АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 2-1379/2009 Головуючий 1 інст. - Зелінський В.Г.
Провадження № 22ц/790/1516/15 Доповідач - Макаров Г.О.
Категорія: договірні
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого - Макарова Г.О.,

суддів: Котелевець А.В., Кіпенка І.С.,

за участю секретаря - Рязанової С.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 03 грудня 2009 року у справі за позовом Закритого акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

встановила:

16.09.2014 року позивач Закрите акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом, в якому просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № 776/ЭКС-05 від 19.12.2005 року у розмірі 19757,72 [Доллар США] , що за курсом 4,85 відповідно до службового розпорядження НБУ № 417/ 249 від 3 липня 2009 року складає 95824,94 грн.

Заочним Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 03 грудня 2009 року позов Закритого акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ЗАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість в сумі 95824,94 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

26 вересня 2014 року ОСОБА_1 було подано заяву про скасування заочного рішення від 03 грудня 2009 року, посилаючись на те, що ухилившись від повідомлення її у встановленому чинним процесуальним законом порядку її про час і місце розгляду справи і розглянувши справу без її участі, суд позбавив її прав, передбачених ч. 1 ст. 27 ЦПК України, зокрема надавати пояснення, заперечення, докази, що мають суттєве значення для розгляду справи. Крім того, районний суд розглянув справу з порушенням правил територіальної підсудності, не витребувавши довідку про місце її реєстрації. (а.с. 38-39). Після цього, 30.10.2014 року ОСОБА_1 розпорядившись своїми правами, передбаченими ч.ч. 2,3 ст. 10, ст. 27, ч. ч. 2,3,4 ст. 60 ЦПК України, на власний розсуд, звернулася до суду з заявою про розгляд справи за її заявою у її відсутність (а.с.50). Ухвалою Ізюмского міскрайонного суду від 04 листопада 2014 року заяву ОСОБА_3 було залишено без задоволення.

Суд вважав, що підстави для скасування заочного судового рішення згідно ст. 232 ЦПК України відсутні, оскільки позов був пред'явлений за останнім відомим місцем проживання відповідача, який не повідомив позивача, в порушення вимог договору, в письмовій формі про заміну місця проживання, а тому виклик відповідача був проведений через уповноважений друкований орган - газету «Слобідський Край» згідно ч. 9 ст. 74 ЦПК України в редакції на час виконання процесуальних дій.

На вказане рішення ОСОБА_1А, подана апеляційна скарга, яка разом з матеріалами цивільної справи була направлена до апеляційного суду Харківської області. В апеляційній скарзі відповідач просив скасувати рішення суду першої інстанції та постановити ухвалу про залишення позовної заяви без розгляду, посилаючись на те, що справа розглянута і вирішена не повноважним судом.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує на те, що судом першої інстанції не було здійснено запит до уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації для отримання інформації про місце проживання (перебування) відповідача і не було вжито жодного заходу для забезпечення права відповідача на присутність у судовому засіданні під час розгляду справи. В іншій частині рішення суду не оскаржувала.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися у судове засідання, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 308 Цивільного процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо встановлено, що суд першої інстанції постановив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення заборгованості з відповідача, суд першої інстанції виходив з того, що Відповідач прийняті на себе зобов'язання за за кредитним договором № 776/ЭКС-05 від 19.12.2005 року належним чином не виконав, погашення кредиту та нарахованих банком відсотків за користування кредитом не здійснив.

Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки вони повністю відповідають обставинам справи, яким суд дав вірну оцінку.

Статтями 10, 11, 27,58, 60, 61, 179, 212, 213 Цивільного процесуального кодексу України, передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобов'язані подати усі наявні у них докази до або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться - до початку розгляду справи по суті.

Особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повного і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до роз'яснень, які містяться у п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», рішення є законним тоді коли суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно розтлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 1054 Цивільного кодексу України, передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Наслідки порушення договору позичальником передбачені ст.1050 Цивільного кодексу України.

Судом першої інстанції встановлено, і не спростовано відповідачем та його представником в апеляційному суді, факт укладання кредитного договору, а також наявність заборгованості за кредитним договором.

З урахуванням наявності непогашеної заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції стягнув з відповідача заборгованість станом на день розгляду справи.

Такий висновок є обґрунтованим, оскільки суд дійшов його на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин справи, та наявних в ній доказів, яким дана відповідна оцінка. Правильно встановивши юридичну природу виниклих правовідносин, суд застосував закон, який їх регулює.

Посилання відповідача на порушення судом першої інстанції правил підсудності також є не обґрунтованим.

Так, згідно ст. 109 Цивільного процесуального кодексу України ( в редакції, яка діяла на час розгляду справи судом першої інстанції), позови до фізичної особи пред'являються в суд за місцем її проживання.

Частиною 9 ст. 110 Цивільного процесуального кодексу України, регламентовано, що позови до відповідача, місце реєстрації проживання або перебування якого невідоме, пред'являються за місцезнаходженням майна відповідача чи за останнім відомим зареєстрованим його місцем проживання або перебування чи постійного його заняття (роботи).

З матеріалів справи вбачається, що згідно реквізитів сторін, зазначених в кредитному договорі № 776/ЭКС-05 від 19.12.2005, укладеному між АТ "ПриватБанк" та ОСОБА_1 ( а.с. 6-7 ) та додатку № 1 до нього ( а.с. 8-9 ) адреса реєстрації позичальника ОСОБА_1: Харківська область, Ізюмський район, с. Олександрівка, вул. Перемоги, буд. № 52. Така ж адреса зазначена в ксерокопії паспорту відповідача, що була додана до матеріалів справи позивачем при пред'явленні позову до суду першої інстанції.

Згідно п. 2.2.9 кредитного договору № 776/ЭКС-05 від 19.12.2005 року Позичальник зобов'язується письмово повідомити Банк про зміни проживання (адреси), номеру контактного телефону - не пізніше 5 днів з часу настання вказаних змін.

Доказів письмового повідомлення Банку про зміну місця реєстрації ОСОБА_1 не надано. В судовому засіданні апеляційної інстанції відповідачем підтверджено, що на час укладання кредитного договору ( 19.12.2005 року) адреса її реєстрації зазначена вірно.

Щодо невиконання судом вимог ч.3 ст. 122 Цивільного процесуального кодексу України, в частині обов'язку суду не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звернутися до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи, то судова колегія прийшла до наступних висновків.

Статтю 122 Цивільного процесуального кодексу України, було доповнено частиною третьою згідно із Законом № 2453-VI від 07.07.2010 року «Про судоустрій і статус суддів». Рішення судом першої інстанції ухвалено 03 грудня 2009 року, тобто до прийняття вищевказаних змін. Таким чином, факт невиконання наведених вище норм закону не може бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, а апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду з огляду на те законодавство, яке було чинним на час його ухвалення.

Крім того, відповідачем ухвала суду про відкриття провадження у справі в частині недотримання правил підсудності не оскаржувалася.

З огляду на наведене, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального права, які є підставою для скасування судового рішення.

Оскільки судове рішення ухвалене з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а наведені в скарзі доводи не відносяться до тих підстав, з якими процесуальне законодавство пов'язує можливість прийняття рішення відносно скасування чи зміни оскаржуємого судового рішення і висновків суду першої інстанції не спростовують, в її задоволенні належить відмовити на підставі ст.308 Цивільного процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, 307, 308, 313-315, 317, 319, 321, 322, 324, 325 Цивільного процесуального кодексу України, судова колегія, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Заочне рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 03 грудня 2009 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий -

Судді: -