Справа № 733/2034/14-ц Провадження № 22-ц/795/153/2015 Головуючий у I інстанції: Головченко М.М.
Категорія: цивільна Доповідач: Харечко Л. К.
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
У Х В А Л А

27 січня 2015 року м. Чернігів

Апеляційний суд Чернігівської області у складі:

головуючого - судді Харечко Л.К.,

суддів: Губар В.С., Вінгаль В.М.,

при секретарі - Шкарупі Ю.В.,

за участю: відповідача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області від 28 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про виселення з будинку,

в с т а н о в и в:

Рішенням Ічнянського районного суду Чернігівської області від 28 листопада 2014 року в задоволенні позову ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про виселення з житлового будинку, розташованого в АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення відмовлено.

Непогоджуючись з вказаним рішенням суду ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися з апеляційною скаргою до апеляційного суду, в якій просили скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким задовольнити їх позовні вимоги, посилаючись на необґрунтованість ухваленого рішення та порушення судом матеріальних та процесуальних норм права.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянти вказують на те, що судом першої інстанції не були прийняті до уваги надані позивачами докази щодо систематичних порушень відповідачем правил співжиття та вжиття до нього заходів впливу в розуміння положень ч. 1 ст. 116 ЖК України. Вважають, що обґрунтованість позовних вимог про виселення ОСОБА_1 була повністю доведена ними в судовому засіданні суду першої інстанції.

Крім того, апелянти зазначають, що не ставили питання про позбавлення відповідача права власності на належну йому частку майна у спільній сумісній власності, а лише ставили питання про виселення відповідача з житлового будинку, розташованого в АДРЕСА_1, без надання йому іншого житлового приміщення.

Заслухавши суддю-доповідача, відповідача ОСОБА_1, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про виселення з житлового будинку ОСОБА_1, суд першої інстанції мотивував рішення тим, що відсутні достатні докази застосування до відповідача заходів запобігання та громадського впливу, що є обов'язковою умовою застосування ст. 116 ЖК УРСР. Крім того, враховуючи, що ОСОБА_1 являється власником будинку на праві приватної спільної сумісної власності, в разі усунення непорозумінь між сторонами відповідно до ст.ст. 370, 372 ЦК України вони мають право поділити майно в натурі за домовленістю між собою в судовому порядку.

Такий висновок суду ґрунтується на законі та відповідає обставинам справи і з ним погоджується апеляційний суд, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 16.05.1981 року.

Відповідач ОСОБА_1 є власником житлового будинку, який розташований в АДРЕСА_1 на праві приватної спільної сумісної власності (а.с.26-27).

Згідно з довідкою виконавчого комітету Парафіївської селищної ради Ічнянського району Чернігівської області від 30.09.2013 року разом з ОСОБА_1 в АДРЕСА_1 зареєстровані дружина ОСОБА_2 та дочка ОСОБА_3 (а.с.13). ОСОБА_3 проживає окремо від відповідача в АДРЕСА_2, що підтверджується довідкою виданою виконкомом Іржавецької сільської ради Ічнянського району Чернігівської області від 30.09.2014 року (а.с.14).

Звертаючись до суду позивачі зазначили, що оскільки спільне мешкання з відповідачем є неможливим через його неправомірну поведінку, просили виселити відповідача з вказаного житлового будинку без надання йому іншого житлового приміщення.

Відповідно до ст. 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

У п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз'яснено, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК УРСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Як вбачається з матеріалів справи в липні та вересні 2014 року відповідач ОСОБА_1 притягувався до адміністративної відповідальності за ст.ст. 173-2 ч.1, 173-2 ч.2 КпАП України, оскільки під час сварки нецензурно висловлювався на адресу дружини.

Згідно повідомлення селищного голови Парафіївської селищної ради Ічнянського району Чернігівської області від 25.11.2014 року з ОСОБА_1 неодноразово проводилися бесіди селищним головою ОСОБА_4 та ДІМ Ічнянського РВ УМВС ОСОБА_5 з приводу скарг від його дружини ОСОБА_2 та тестя ОСОБА_6

Однак, в матеріалах справи є довідка - характеристика на ОСОБА_1, що видана для пред'явлення в суд, виконкомом Парафіївської селищної ради Ічнянського району Чернігівської області та підписана тим же селищним головою ОСОБА_4 від 25.11.2014 року, яка не містить даних про порушення відповідачем правил співжиття протягом останнього року.

Крім того, з наданих пояснень, матеріалів про адміністративне порушення, вбачається, що в сім'ї виникла нездорова психологічна атмосфера з вини обох сторін, що пов'язана з проживання у спірному будинку батька позивача, який нещодавно там оселився.

Вищенаведене не дає суду підстав вважати, що відповідач систематично порушує правила співжиття, що роблять неможливим для інших проживання з ним в одному будинку.

Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, ст. 319, ч.1. 2 ст. 321 ЦК власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Враховуючи вказані норми закону та вивчені матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції правильно врахував наведене та вірно вважав, що підстави для виселення відповідача відсутні, оскільки позивачами не доведено, що відповідач систематично порушує правила співжиття, що робить неможливим для інших спільне проживання з ними в одному будинку.

Доводи апеляційної скарги щодо надання позивачами всіх необхідних доказів щодо систематичних порушень ОСОБА_1 правил співжиття та вжиття до нього заходів впливу в розуміння положень ч. 1 ст. 116 ЖК України, не можуть братися до уваги, так як під час розгляду справи апеляційним судом наявність всіх необхідних доказів для виселення ОСОБА_1 з житлового будинку, розташованого в АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення не підтвердилася.

Твердження апелянтів про те, що вони не ставили питання про позбавлення відповідача права власності на належну йому частку майна у спільній сумісній власності, а лише ставили питання про виселення відповідача з житлового будинку, апеляційний суд не може прийняти до уваги, оскільки у відповідача немає іншого житла для проживання.

Таким чином, позивачами, відповідно до вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України, під час розгляду справи не доведено факту систематичного порушення відповідачем правил співжиття, його триваючої антигромадської поведінки, а також вжиття до нього повторних заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів.

За наведених обставин, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення ухвалене з додержанням вимог закону, підстав для його зміни або скасування, передбачених ст. 309 ЦПК України, за доводами апеляційної скарги не вбачається.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду в оскаржуваній частині рішення та є необґрунтованими, в зв'язку з чим апеляційна скарга підлягає відхиленню, а оскаржуване рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд,

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області від 28 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання чинності.

Головуючий:Судді: