АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
провадження № 22ц/790/2150/15 Головуючий 1 інст. - Труханович В.В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 березня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого - Шаповал Н.М.,

суддів: Котелевець А.В.,

Кіпенка І.С.,

за участю секретаря - Макаренко Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 28 січня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання дій незаконними,-

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2014 року ОСОБА_2 звернулась до суду з вказаним позовом, в якому просила визнати незаконними дії дільничого лікаря Одиннадцятої міської лікарні амбулаторної станції Основа - ОСОБА_5, головного лікаря психо-неврологічного диспансеру №16 ОСОБА_3, лікаря-психіатра психо-неврологічного диспансеру №16 ОСОБА_4, які приховали діагноз тяжкого психічного розладу у ОСОБА_6 від його доньки - ОСОБА_2

В обґрунтування позову зазначила, що її батько - ОСОБА_6 у віці 86 років влітку 2007 року впав, внаслідок чого отримав перелом шийки стегна та став лежачим хворим. З того часу позивачка стала проживати разом з батьком у його будинку за адресою: АДРЕСА_1, доглядати за ним та лікувати. Неадекватна поведінка, як то повна втрата пам"яті, у батька стала проявлятися ще восени 2007 року. К вересню 2008 року ОСОБА_6 став зовсім некерованим. Позивачка вважає, що хворому потрібна була допомога психіатра та застосування лікарських засобів. ОСОБА_2 згадала, що 5-6 років потому вона супроводжувала батька до психо-неврологічного диспансеру №16, та вважала, що він перебуває там на обліку, але в диспансері отримала негативну відповідь.

В жовтні 2008 року, отримавши направлення від дільничого лікаря, позивач домоглася приїзду лікаря-психіатра до лежачого хворого додому. Лікар-психіатр ОСОБА_4 опитувала хворого біля години, завела медичну картку, та, на думку позивачки, повинна була поставити діагноз. Внаслідок звернення до лікаря-психіатра у ОСОБА_6 з"явився медичний препарат "Санапакс", а у позивача - можливість отримати яку-небудь консультацію.

Через три роки старша сестра позивачки оформила батька до Харківського пансіонату ветерані праці. ОСОБА_2, не погодившись з таким рішенням, намагалася батька повернути додому, однак, для цього потрібно було оформити опікунство.

Позивач вважає, що на час її переїзду до будинку батька на постійне проживання, останній вже хворів на тяжке психічне захворювання, а лікарі приховали від неї його діагноз. У зв"язку з викладеним, вона вимушена була звернутись до суду з вказаним позовом.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 28 січня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_2 - відмовлено.

З таким рішенням ОСОБА_2 не погодилась, подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення суду першої інстанції та ухвалити нове по суті позовних вимог.

Перевіряючи законність і обґрунтованість судового рішення відповідно до вимог ч.1 ст.303 ЦПК України - у межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції слід залишити без змін з підстав, передбачених ст.. 308 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того що, ОСОБА_6 на диспансерному обліку у КЗОЗ "Харківський міський психоневрологічний диспансер №16" ніколи не перебував, психічним захворюванням не страждав, доводи позивачки відносно того, що лікарі скрили від неї діагноз батька на психічне захворювання спростовуються матеріалами справи.

Такі висновки суду першої інстанції колегія суддів вважає правильними.

Відповідно до ст. 3, 4 ЦПК України, кожна особа може звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно ст.15 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Перелік способів захисту цивільних прав і інтересів міститься в статті 16 ЦК України. Цей перелік не є вичерпним, і суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений законом або договором.

Судом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що позивачка ОСОБА_2 є донькою ОСОБА_6, який помер 16 червня 2014 року (а.с. 20).

З медичної картки амбулаторного хворого ОСОБА_6 вбачається, що останній звертався до КЗОЗ "ХМ ПНД №16", а саме: 28.05.2002 року за направлення районного невропатолога 11 поліклініки ОСОБА_7 з діагнозом "церебральний атеросклероз, антено-невротичний і психоорганічний синдром", був оглянутий лікарем - психіатром, скаржився на розлад сну, дратівливість, головний біль. При огляді виявляв сльозливість, знижений фон настрою, докладність мислення, був інтелектуально збережений і правильно орієнтований. Встановлено діагноз: "церебральний атеросклероз, депресивний синдром невротичного рівня". Призначено лікування: санапакс.

Відповідно до Преамбули Закону України "Про психіатричну допомогу" від 22 лютого 2000 року № 1489-ІІІ (далі - Закон), цей Закон визначає правові та організаційні засади забезпечення громадян психіатричною допомогою виходячи із пріоритету прав і свобод людини і громадянина, встановлює обов'язки органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування з організації надання психіатричної допомоги та правового і соціального захисту осіб, які страждають на психічні розлади, регламентує права та обов'язки фахівців, інших працівників, які беруть участь у наданні психіатричної допомоги.

Згідно ч. 1 ст. 7, ч. 1 ст. 8 Закону, діагноз психічного розладу встановлюється відповідно до загальновизнаних міжнародних стандартів діагностики та Міжнародної статистичної класифікації хвороб, травм і причин смерті, прийнятих центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я для застосування в Україні. Психіатрична допомога надається в найменш обмежених умовах, що забезпечують безпеку особи та інших осіб, при додержанні прав і законних інтересів особи, якій надається психіатрична допомога.

Відповідно до вимог ст. 11 Закону психіатричний огляд проводиться з метою з'ясування: наявності чи відсутності в особи психічного розладу, потреби в наданні їй психіатричної допомоги, а також для вирішення питання про вид такої допомоги та порядок її надання.

Матеріали справи свідчать, що під час обстеження лікарем-психіатром у ОСОБА_6 психічного захворювання виявлено не було; згідно Інструкції з організації диспансерного та консультативного нагляду осіб, які страждають на психічні розлади, при наданні амбулаторної психіатричної допомоги, затвердженої наказом МОЗ України від 22 січня 2007 року ОСОБА_6 був поставлений на консультативний облік.

За правилами ст. 27 Закону виключно компетенцією лікаря-психіатра або комісії лікарів-психіатрів є встановлення діагнозу психічного захворювання, прийняття рішення про необхідність надання психіатричної допомоги в примусовому порядку або надання висновку для розгляду питання, пов'язаного з наданням психіатричної допомоги в примусовому порядку.

При наданні психіатричної допомоги лікар-психіатр, комісія лікарів-психіатрів незалежні у своїх рішеннях і керуються лише медичними показаннями, своїми професійними знаннями, медичною етикою та законом.

Лікар-психіатр, комісія лікарів-психіатрів несуть відповідальність за прийняті ними рішення відповідно до закону.

На думку позивачки, її батько ОСОБА_6 за життя страждав на тяжке психічне захворювання, що було приховано від неї відповідачами.

Статтями 10, 11, 60 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Суд повно та всебічно з"ясував обставини по справі, наданим доказам дав належну оцінку і постановив законне рішення.

Доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 308, 317, 319 ЦПК України, судова колегія

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 28 січня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді: