Ухвала

іменем україни

17 червня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого суддів: Дьоміної О.О., Іваненко Ю.Г., Парінової І.К., Маляренка А.В., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» про визнання частково недійсним кредитного договору, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Чернігівської області від 18 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом, мотивуючи його тим, що п. 8 кредитного договору № R3В, укладеного 27 квітня 2014 року між Публічним акціонерним товариство «ВТБ Банк» (далі - ПАТ «ВТБ Банк») та позивачем, фактично є третейською угодою, однак ОСОБА_6 не було роз'яснено зміст цієї угоди, чим порушено його права як сторони договору і споживача банківських послуг.

Рішенням Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 14 січня 2015 року позов ОСОБА_6 задоволено. Визнано недійсним з моменту укладення пункт 8 підпункти 8.1, 8.2, 8.3 кредитного договору від 27 квітня 2014 року № R3В між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_6 Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 18 лютого 2015 року рішення місцевого суду скасовано, ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення апеляційного суду Чернігівської області від 18 лютого 2015 року, залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права.

Перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню на таких підставах.

Судом першої інстанції встановлено, що між ОСОБА_6 та ПАТ «ВТБ Банк» 27 квітня 2012 року було укладено кредитний договір № R3В, за яким споживачу надано споживчий кредит у розмірі 76 тис. грн на термін до 27 квітня 2016 року зі сплатою 31 % річних та щомісячним погашенням заборгованості з основного зобов'язання та відсотків.

Позивач просив суд визнати недійсним п. 8 та підпункти 8.1, 8.2, 8.3 даного кредитного договору, які містять третейське застереження, за своїм змістом є третейською угодою в розумінні ст. 12 Закону України «Про третейські суди».

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що Законом України від 03 лютого 2011 року «Про внесення змін до ст. 6 Закону України «Про третейські суди», ч. 1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди» доповнено п. 14, за яким третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку. Вказаний закон набрав чинності 12 березня 2011 року, тобто ще до укладення кредитного договору між сторонами.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив з того, що за наявності у кредитному договорі третейського застереження (окремої третейської угоди) при вирішенні спору суд має враховувати положення пункту 14 частини першої статті 6 Закону України від 11 травня 2004 року № 1701-IV «Про третейські суди» про те, що справи щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки), не підлягають розгляду третейськими судами. Тому за наявності вказаного третейського застереження (окремої третейської угоди) залишення позовної заяви споживача без розгляду на підставі пункту 6 частини першої статті 207 ЦПК є неприпустимим. Такі заяви підлягають вирішенню і за наявності з цього приводу рішення третейського суду, прийнятого за межами його компетенції. При цьому відповідно до положень Закону України «Про захист прав споживачів» банк не є споживачем (згідно з абз. 2. п. 3 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин»).

Договір сторін про передачу спору на розгляд третейського суду у випадках, передбачених законом (стаття 17 ЦПК), не є відмовою від права на звернення до суду за захистом, а одним зі способів реалізації права на захист своїх прав та інтересів.

Проте з такими висновками суду апеляційної інстанції погодитись не можна виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 5 Закону України «Про третейські суди» передбачено, що юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.

Згідно з частиною першою статті 12 Закону України «Про третейські суди» третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди.

Статтею 6 Закону України «Про третейські суди» визначено категорії справ, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, розгляд яких заборонений третейськими судами.

Законом України «Про внесення змін до статті 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам» частину першу статті 6 Закону України «Про третейські суди» доповнено пунктом 14, згідно з яким третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Зазначений Закон набрав чинності 12 березня 2011 року.

Апеляційний суд, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, вищевикладеного не врахував, не звернув уваги на те, що на час укладання кредитного договору (27 квітня 2012 року) Закон України «Про третейські суди» містив заборону на розгляд третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки), що було правильно встановлено місцевим судом.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 20 травня 2015 року у справі № 6-64цс15.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що третейське застереження в кредитному договорі від 27 квітня 2012 року між ОСОБА_6 і ПАТ «ВТБ Банк» було укладено в порушення вимог пункту 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди», і в цій частині кредитний договір слід визнати недійсним.

Безпідставно скасувавши законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції, апеляційний суд припустився помилки у застосуванні процесуального закону, у зв'язку із чим рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Чернігівської області від 18 лютого 2015 року скасувати, рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 14 січня 2015 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий0Головуючий0 Головуючий О.О. Дьоміна
Судді:Ю.Г. Іваненко А.В. Маляренко І.К. Парінова О.В. Ступак