Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа № 185/6904/13-ц

Провадження № 2/185/196/15

27 січня 2015 року м. Павлоград

Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі: головуючого - судді Бабій С.О., за участю секретаря судового засідання Сліпченко С.Г., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи Павлоградська міська рада, Реєстраційна служба Павлоградського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області про визнання права власності на частину нерухомого майна, визнання договору купівлі-продажу недійсним, витребування майна та скасування державної реєстрації права власності,

В С Т А Н О В И В:

03.07.2013 р. позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою, якою, із урахуванням вимог згідно уточненої позовної заяви від 12.09.2013 р., просив визнати за собою право власності на 1/2 частину будівлі автомийки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1; визнати недійсним договір купівлі-продажу спірної будівлі укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 30 квітня 2013 року та посвідчений державним нотаріусом Першої Павлоградської державної нотаріальної контори Тимченко О.М.; витребувати у відповідача ОСОБА_3 на користь позивача 1/2 частину спірної будівлі; зобов'язати відповідача Фізичну особу-підприємця ОСОБА_2 оформити на ім'я позивача право на земельну ділянку під спірною будівлею автомийки; зобов'язати відповідача Фізичну особу-підприємця ОСОБА_2 укласти з позивачем договір про сумісну діяльність з експлуатації спірної автомийки в запропонованій позивачем редакції договору від 19 грудня 2012 року за виключенням дат виконання зобов'язань.

В обґрунтування позову зазначив, що 01 липня 2008 року між позивачем та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 було укладено договір № 01/07/08 про сумісну діяльність на дольове інвестування будівництва мийки автомобілів, відповідно до якого вони об'єднали свої вклади та домовились сумісно діяти без створення юридичної особи з метою закінчення будівництва мийки автомобілів, яка розташована в місті Павлограді Дніпропетровської області по АДРЕСА_1 та отримання у подальшому по 1/2 частини будівлі автомийки у власність. Зі свого боку вона як інвестор в період з 25 вересня 2008 року по 18 серпня 2009 року внесла у будівництво спірної будівлі 244 710,00 грн. Відповідно до п. 2.2. та розділу 3 зазначеного договору ОСОБА_2 був зобов'язаний після введення спірної будівлі автомийки в експлуатацію оформити на ім'я позивача право власності на 1/2 її частину, а також право на відповідну частину земельної ділянки, на якій розташована будівля автомийки. У відповідності до декларації про готовність об'єкту до експлуатації, зареєстрованої в Інспекції Державного архітектурно-будівельного контролю в Дніпропетровській області 31 жовтня 2011 року серії ДП № 1, спірна будівля автомийки була введена в експлуатацію. Рішенням виконавчого комітету Павлоградської міської ради № 972 від 23 листопада 2011 року за ОСОБА_2 було оформлено право власності на спірну будівлю автомийки. 26 квітня 2013 року ОСОБА_2 зареєстрував своє право власності в Реєстраційній службі Павлоградського міськрайонного управління юстиції та отримав на нього свідоцтво про право власності. На її пропозиції щодо повернення безпідставно отриманого майна відповідач ОСОБА_2 не реагує. Також відмовляється укласти з нею договір про сумісну діяльність з експлуатації автомийки та оформити на неї відповідну земельну ділянку. Крім того 30 квітня 2013 року ОСОБА_2, виступаючи вже як фізична особа, оформив договір купівлі-продажу спірної будівлі на користь ОСОБА_3, який порушує її право власності на спірне майно.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 вересня 2013 року позов задоволено частково, визнано за позивачем право власності на 1/2 частину будівлі автомийки, загальною площею 126,0 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, визнано частково на 1/2 недійсним договір купівлі-продажу будівлі автомийки, загальною площею 126 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, посвідчений державним нотаріусом Першої Павлоградської державної нотаріальної контори за реєстровим № 2-676, у задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 січня 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в позові.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 вересня 2014 року вищезгадані рішення суду першої та апеляційної інстанції були скасовані, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Підставами скасування судових рішень стало те, що апеляційний суд не встановив характер правовідносин між сторонами, обмежився посиланням на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 лютого 2012 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 липня 2012 року у справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про визнання права власності на спірне нерухоме майно, та не мотивував, які встановлені обставини цими судовими рішеннями мають преюдиційне значення для відмови в позові. Також у порушення вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд першої інстанції не уточнив підстави позову та зміст позовних вимог. Поза увагою суду першої інстанції залишилось те, що як спосіб захисту порушеного права позивач одночасно обрала реституцію та віндикацію (том 1, а.с.194-197).

Під час нового розгляду справи, 18.11.2014 р., позивач подав до суду уточнену позовну заяву, якою просив визнати за ним право власності на 1/2 частину будівлі автомийки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 та визнати недійсним договір купівлі-продажу будівлі автомийки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 30 квітня 2013 року та посвідчений державним нотаріусом Першої Павлоградської державної нотаріальної контори Тимченко О.М. (том 1, а.с.214-217). Відповідно до уточненої позовної заяви від 18.12.2014 р. позивач збільшив обсяг позовних вимог, доповнивши їх вимогами до відповідача ОСОБА_4 про витребування у останньої на користь позивача 1/2 частини будівлі автомийки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 та скасування державної реєстрацію права власності на будівлю автомийки, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, яку було здійснено на відповідачку ОСОБА_4 (номер запису про право власності 7576951), (том 1, а.с.220-224).

В обґрунтування вказаних вимог до відповідача ОСОБА_4 зазначає, що, на думку позивача, право власності позивача на спірне майно виникло із 26.04.2013 року, тобто з часу реєстрації відповідачем ОСОБА_2 права власності на спірне майно за собою. Відтак, договір купівлі-продажу спірної будівлі, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 порушує право власності позивача на спірне майно та має бути визнаний недійсним на підставах, визначених ст.ст. 203, 215 ЦК України. Укладання спірного договору, за твердженням відповідача, було здійснено з метою унеможливлення витребування спірного майна позивачем, оскільки відповідачі є близькими людьми, мають спільну дитину. Оскільки продаж спірного майна відповідачем ОСОБА_3 на користь відповідача ОСОБА_4 відбувся 05.11.2014 р., відповідач як власник спырного майна на підставі ст.388 ЦК України заявляє вимогу про витребування спірного майна у відповідача ОСОБА_4, що має наслідком скасування державної реєстрацію права власності на спірне майно відповідача ОСОБА_4 згідно ч.2 ст. 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_7 підтримав позовні вимоги в межах уточненої позовної заяви, поданої до суду 18.12.2014 р., уточнивши, що ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 вересня 2014 року у даній справі було визначено, що у порушення вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд першої інстанції не уточнив підстави позову та зміст позовних вимог. Поза увагою суду першої інстанції залишилось те, що як спосіб захисту порушеного права позивач одночасно обрала реституцію та віндикацію. Проте, заявлення таких вимог згідно уточненої позовної заяви від 18.12.2014 р. є належним способом захисту інтересів позивача за даних обставин справи і на задоволенні судом саме таких позовних вимог наполягає позивач.

Представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_8 просив відмовити в задоволенні позову, посилаючись на безпідставність вимог позивача, а також те, що позивач не довів повне та належне виконання п. 2.1.1. договору про сумісну діяльність на дольове інвестування будівництва мийки автомобілів від 01 липня 2008 року, та на момент укладання спірного договору купівлі-продажу від 30.04.2013 р. перешкод чи заборон для її вчинення не було. Більш того, саме позивач змусила відповідача здійснити продаж автомійки, подавши 01.02.2013 р. заяву до правоохоронного органу про притягнення відповідача до кримінальної відповідальності за ст. 190 КК України та вимагаючи повернення суми інвестицій на будівництво автомийки, які відповідач на час розгляду справи, у свою чергу готовий повернути позивачу.

Представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_9 також просив відмовити в задоволенні позову, посилаючись на безпідставність вимог позивача, та те, що позивач ніколи не набував право власності на спірне майно, відсутність будь-яих законних перешкод для як придбання спірного майна у відповідача ОСОБА_2 його довірителем, так і для наступного продажу відповідачу ОСОБА_4

Представник відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_8 просив відмовити в задоволенні позову, посилаючись на безпідставність вимог позивача, а також те, що відповідач є добросовісним набувачем спірного майна, а позивач ніколи не набував права власності на спірне майно, відтак і не може його витребувати у відповідача.

Треті особи в судове засідання не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, подали заяви про розгляд справи за відсутності представників.

Суд, вислухавши пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи, дійшов висновку, що у позові слід відмовити повністю, виходячи із наступного.

Судом встановлено, що 01 липня 2008 року у м. Павлограді між ОСОБА_1 та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 був укладений договір № 01/07/08 від 01.07.2008 року про сумісну діяльність на дольове інвестування будівництва будівлі мийки автомобілів по АДРЕСА_1 (том 1, а.с. 35-36).

