У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,
суддів: Ізмайлової Т.Л., Наумчука М.І.,
Мостової Г.І., Ситнік О.М.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за договором позики та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_7 на заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 08 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 18 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2014 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом, у якому зазначав, що 27 вересня 2010 року ОСОБА_7 у рахунок плати за паркувальне місце для автомашини у житловому будинку по

АДРЕСА_1 та оформлення права власності на нього взяв у позивача у позику 9 тис. доларів США та 30 тис. грн зі строком повернення до 01 листопада 2010 року, про що надав розписку. При отриманні коштів відповідач приховав, що він не мав ніяких прав на продаж паркувальних місць для автомобілів, оскільки Приватне підприємство будівельна компанія «Поділля-Буд» (далі - ПП БК «Поділля-Буд») не було його власністю і на той час він у вказаній організації вже не працював.

Просив стягнути з ОСОБА_7 116 100 грн, що еквівалентно 9 тис. доларам США, та 30 тис. грн боргу за договором позики, а також відсотки на суму позики у розмірі 40 370 грн 15 коп., інфляційні втрати - 5 959 грн 88 коп. та 3 % річних - 29 530 грн 28 коп., 5 тис. грн витрат на правову допомогу та 15 тис. грн на відшкодування моральної шкоди.

Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області

від 08 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 18 лютого 2015 року, позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 146 100 грн боргу за договором позики від 27 вересня 2010 року, інфляційні втрати у розмірі 6 690 грн, 3 % річних у розмірі 16 907 грн 57 коп. та 5 тис. грн витрат на правову допомогу. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_7, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу суду апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши доводи касаційної скарги, вважає, що вона має бути задоволена частково.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов частково, суди керувалися тим, що належних доказів повернення грошових коштів за договором позики відповідачем не надано.

З такими висновками судів повністю погодитися не можна.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Вказані вимоги судами не дотримано.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно зі ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, − незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі щодо повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13.

Із матеріалів справи вбачається, що 29 вересня 2010 року ОСОБА_7 отримав від ОСОБА_6 грошові кошти у розмірі 9 тис. доларів США та 30 тис. грн для потреб ПП БК <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2015_02_01/pravo1/T102456.html?pravo=1> «Поділля-Буд», зобов'язавшись повернути вказану грошову суму до 01 листопада 2010 року. Також ОСОБА_7 зобов'язався з отриманої суми грошових коштів заплатити за паркувальне місце у житловому будинку по АДРЕСА_1 та відповідно оформити право власності на ОСОБА_6, що підтверджується розпискою (а. с. 8).

Постановою слідчого відділення розслідування злочинів у сфері господарської діяльності СВ ВМВ УМВС України у Вінницькій області від 28 вересня 2013 року про закриття кримінального провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, встановлено, що згідно з показаннями ОСОБА_6 він вніс у ПП БК «ПоділляБуд» грошові кошти у розмірі 30 тис. грн у якості завдатку за парко-місце, але купити парко-місце йому не вдалося, оскільки керівник ПП БК «ПоділляБуд» − ОСОБА_8 не внесла ці кошти у касу підприємства. Після цього ОСОБА_6 вирішив позичити ОСОБА_7 грошові кошти у розмірі 9 тис. доларів США, оскільки його цікавило парко-місце, а

ОСОБА_7 запевнив, що поверне 30 тис. грн, які ОСОБА_6 вніс у ПП БК «ПоділляБуд» (а. с. 9).

У судовому засіданні суду першої інстанції свідок ОСОБА_8 підтвердила передачу їй грошових коштів у розмірі 30 тис. грн у рахунок парко-місця і те, що кошти були витрачені на потреби ПП БК «ПоділляБуд» (а. с. 118).

Таким чином, позивач визнав, що грошові кошти у розмірі 30 тис. грн безпосередньо ОСОБА_7 не надавалися, проте суди на вказані обставини уваги не звернули і правової оцінки не надали.

Згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st10> суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

З урахуванням встановлених обставин справи суди не визначилися з тим, які правовідносини виникли між сторонами, якими нормами права вони врегульовані, і таким чином, неправильно вирішено спір.

Крім того, суди не врахували, що відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність − це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Оскільки у визначений у розписці строк - до 01 листопада 2010 року грошові кошти відповідачем повернуті не були, позивачу стало відомо про порушення його прав 02 листопада 2010 року і строк позовної давності для звернення до суду з позовом спливав 02 листопада 2013 року.

Із матеріалів справи вбачається, що у жовтні 2013 року ОСОБА_6 звертався до Вінницького міського суду Вінницької області з позовом про стягнення з ОСОБА_7 майнових збитків.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 02 грудня 2013 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 13 січня 2014 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 квітня 2014 року, позовну заяву ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про стягнення майнових збитків визнано неподаною та повернуто на підставі ч. ч. 1, 2 ст. 121 ЦПК України, оскільки недоліки позовної заяви не були усунуті у встановлений судом строк (а. с. 56−58, 61).

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності (ч. 1 ст. 265 ЦК України).

З огляду на ці вимоги закону, переривання перебігу позовної давності шляхом пред'явлення позову матиме місце у разі не лише подання до суду позову, а здійсненого з додержанням вимог процесуального закону, зокрема, ст. ст. 119, 120 ЦПК України. Тому, якщо судом у прийнятті позовної заяви відмовлено (ст. 122 ЦПК України) або її повернуто (ст. 121 названого Кодексу), то перебіг позовної давності не переривається.

Таким чином, повернення позовної заяви відповідно до ст. 121 ЦПК України свідчить про те, що ОСОБА_6 не був дотриманий встановлений порядок подання позову і позовна давність у цьому випадку не переривається.

Із даним позовом до суду ОСОБА_6 звернувся у лютому 2014 року (а. с. 2).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Із журналу судового засідання від 11 червня 2014 року вбачається, що ОСОБА_7 у суді першої інстанції, заявляв клопотання про застосування позовної давності (а. с. 69).

На вказані обставини суди уваги не звернули та неправильно застосували норми матеріального та процесуального права.

Суди не встановили повно, всебічно та обґрунтовано обставини справи, не надали належну оцінку наявним у справі доказам, порушили норми цивільного процесуального права, тому рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду мають бути скасовані з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 336, 338, 343, 344, 345, 347 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити частково.

Заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 08 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 18 лютого 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: В.О. Кузнєцов
Судді: Т.Л. Ізмайлова
Г.І. Мостова
М.І. Наумчук
О.М. Ситнік