АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1-й інстанції - Чех Н.А.
№22-ц/796/2343/2015 Доповідач - Борисова О.В.
Справа №755/7249/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 березня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Гаращенка Д.Р.

при секретарях: Греку А.Г., Шалапуда Н.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 02 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя,-

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_3 в якому з урахуванням подальших змін підстав позову просив стягнути з останньої на його користь грошові кошти в сумі 23520 грн. за продаж спільно нажитого в шлюбі легкового автомобіля марки ВАЗ 21112, 2005 року випуску, тип кузова: універсал-в, номер кузова НОМЕР_1, який був оформлений на ОСОБА_3

ОСОБА_3 у травні 2014 року звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 в якому з урахування уточнень просила:

- залишити у власності ОСОБА_1 майно придбане сторонами в період шлюбу: пральну машину, пилосос, холодильник двокамерний, телевізор, мікрохвильову піч, кондиціонер, стіл комп'ютерний, диван, комод, шафу вбудовану в коридор, стіл кухонний з табуретками, люстру, шафу вбудовану, ліжко двоспальне, всього на загальну суму 36351 грн., стягнувши з ОСОБА_1 на її користь 1/4 вартості вказаного майна, а саме - 9087 грн. 75 коп.;

- стягнути зі ОСОБА_1 на її користь половину вартості ремонтних робіт проведених у квартирі АДРЕСА_1 у сумі 9145 грн. 13 коп.;

- визнати сплачені за кредитним договором №15-1BR/12-200ЗК гроші спільним майном подружжя і стягнути еквівалент 8171 доларів США основного боргу і відсотків за користування кредитом, що за курсом НБУ складає 105814 грн. 45 коп.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 02 грудня 2014 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя - відмовлено.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 суму 4572 грн. 57 коп. - частину вартості ремонтних робіт.

Визнано сплачені за кредитним договором №15-1ВR/12-2003К грошові кошти спільним майном подружжя та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 суму 8171 долар США, що еквівалентно 105814 грн. 45 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір в сумі 1103 грн. 87 коп.

В іншій частині зустрічних позовних вимог відмовити.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просив скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення вимог первісного позову та відмову у задоволені зустрічного позову.

Зазначає, що при дослідженні доказів наявних в матеріалах справи судом не повністю досліджено той факт, що спірний автомобіль був придбаний в кредит за 44700 грн. в інтересах сім'ї та за який сім'я сплачувала спільні кошти.

Вказує, що судом порушено норми абз.2 ч.1 ст.218 ЦК України, оскільки до спірних правовідносин з приводу відчуження автомобіля повинна застосовуватись письмова форма правочину, а тому рішення не може ґрунтуватись на свідченнях свідків.

Також зазначає, що при поділі коштів, які виплачувалися в рахунок погашення заборгованості по кредиту під час спільного проживання сторін сім'єю не було враховано те, що поділ можливий щодо майна, яке існує на час проведення поділу, тобто фактичного майна, а ОСОБА_3 просить поділити кошти, які перейшли у власність банку, тобто майно, яке не є об'єктом спільної сумісної власності сторін на час розгляду справи.

В судовому засіданні представник позивача апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити. Зазначив, що рішення суду в частині, яким відмовлено у задоволенні зустрічних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення вартості 1/4 частини майна в сумі 9087 грн. 75 коп. апелянтом не оскаржується.

Відповідач проти задоволення апеляційної скарги заперечувала та просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді Борисової О.В., пояснення осіб, які з'явились, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що оскільки на час відчуження автомобіля сторони перебували в зареєстрованому шлюбі та враховуючи вимоги ст.65 СК України, пояснення відповідача, свідків, відповідно до яких половину коштів за продаж автомобілю ОСОБА_3 передала позивачу, то підстав для задоволення позовних вимог про поділ автомобіля шляхом стягнення грошової компенсації немає.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 26 грудня 2003 року по 26 червня 2013 року та мають малолітню дитину - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Під час перебування у шлюбі сторони придбали автомобіль ВАЗ 21112, 2005 року випуску, тип кузова: універсал-в, номер кузова НОМЕР_1, який був оформлений на ОСОБА_3 у ВРЕВ-6 УДАІ в м. Києві.

18 січня 2011 року вказаний автомобіль був знятий з обліку в центрі ДАІ №6 м. Києва на підставі генерального доручення виданого ОСОБА_3, а 19 січня 2011 року він був зареєстрований за громадянином ОСОБА_5 в Центрі ДАІ м. Чернігів.

За приписами ст.ст.60, 61 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За змістом ч.ч.2,4 ст.65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Статтею 68 СК України встановлено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Згідно зі ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.

За правилами ст.ст.70,71 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї.

За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Відповідно до абз.1 п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Згідно з п.22 вищевказаної Постанови Пленуму поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Як вбачається з матеріалів справи та пояснень відповідача ОСОБА_3 автомобіль ВАЗ 21112, 2005 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 у грудні 2010 року був нею відчужений по генеральній довіреності за 4000 доларів США та в подальшому на підставі цього ж доручення знятий з реєстраційного обліку в Центрі ДАІ №6 м. Києва в січні 2011 року.

Як зазначав позивач, він свою згоду на відчуження спільного автомобіля не давав.

Відповідно до п.30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Згідно із ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Як встановлено рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 26 червня 2013 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу сторони з листопада 2008 року проживають окремо, спільне господарство не ведуть.

Згідно з ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Як вбачається із заяви про зміну підстав позову позивач просив суд стягнути із ОСОБА_3 на його користь грошові кошти в розмірі 23520 грн., що станом на 13 серпня 2014 року еквівалентно 2000 доларів США.

Таким чином колегія суддів вважає, що оскільки відповідач здійснила відчуження спільного сумісного майна подружжя - автомобіля без згоди позивача під час їх окремого проживання в шлюбі, відтак зі ОСОБА_3 підлягає стягненню на користь позивача грошова компенсація вартості 1/2 частини проданого автомобіля в розмірі 23520 грн.

Колегія суддів не приймає до уваги пояснення відповідача та покази свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7 про передачу відповідачем позивачу 2000 доларів США, оскільки пояснення сторони та покази свідків про передачу коштів не є допустимим доказами в розумінні ч.2 ст.59 ЦПК України, які підтверджують факт передачі коштів.

Задовольняючи зустрічні позовні вимоги відповідача про стягнення з позивача 1/4 вартості ремонтних робіт (з урахуванням зносу) в сумі 9087 грн. 75 коп. проведених у квартирі АДРЕСА_1, суд виходив з того, що квартира, в якій проводився ремонт є власністю ОСОБА_1, що встановлено рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 08 квітня 2014 року. Дане свідчить про те, що частиною коштів, що належала одному з подружжя - ОСОБА_3, внесених в оплату за ремонтні роботи, було поліпшено стан квартири, яка є власністю ОСОБА_1

Колегія суддів вважає такий висновок суду першої інстанції помилковим, оскільки витрачені кошти на ремонт квартири, в якій мешкало подружжя до листопада 2008 року не є майном, яке підлягає поділу в розумінні ст.61 СК України, а тому рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні позову.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення з позивача на користь відповідача грошової компенсації 1/2 частини виплачених під час перебування в шлюбі коштів на погашення кредитної заборгованості та відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що грошові кошти, які були витрачені подружжям на погашення кредитної заборгованості не підлягають поділу, оскільки кредитна заборгованість не є особистим майном ОСОБА_1, а є лише виконанням ним своїх зобов'язань перед банком виходячи з наступного.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 08 квітня 2014 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 05 червня 2014 року, в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права власності на 3/4 квартири та стягнення коштів за оренду житла - відмовлено.

Як вбачається з ухвали Апеляційного суду м. Києва від 05 червня 2014 року квартира АДРЕСА_1 була придбана позивачем ОСОБА_1 до укладення шлюбу та є його особистою приватною власністю, сам факт погашення кредиту в період шлюбу не дає підстав для визнання за ОСОБА_3 права власності на 1/4 частину квартири згідно зі ст.392 ЦК України.

Разом з тим як зазначено в п.1.4. кредитного договору від 25 грудня 2003 року №15-1BR/12-200ЗК укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 цільовим призначенням кредиту є придбання нерухомості, а саме квартири, яка складається з двох кімнат, загальною площею 46,80 кв. м, жилою - 28,60 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Як встановлено судом і не оспорюється сторонами, кредит був виплачений подружжям у 2005 році під час їх спільного проживання, тобто за рахунок спільних сумісних коштів подружжя.

Таким чином, колегія суддів вважає, що відповідач має право на отримання грошової компенсації вартості виплачених під час шлюбу коштів в еквіваленті 8171 долар США основного боргу і відсотків за користування кредитом, що за курсом НБУ складає 105814 грн. 45 коп.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог про стягнення зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 1/4 частини вартості майна (з урахуванням зносу), придбаного ними в період шлюбу в сумі 9087 грн. 75 коп. апелянтом не оскаржується, а тому апеляційною інстанцією не перевіряється.

Відповідно до ст.88 ЦПК України колегія суддів вважає за необхідне стягнути зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати в сумі 243 грн. 60 коп.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 02 грудня 2014 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судового збору змінити, зменшивши суму стягнутого судового збору з 1103 грн. 87 коп. до 1058 грн. 14 коп.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст.ст.218, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 02 грудня 2014 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя скасувати та в цій частині ухвалити нове рішення наступного змісту.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_2) на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію 1/2 частини вартості проданого автомобіля ВАЗ 21112, 2005 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 в розмірі 23520 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_2) на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 02 грудня 2014 року в частині частково задоволених зустрічних позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 частини вартості ремонтних робіт в сумі 4572,57 грн. - скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити ОСОБА_3 у стягненні з ОСОБА_1 коштів за проведення ремонтних робіт.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 02 грудня 2014 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судового збору змінити, зменшивши суму стягнутого судового збору з 1103 грн. 87 коп. до 1058 грн. 14 коп.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: