Ухвала

іменем України

04 березня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Амеліна В.І., Гончара В.П.,

Карпенко С.О., Остапчука Д.О.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 травня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 05 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У березні 2014 року ПАТ «Дельта Банк» звернулось до суду з позовом, у якому просило стягнути з ОСОБА_3 1 321 208,41 грн заборгованості за кредитним договором та в рахунок її погашення звернути стягнення на предмет іпотеки - готель із рестораном у АДРЕСА_1, який належить ОСОБА_4, стягнути з відповідачів пропорційно 3 654 грн судових витрат.

На обґрунтування своїх вимог посилалось на ті обставини, що 04 травня 2007 року між Акціонерним інноваційним комерційним банком «Укрсоцбанк» та ОСОБА_3 укладено договір, за яким відповідач отримав 100 000 доларів США кредитних коштів та зобов'язався їх повернути до 04 травня 2022 року і сплатити 13,5 % річних за користування коштами, на забезпечення виконання умов цього договору ОСОБА_4 передала в іпотеку банку належне їй приміщення готелю із рестораном.

08 грудня 2011 року АКБ «Укрсоцбанк» передав права вимоги за цими договорами ПАТ «Дельта Банк».

Позичальник не виконав умови договору щодо повернення коштів, внаслідок чого станом на 13 лютого 2014 року утворилась заборгованість.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 травня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 05 листопада 2014 року, позов ПАТ «Дельта Банк» щодо стягнення боргу задоволено та відмовлено у задоволенні вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки.

У касаційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду в частині відмови у задоволенні позову та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позов, посилаючись на порушення судом норм процесуального права щодо його повідомлення про час і місце слухання справи, а також повного та всебічного з'ясування обставин справи та дослідження доказів переходу права вимоги за договором іпотеки до позивача, неправильне застосування норм матеріального права (ст. ст. 572, 526, 629 ЦК України, ст. 33 Закону України «Про іпотеку»)

У решті судові рішення не оскаржуються та відповідно до ст. 335 ЦПК України в касаційному порядку не переглядаються.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції, з рішенням якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що відступлення права вимоги не відбулось, що встановлено рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 16 вересня 2013 року, яке набрало законної сили, і ці обставини не потребують доказування.

Крім того, іпотекодавець не був письмово повідомлений про відступлення прав за іпотечним договором.

Проте погодитися з такими рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій не можна, оскільки вони ухвалені з порушенням ст. 213 ЦПК України, без додержання вимог закону та повного і всебічного з'ясування обставин справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 04 травня 2007 року між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_3 укладено договір, за яким банк надав, а відповідач отримав 100 000 доларів США кредитних коштів та зобов'язався їх повернути до 04 травня 2022 року і сплатити 13,5 % річних.

На забезпечення виконання договору ОСОБА_4 передала в іпотеку належне їй нерухоме майно - приміщення готелю із рестораном по АДРЕСА_1.

30 січня 2009 року та 25 березня 2009 року між банком та позичальником укладені додаткові угоди до договору кредиту щодо зміни схеми погашення кредиту та зміни умов кредитного договору при реструктуризації боргу.

08 грудня 2011 року між АКБ «Укрсоцбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу права вимоги, за яким банк відступив позивачу права вимоги за кредитним та забезпечувальним договором.

Позичальник не виконав умови кредитного договору, внаслідок чого станом на 13 лютого 2014 року утворилась заборгованість у розмірі 1 321 208,41 грн.

21 лютого 2014 року відповідачам направлені письмові вимоги про наявність боргу та його сплату, однак ними не виконані.

Ухвалюючи рішення про відмову у зверненні стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення боргу, суд першої інстанції не врахував, що рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 16 вересня 2013 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_4 і визнано виконавчий напис нотаріуса про звернення стягнення на предмет іпотеки за цим договором таким, що не підлягає виконанню, з підстав відсутності у справі та на момент вчинення виконавчого напису нотаріально посвідченого та зареєстрованого у встановленому законом порядку договору про відступлення права вимоги, а також повідомлення боржника та іпотекодавця про відступлення права вимоги, що є перешкодою для вчинення напису.

Не надав цим обставинам відповідної оцінки та зробив передчасний висновок про те, що судом встановлені обставини відсутності доказів переходу до позивача права вимоги, що не підлягає доказуванню під час розгляду цієї справи (ст. 61 ЦПК України).

При цьому суд не врахував, що встановлені цим рішенням обставини стосуються правильності вчинення виконавчого напису нотаріусом та не з'ясував, чи можуть вони бути тими обставинами, які не підлягають доказуванню при розгляді цієї справи при вирішенні спору про звернення стягнення на предмет іпотеки, не встановив, який предмет спору у цій справі та які обставини підлягають доказуванню.

Разом із тим не перевірив доводів позивача про перехід до нього права вимоги за договором купівлі-продажу та те, що відсутність державної реєстрації відомостей про це та повідомлення іпотекодавця про перехід до нього права вимоги не може бути перешкодою для реалізації його права звернути стягнення на предмет іпотеки (ст. 24 Закону України «Про іпотеку»), не перевірив наявності в матеріалах справи цього договору та його чинності і умов, не надав цим обставинам відповідної оцінки, що суперечить вимогам процесуального права, зробив передчасний висновок про відмову в задоволенні позову.

Апеляційний суд, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, цих недоліків не усунув, на порушення ст. 303 ЦПК України не перевірив законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, постановив ухвалу з порушенням норм процесуального права.

Невиконання судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та є підставою для скасування ухвалених судових рішень та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції, як передбачено ст. 338 ЦПК України.

За таких обставин касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» потрібно задовольнити частково, рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 травня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 05 листопада 2014 року скасувати в частині відмови у задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, а справу в цій частині передати до суду першої інстанції на новий розгляд.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задовольнити частково.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 травня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 05 листопада 2014 року в частині відмови у задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки скасувати, а справу в цій частині передати до суду першої інстанції на новий розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: В.І. Амелін

В.П. Гончар

С.О. Карпенко

Д.О. Остапчук