Ухвала

іменем україни

25 березня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Колодійчука В.М.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, комунального виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства № 9, третя особа - орган опіки та піклування Житомирської міської ради, про вселення, усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням та укладення окремого договору найму; за зустрічним позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_3, третя особа - комунальне виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство № 9, про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 26 серпня

2014 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від

12 листопада 2014 року,

встановила:

У липні 2011 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що вона разом зі своєю неповнолітньою дочкою ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрована у АДРЕСА_1. Крім них, у квартир зареєстровані і проживають її батьки: ОСОБА_4, ОСОБА_5 та її сестра - ОСОБА_6 Вказана квартира знаходиться у будинку державного житлового фонду та у власність у порядку приватизації не передавалась. Наймачем квартири є ОСОБА_4 Вона та її дочка нарівні з наймачем мають право користуватися усіма правами та нести обов'язки, що витікають з договору найму жилого приміщення, проте відповідачі чинять їй перешкоди у користуванні квартирою та не пускають її з дитиною до спірної квартири, яка є єдиним місцем проживання.

Ураховуючи викладене, просила вселити її та неповнолітню дочку ОСОБА_7 у квартиру АДРЕСА_1, зобов'язати відповідачів надати їй ключі від квартири, не чинити перешкод у користуванні даною квартирою, виділити їй та неповнолітній дочці у користування жилу кімнату 7, площею 15,7 кв.м, а відповідачам - кімнату, площею 9,7 кв.м позначену цифрою 4, і кімнату, площею 13,2 кв.м, позначену цифрою 6, та зобов'язати комунальне виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство № 9 укласти з нею окремий договір найму на вказане жиле приміщення.

У лютому 2012 року ОСОБА_4, ОСОБА_8 та

ОСОБА_6 звернулись до суду із зустрічною позовом, у якому просили визнати ОСОБА_3 з її неповнолітньою дочкою ОСОБА_7 такими, що втратили право на користування жилим приміщенням квартири АДРЕСА_1 у порядку передбаченому ст. 71 ЖК УРСР.

Позов мотивували тим, що у 2003 році ОСОБА_3 вступила у фактичні шлюбні відносини з ОСОБА_9 і, створивши з ним сім'ю, у спірній квартирі не проживала. Після народження дитини вони проживали у найманій квартирі АДРЕСА_3, з якої потім переселилися до квартири АДРЕСА_4, яка зареєстрована на ім'я матері ОСОБА_9 - ОСОБА_10

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 26 серпня

2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 12 листопада 2014 року, ОСОБА_3 відмовлено у задоволенні заявленого позову.

Зустрічний позов ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 задоволено.

Визнано ОСОБА_3 разом із неповнолітньою дитиною

ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, такими, що втратили право користування жилим приміщенням квартири АДРЕСА_1.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати ухвалені у справі судові рішення та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити, зустрічний позов залишити без задоволення, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю - доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючі позовні вимоги ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що ОСОБА_3 втратила право користування жилою площею на підставі ст. 71 ЖК України, оскільки у добровільному порядку залишила спірну квартиру, тривалий час понад терміни, встановлені ст. 71 ЖК України, у ній не проживала без поважних причин, нею не цікавилась, не брала участі в її утриманні .

Проте повністю з таким висновком погодитися не можна, виходячи з наступного.

Установлено, що наймачем квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_4, як члени сім'ї наймача у спірній квартирі зареєстровані його дружина ОСОБА_5, дочки: ОСОБА_11 та ОСОБА_3 і малолітня онука ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Дана квартира належить до державного житлового фонду.

Положеннями ст. 64 ЖК УРСР визначено, що члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення, в тому числі правом на користування жилим приміщенням.

Обґрунтовуючи зустрічний позов ОСОБА_4, ОСОБА_8 та

ОСОБА_6 посилались на те, що ОСОБА_3 зі своєю дочкою не проживають у спірній квартирі без поважних причин, понад установлений

ст. 71 УРСР України термін, а тому є такими, що втратили право на користування жилим приміщенням квартири АДРЕСА_1.

Відповідно до ст. ст. 71, 72 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом 6 місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад 6 місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 10 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням ( ст. 71 ЖК України), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавства не встановлює, в зв'язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи.

Таким чином, під час вирішення питання про втрату членом сім'ї наймача права на користування жилим приміщенням з'ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Усупереч вимогам ст. ст. 212, 213 ЦПК України висновки суду не ґрунтуються на доказах.

Суд визнав установленими ті обставини, які не підтверджені належними доказами.

Судом узагалі не встановлено строк, з якого та по який час

ОСОБА_3, та її дочка ОСОБА_7 не проживали у вказаній квартирі без поважних причин, що позбавляє можливості перевірити, чи перевищує він установлений ст. 71 ЖК України термін, протягом якого за тимчасово відсутнім зберігається право користування жилим приміщенням.

Відповідно до наявного у матеріалах справи акта від 9 лютого

2012 року, затвердженого начальником житлового органу, ОСОБА_3, та її дочка ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, не проживають у АДРЕСА_1 понад вісім років. Проте в даному акті не наведено причин їх непроживання.

Крім того, зі змісту постанови про відмову в порушенні кримінальної справи від 28 листопада 2011 року слідує, що підставою непроживання

ОСОБА_3 у спірній квартирі є неприязні стосунки з іншими членами сім'ї: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, а також встановлення у спірній квартирі нових металевих дверей та відсутність у ОСОБА_3 ключів від неї (а.с. 54).

Наявність неприязних стосунків, які унеможливлюють спільне проживання з ОСОБА_3 відповідачі не заперечували, а також відсутність у ОСОБА_3 ключів від квартири та факт заміни дверей.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, апеляційний суд посилаючись на норми ч. 1 ст. 71, 72 ЖК України належним чином зазначені обставини не перевірив, не визначив їх поважність та, враховуючи передбачений ст. 71 ЖК України термін збереження права на спірне жиле приміщення, не з'ясував, які заходи вживалися нею для відновлення її житлових прав, а зіславшись на те, що ОСОБА_3 не переїжджала до спірної квартири, спроб для вселення не вчиняла з 2005 по 2011 роки, не вказав, якими доказами це стверджується.

Оскільки суд апеляційної інстанції не дав оцінки наданому доказу, що свідчить про неповне встановлення фактичних обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, що призвело до неправильного вирішення спору.

За таких обставин, постановлена апеляційним судом ухвала не може вважатися законною і обґрунтованою, у зв'язку із чим, відповідно до

ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 12 листопада

2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді:В.С. Висоцька

В.М. Колодійчук

О.В. Умнова

І.М. Фаловська