Згідно п.1.1. договору позивач та відповідач ОСОБА_2 зобов'язуються об'єднати свої вклади та спільно діяти без створення юридичної особи з метою завершення будівництва будівлі мийки автомобілів по АДРЕСА_1.

В судовому засіданні сторонами не заперечувався факт фінансування будівництва спірного майна зі сторони ОСОБА_1 в період з 25 вересня 2008 року по 18 серпня 2009 року в розмірі 244710,00 грн., що також підтверджено матеріалами справи.

Рішенням виконавчого комітету Павлоградської міської ради № 972 від 23 листопада 2011 року на підставі Декларації про готовність об'єкту до експлуатації від 31.10.2011 № ДП 1вирішено оформити право приватної власності за ОСОБА_2 на будівлю автомийки загальною площею 126,0 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, а реєстраційною службою Павлоградського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області за № 2961379 від 26.04.2013 року ОСОБА_2 видано свідоцтво про право власності на спірне майно, з реєстрацією цього права власності.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України).

Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Взаємовідносини сторін за договором про сумісну діяльність регулюються главою 77 Цивільного кодексу України та загальними положеннями про зобов'язання.

Так, згідно ст.1130 ЦК України за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов'язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об'єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об'єднання вкладів учасників.

Згідно ст.1131 ЦК України договір про спільну діяльність укладається у письмовій формі. Умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності.

Зважаючи та те, що п.1.1. договору від 01.07.2008 р. передбачав об'єднання вкладів сторін договору, що є ознакою простого товариства виходячи із диспозиції ст. 1130 ЦК України, суд погоджується із доводами представника позивача про те, що норми § 2 (Просте товариство) глави 77 розповсюджуються на правовідносини сторін та вважає заперечення представників відповідачів у вказаній частині необґрунтованими.

Із правової позиції Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України у справі № 6-104цс13 вбачається наступне:

"Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності встановлена судом.

Згідно зі статтею 1134 ЦК України внесене учасниками майно, яким вони володіли на праві власності, а також вироблена у результаті спільної діяльності продукція та одержані від такої діяльності плоди і доходи є спільною частковою власністю учасників, якщо інше не встановлено договором простого товариства або законом.

Для майнових вкладів учасників договору, а також майна, яке буде створене (придбане) внаслідок їхньої спільної діяльності, встановлюється правовий режим спільної часткової власності.

Поділ майна, що є у спільній частковій власності учасників простого товариства, і спільних прав вимоги, які виникли в них, здійснюється в порядку, установленому ЦК України."

Таким чином, вироблена у результаті спільної діяльності ОСОБА_1 ОСОБА_2 продукція та одержані від такої діяльності плоди і доходи, до яких можливо віднести і спірне майно, могла набути статусу спільною часткової власності учасників, за умови, якщо інше не встановлено договором простого товариства або законом.

Відповідно до п. 2.1.1. договору про сумісну діяльність на дольове інвестування будівництва мийки автомобілів від 01 липня 2008 року ОСОБА_1 зобов'язалась вкладати у фінансування будівництва грошові кошти по мірі її необхідності та відповідно до графіку, а також із договорами, укладеними відповідачем із третіми особами для здійснення проекту будівництва будівлі мойки.

При цьому згідно п.2.1.2. договору, ОСОБА_2 "передає право на набуття у власність 1/2 частини будівлі мойки автомобілів" позивачу, а згідно п.2.2. договору після введення будівлі мойки автомобілів в експлуатацію 1/2 частину площ ОСОБА_2 передає у власність позивача в рахунок перерахованих останнім грошових коштів, для наступного спільного використання. Абзацами 9, 11 п.2 Розділу 3 договору визначено обовязки ОСОБА_2: " після введення будівлі мойки в експлуатацію оформлює право власності на площі, що передаються" та "оформлює право власності Інвестора на 1/2 частину будівлі мойки автомобілів, які приходяться Інвестору по цьому договору, для чого не пізніше ніж через 30 днів після здачі будівлі мойки автомобілів в експлуатацію передає документи у відповідні державні органи та здійснює інші необхідні дії". Пунктом 1 Розділу 7 договору строк закінчення дії договору визначений "до моменту оформлення необхідних документів по передачі 1/2 частини будівлі мойки автомобілів у власність Інвестору у відповідності з діючим законодавством України".

Однією із загальних засад цивільного законодавства, зокрема, є свобода договору (п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України).

