСОБА_4 подарувала будинок АДРЕСА_1 у м. Запоріжжі своєму синові ОСОБА_5

За вимогами ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

На виконання цих обов'язків суд має з'ясувати у позивача предмет позову (що конкретно вимагає відповідач), підставу позову (чим він обґрунтовує свої вимоги) і зміст вимоги (який спосіб захисту свого права він обрав). У відповідача суд з'ясовує суть та характер заперечення проти позову й на підставі з'ясованого визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору (предмет доказування).

Оспорюючи договір дарування від 18 грудня 2004 року, ОСОБА_3 зазначала, що ОСОБА_4 ввела її в оману щодо істотних умов укладеної угоди, запевнивши про свій обов'язок матеріально утримувати її (позивача), доглядати, надавати необхідну допомогу та забезпечити пожиттєве безоплатне проживання у спірному будинку, а вона (позивач) помилилася стосовно своїх прав та обов'язків за укладеним договором, вважаючи його змістом умови договору довічного утримання. Крім того, оспорюваний правочин вчинено нею під впливом тяжких обставин: депресійного стану після смерті сина, психічного розладу та фізичного стану здоров'я, самотності через відсутність інших близьких родичів, залежності на час укладення договору від племінниці ОСОБА_4, яка дала обіцянку матеріально підтримувати її та доглядати до смерті, тяжкого матеріального стану через незначний розмір пенсії та відсутність інших джерел доходу, похилого віку.

Правові наслідки вчинення правочину під впливом помилки, обману й тяжкої обставини передбачені ст. ст. 229, 230, 233 ЦК України.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України).

Згідно роз'яснень, які викладені у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення.

За ч. 1 ст. 230 ЦК України правочин визнається судом недійсним, якщо одна зі сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. За таких обставин особа, яка діяла під впливом обману, має довести наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких її введено в оману, та сам факт обману.

За змістом ч. 1 ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 23 постанови від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст. 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, без наявності обману чи помилки, але вимушена це зробити через тяжкі обставини.

Таким чином, наведені ОСОБА_3 підстави позову про вчинення нею договору дарування одночасно внаслідок помилки, під впливом обману та у зв'язку із тяжкими обставинами є взаємовиключними, оскільки предмет доказування кожної із обставин, на яку посилається на підтвердження своїх вимог позивач, передбачає встановлення відмінних за правовою природою юридичних фактів.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції не з'ясував, якою була дійсна воля ОСОБА_3 як власника будинку у момент його відчуження ОСОБА_4, та які саме обставини: власна помилка щодо правової природи й змісту правочину, умисел обдарованої у введенні її в оману щодо істотних умов вчиненого договору чи тяжкі обставини, якими скористалася ОСОБА_4, зумовили укладення позивачем оспорюваного договору та призвели до безоплатного позбавлення єдиного житла.

На допущені у цій частині порушення норм процесуального права апеляційний суд уваги не звернув. Крім того, не можна погодитися із вирішенням позову про вселення ОСОБА_3 до будинку АДРЕСА_1

Погодившись із висновками суду першої інстанції про відмову у визнанні оспорюваного договору недійсним та мотивуючи висновки про обґрунтованість вимог позивача про вселення, апеляційний суд зазначав, що ОСОБА_3 зареєстрована у спірному будинку із 26 жовтня 2000 року по теперішній час, у встановленому законом порядку не визнана такою, що втратила право користування житлом.

Разом з тим, не звернув уваги на те, що шляхом вселення до будинку ОСОБА_3 просила усунути перешкоди у здійсненні нею права власності на цей будинок. Тобто, вимога про вселення є похідною від обґрунтованості вимог про відновлення права власності на будинок через визнання недійсним договору дарування, а такі судом першої інстанції залишено без задоволення,з чим погодився й апеляційний суд.

Тобто, позов про вселення задоволений з підстав, якими позов не обґрунтовувався.

З урахуванням викладеного, ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню у повному обсязі із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції відповідно до ч.3 ст. 335, ст.338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 в особі представника, до якої приєднався ОСОБА_5, та касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 13 травня 2014 року та рішення апеляційного суду Запорізької області від 9 липня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: В.І. Амелін

В.П. Гончар

Т.П. Дербенцева

Д.О. Остапчук