АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/2471/15
Справа № 643/1280/15 Головуючий 1 інст. -Сиротников Р.Є.
Категорія : договірні Доповідач - Бобровський В.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2015 року судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого Бобровського В.В.,

с у д д і в Кокоші В.В.,

Шевченко Н.Ф.,

при секретарі Лашаковій Д.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою прокурора Московського району м.Харкова в інтересах держави в особі Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в Харківській області на рішення Московського районного суду м.Харкова від 13 січня 2015 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа: Харківська міська рада про визнання дійсним договору купівлі-продажу майнових прав закінченого будівництвом об'єкту,-

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання дійсним договору купівлі-продажу майнових прав закінченого будівництвом об'єкту, укладеного між ними 1 вересня 2014 року та про визнання його права власності на нежитлові будівлі по АДРЕСА_1 загальною площею 30,3 кв.м, по АДРЕСА_2, загальною площею 36,8 кв.м та 57 кв.м.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_3 посилався на те, що на підставі договору позики від 15 березня 2013 року запозичив відповідачу 150000 грн., які ОСОБА_4 зобов'язався повернути на його вимогу протягом 30 календарних днів, але на його заяву від 24 липня 2014 року грошові кошти не повернув та з метою забезпечення виконання ним прийнятих зобов'язань було укладено вказаний договір стосовно вказаних самочинно збудованих об'єктів.

Зазначивши, що за висновком ТОВ "Актуаль" об'єкти самочинного будівництва перебувають у задовільному стані та те, що за нормою ст..190 ЦК України майнові права на них визнаються речовими правами та те, що за ч.2 ст.220 цього Кодексу якщо одна із сторін ухиляється від нотаріального посвідчення договору, за яким сторони домовились щодо усіх істотних умов підтверджених письмовими доказами і відбулось їх виконання, ОСОБА_3 просив суд на підставах ст..ст. 331, 376 ЦК України задовольнити його позов.

Відповідач не заперечував проти позову. Сторони просили справу розглянути за їх відсутністю у судовому засіданні.

Рішенням Московського районного суду м.Харкова від 13 січня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено у повному обсязі.

В апеляційній скарзі прокурор Московського району м.Харкова з посиланням на безпідставність позову про визнання дійсним договору купівлі-продажу об'єктів самочинного будівництва. ухвалення рішення про його задоволення в порушення норм матеріального і процесуального права. рішення районного суду просить змінити шляхом його скасування в частині визнання права власності ОСОБА_3 на нерухоме майно.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія, відповідно до ч.1 ст.309 ЦПК України, вирішила апеляційну скаргу прокурора задовольнити, рішення суду змінити, виходячи з наступного.

За правилом ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підстави своїх вимог і заперечень, крім випадків,встановлених ст..61 цього Кодексу, які не підлягають доказуванню.

Суд, за нормою ч.1 ст.11 ЦПК України, розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб,які беруть участь у справі та під час ухвалення рішення у відповідності до ч.1 ст.214 цього Кодексу вирішує питання про наявність обставин, якими обґрунтовувалися вмоги і заперечення та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

По справі встановлено та не оспорюється те, що сторони уклали договір позики у письмовій формі 15 березня 2013 року, за яким ОСОБА_4 запозичив у ОСОБА_3 150000 грн. під розписку для будівництва кіосків та зобов'язався повернути кошти на першу вимогу позикодавця протягом 30 днів після отримання відповідної вимоги.

Згідно договору купівлі-продажу майнових прав закінченого будівництвом об'єкту від 1 вересня 2014 року цей договір між сторонами укладено у якості гарантії для ОСОБА_3 повернення ОСОБА_4 запозичених коштів.

Предметом цього договору є самочинно збудовані відповідачем три об'єкти нерухомого майна по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2. загальна вартість об'єктів сторонами визначена у сумі 150000 грн.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 у повному обсязі суд дійшов такого висновку на підставах норм ст..ст. 190, 203, 220 ЦК України про правомірність укладеного між сторонами договору купівлі-продажу майнових прав на вказані об'єкти та одночасно на підставах норм ст..ст. 328, 331, 376 цього Кодексу визнав право власності ОСОБА_3 на це нерухоме майно.

Проте в цій частині з рішенням суду погодитись не можна у зв'язку з неправильним застосування норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини щодо набуття права власності на самочинне будівництво та вимог процесуального права при ухваленні рішення.

За правилом ст..213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим , таким, яким суд, виконавши усі вимоги цивільного судочинства вирішив справу згідно із законом.

Відповідно ч.2 ст.331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва, якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації права власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації, а якщо відповідно закону підлягає державній реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Із технічних паспортів на вищевказані будівлі вбачається що спірні будівлі є капітальними спорудами та у відповідності до положень ст..39 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" ст..18 Закону України "Про державну реєстрації речових прав" підлягають прийняттю до експлуатації та державної реєстрації відповідного права.

Визнавши за ОСОБА_3 право власності на самочинно збудовані ОСОБА_4 об'єкти нерухомості, суд не звернув уваги на те, що ці об'єкти не були прийняті до експлуатації.

Крім того судом не було враховане те, що за нормою ч.3 ст. 376 ЦК України за рішенням суду може бути визнано право власності на самочинно збудоване нерухоме майно за особою, яка здійснила таке будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Матеріали справи не містять будь-яких доказів про те, що відповідачем вживались заходи щодо відведення йому міською радою земельної ділянки для будівництва або під вже збудовані об'єкти нерухомого майна.

З огляду на викладене та переглядаючи рішення суду в межах апеляційного оскарження за нормою ч.1 ст.303 ЦПК України, колегія , керуючись ст..ст. 304, 309, 313, 314 ЦЬОГО Кодексу, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора Московського району м.Харкова задовольнити.

Рішення Московського районного суду м.Харкова від 13 січня 2015 року змінити.

Це рішення суду в частині визнання права власності ОСОБА_3 на нежитлові будівлі, літер "Б-1" по АДРЕСА_1, загальною площею 30,3 кв.м, літер "Б-1" по АДРЕСА_2 загальною площею 36,8 кв.м та літер "В-1" по АДРЕСА_2 загальною площею 57,0 кв.м - скасувати.

У позові ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності на вказане нерухоме майно відмовити.

В решті це рішення не оскаржене та не переглядалось.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили після проголошення але протягом двадцяти днів може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Судді