Розкриваючи зміст засади свободи договору у ст. ст. 6, 627 ЦК України визначає, що свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору.

Таким чином, із аналізу змісту умов даного договору, укладеного між його учасниками, випливає, що право спільної часткової власності позивача на спірне майно за договором із самого факту його створення (введення в експлуатацію) не виникає, а пов'язується із наступним вчиненням низки дій відповідачем ОСОБА_2, які ним не були здійснені, чим спростовуються доводи позивача щодо виникнення у нього права власності на спірне майно.

При цьому суд враховує, що відповідно до ч.ч.1,2 ст.331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Виходячи з аналізу вказаної норми закону, а також ч.1 ст.182 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно виникає у особи, яка створила це майно, після закінчення будівництва об`єкта нерухомості, введення його в експлуатацію, отримання свідоцтва про право власності та реєстрації права власності.

До виникнення права власності на новозбудоване нерухоме майно право власності існує лише на матеріали, обладнання, інше майно, що було використано в процесі будівництва (ч. 3 ст. 331 ЦК України).

Таким чином, право власності на спірне майно було набуто відповідачем ОСОБА_2 26.04.2013 р. (том 1, а.с. 84-86) як на нову річ.

Спеціальною нормою Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" статтею 4 закріплено, що обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, в тому числі право власності на нерухоме майно.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 вказаного Закону права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

З огляду на вказані обставини у задоволенні вимоги позивача про визнання за ним права власності на 1/2 частину будівлі автомийки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, слід відмовити за безпідставністю.

За матеріалами справи судом також встановлено, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 30 квітня 2013 року був укладений договір купівлі-продажу спірної будівлі автомийки, посвідчений державним нотаріусом Першої Павлоградської державної нотаріальної контори Тимченко О.М. за реєстровим номером 2-676.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний недійсним.

Хоча відповідачем ОСОБА_2 не було виконано зобов'язання перед ОСОБА_1 за договором про сумісну діяльність на дольове інвестування будівництва мийки автомобілів від 01 липня 2008 року, щодо передачі у власність спірного майна, вказана обставина це не може бути визнана достатньою підставою для визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної будівлі, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 30 квітня 2013 року, а може бути підставою для застосування інших способів захисту порушених внаслідок невиконання договору відповідачем ОСОБА_2 прав та інтересів, право обрання яких належить позивачу і які у даній справі останнім не заявлялись. При цьому мотиви, якими керувався відповідач ОСОБА_2, у тому числі із урахуванням заявлення до нього ОСОБА_1 вимог про повернення коштів, які було про інвестовано останьою на будівництво авто мийки (том 2, а.с.2, том 1, а.с.33-34) значення для даної справи не мають.

Згідно ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. У відповідності до ч.2 ст.223 ЦПК України після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав, а також оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 лютого 2012 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 липня 2012 року у справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про визнання права власності на спірне нерухоме майно (том 1, а.с. 69-72) було винесено до реєстрації відповідачем ОСОБА_2 права власності на спірне майно за собою, тому значення для даної справи мають встановлені рішеннями судів фактичні обставини укладання та виконання сторонами договору про сумісну діяльність на дольове інвестування будівництва мийки автомобілів від 01 липня 2008 року, встановлені судом факти і правовідносини уданій справі сторонами не оспорювались.

Інші вимоги позивача до відповідача ОСОБА_4 про витребування у останньої на користь позивача 1/2 частину будівлі автомийки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 та скасувння державної реєстрації права власності на будівлю автомийки, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, яку було здійснено на відповідачку ОСОБА_4 також підлягають відхиленню як такі, що послідовно випливають попередніх вимог позивача, у задоволенні яких судом відмовлено.

При цьому суд погоджується із позицією відповідача ОСОБА_4 про те, що остання є добросовісним набувачем спірного майна у розумінні ст. 388 ЦК України, при тому що позивач ніколи не набувала статусу власника спірного майна та у володінні позивача спірне майно не знаходилось.

Так, ст. 388 Цк України передбачено право власника на витребування майна від добросовісного набувача, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

2. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

3. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Відтак, у даній справі відсутні фактичні обставини, із яких вбачається право позивача на витребування спірного майна у відповідача ОСОБА_4

Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно частини 1 та 2 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 61, 79, 88, 209, 212, 214-215, 218, 224 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Дніпропетровської області через Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя С. О. Бабій

Згідно з оригіналом. Суддя С.О. Бабій