АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И [1]

05 лютого 2015 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого - Немировської О.В.

суддів - Ящук Т.І., Чобіток А.О.

при секретарі - Басюк Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Інформаційний центр», ОСОБА_2 про зобов'язання видати наказ про звільнення, стягнення заборгованості по заробітній платі, вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку, відшкодування моральної шкоди,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 18 серпня 2014 р.

встановила:

у січні 2014 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив зобов'язати ДП «Інформаційний центр» видати наказ про його звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, внести запис про його звільнення до трудової книжки та видати трудову книжку, стягнути на його користь вихідну допомогу в сумі 19 996 грн. 20 коп., а також суми, належні йому до виплати, компенсацію за невикористану відпустку та стягнути компенсацію моральної шкоди в розмірі 20 000 грн., посилаючись на те, що він подав заяву про звільнення з 08.10.2013 р. відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України, однак його звільнено не було, а також не було виплачено заробітну плату за жовтень 2013 р. і виплати, що належать при звільненні.

В ході розгляду справи позивач уточнив свої вимоги та просив: звільнити його з 08.10.2013 р. за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, стягнути заробітну плату за жовтень 2013 р. в сумі 1 964 грн. 95 коп., вихідну допомогу в сумі 24 758 грн. 37 коп., середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку 79 776 грн. 97 коп., моральну шкоду - 20 000 грн.

Рішенням Солом'янського районного суду м.Києва від 18 серпня 2014 року в задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що він працював у відповідача з 01.12.1999 р., з 01.02.2008 р. - на посаді помічника генерального директора з питань внутрішньої безпеки підприємства. З 23.09.2013 р. його було позбавлено робочого місця та фактично відсторонено від роботи, а 04.10.2013 р. не було виплачено заробітну плату. Тому 07.10.2013 р. він подав заяву про звільнення з 08.10.2013 р. відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України, однак звільнено його не було, не видано трудову книжку та не проведено розрахунок при звільненні. В ході розгляду справи позивач уточнив свої вимоги та просив: звільнити його з 08.10.2013 р. за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, стягнути заробітну плату за жовтень 2013 р. в сумі 1 964 грн. 95 коп., вихідну допомогу в сумі 24 758 грн. 37 коп., середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку 79 776 грн. 97 коп., моральну шкоду - 20 000 грн.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 18 серпня 2014 року в задоволенні позову було відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач, подавши 07.10.2013 р. заяву про своє звільнення з 08.10.2013 р., продовжував виконувати свої службові обов'язки, за що йому було нараховано та виплачено заробітну плату. Оскільки наразі позивача не звільнено з роботи, також відсутні підстави для стягнення компенсації за невикористані відпустки, вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Такий висновок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим та відповідає встановленим по справі обставинам.

Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та послався на положення ст. 38, 47, 116, 117, 237-1 КЗпП України.

Як видно з матеріалів справи, розпорядженням т.в.о. генерального директора ДП «Інформаційний центр» МЮ України від 30.09.2013 р. №11 ОСОБА_5, було встановлено робоче місце в кабінеті №401.

Позивач 07.10.2013 р. подав заяву про звільнення з 08.10.2013 р. відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Однак, 08.10.2013 р. позивач захворів і йому було видано листок по тимчасовій втраті працездатності терміном до 11.10.2013 р. Вказаний листок він передав для оплати 14.10.2013 р.

Згідно Виписки з бази даних пропускної системи на ДП «Інформаційний центр» позивач перебував на роботі 14, 15, 16 та 17 жовтня 2013 р.

Оскільки ОСОБА_1 був матеріально-відповідальним працівником, 16.10.2013 р. відбувалось здача-приймання матеріальних цінностей з ОСОБА_1, під час якого було виявлено відсутність матеріальних цінностей (а/с125).

Вказані дні обліковувались в табелях обліку використання робочого часу як робочі (а/с149).

Відповідно до Виписки про рух коштів по картковому рахунку, позивачу було перераховано заробітну плату: 09.10.2013 р. в сумі 3 180 грн., 18.10.2013 р. в сумі 2 197 грн. 77 коп., 21.11.2013 р. в сумі 2 738 грн. 26 коп. (а/с 39).

Доводи, викладені позивачем в апеляційній скарзі, були предметом перевірки суду першої інстанції та отримали належну правову оцінку.

Посилання апелянта на ту обставину, що він подав заяву про звільнення за власним бажанням з 08.10.2013 р., а тому його мали звільнити незалежно від періоду тимчасової непрацездатності, не спростовують висновків суду та не можуть бути підставою для задоволення його позовних вимог, оскільки після закінчення періоду тимчасової непрацездатності позивач продовжував виходити на роботу та надав вказаний листок з тимчасової непрацездатності для оплати роботодавцю.

Таким чином, судом першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини справи, перевірено їх доказами, правильно застосовано норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а рішення Солом'янського районного суду м.Києва від 18 серпня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді

№ справи: 760/623/14-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/379/2015

Головуючий у суді першої інстанції: Лазаренко В.В.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.

.