У Х В А Л А

Іменем України

27.01.2015 м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючогосудді КОНДОРА Р.Ю.

суддівКОЖУХ О.А., ЧУЖІ Ю.Г.

при секретаріМАРЧИШАКУ Ю.М.

за участю сторін розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Ужгородського військового лісництва про поновлення на роботі та оплату вимушеного прогулу, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 14 жовтня 2014 р., -

в с т а н о в и л а :

26.08.2014 ОСОБА_3 звернувся до суду із зазначеним позовом до Ужгородського військового лісництва, мотивуючи наступним. 18.05.2007 позивач був прийнятий на роботу на посаду лісника Ужгородського військового лісництва на невизначений строк. 01.05.2013 позивача було переведено на посаду майстра лісу, а 31.12.2013 позивача було повідомлено про звільнення з роботи за згодою профспілкового комітету, у зв'язку з новорічними святами йому було запропоновано прийти за трудовою книжкою 08.01.2014.

З'явившись за трудовою книжкою, позивач з'ясував, що згідно із записом у ній його звільнено за ст. 43 КЗпП України, що є перешкодою для подальшого працевлаштування. Директор лісництва ОСОБА_4 почав шантажувати позивача та змушувати його написати заяву про звільнення за власним бажанням і в такому випадку обіцяв анулювати попередній запис. Будучи необізнаним із правовими нормами, піддавшись психологічному тиску, позивач під впливом директора написав 08.01.2014 заяву про звільнення з роботи за власним бажанням. Фактично позивача було звільнено з роботи з 08.01.2014, але наказом від 31.12.2013 № 71/к. Навіть з урахуванням написаної позивачем заяви таке звільнення з роботи не відповідає положенням ст. 38 КЗпП України, яка передбачає двотижневий строк попередження власника про звільнення та інші умови. Крім того, вже після цього позивач зрозумів, що підстав для звільнення його відповідно до ст. 43 КЗпП України за ініціативою роботодавця не було, а в трудовій книжці відсутнє зазначення підстави для звільнення, передбаченої ст. 40 або ст. 41 КЗпП України. За результатами перевірки, проведеної Територіальною державною інспекцією праці, було встановлено, що ОСОБА_4 порушив вимоги ст. 38 ч. 1 КЗпП України, за що його було притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 40 ч. 1 КУпАП.

Виходячи з викладеного, позивач вважає, що має бути поновлений на роботі з оплатою вимушеного прогулу. Позивач пропустив строк звернення до суду за захистом порушених трудових прав через події, що відбуваються в Україні, докази про що будуть подані суду.

Посилаючись на ці обставини, позивач просив поновити строк звернення до суду, поновити його на посаді майстра лісу Ужгородського військового лісництва з 08.01.2014 і стягнути на його користь з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 14.10.2014 у позові відмовлено.

Позивач рішення суду оскаржив, на обґрунтування апеляції посилається на ті ж доводи, якими мотивувався позов. Вказує також, що суд не повною мірою врахував його доводи, зокрема, щодо притягнення директора лісництва до адмінвідповідальності, тоді як саме захист своїх прав у справі про адмінправопорушення, а також погрози роботодавця, систематичні відвідання позивачем правоохоронних органів внаслідок звернень роботодавця перешкодили позивачу взяти участь у цивільній справі про поновлення на роботі, через що перший поданий ним позов було залишено без розгляду. Суд не взяв до уваги, що з позивачем не був належно проведений розрахунок у зв'язку зі звільненням, йому невідомо, чи проведений такий розрахунок на даний час, тоді як непроведення розрахунку зі звільненим працівником є триваючим правопорушенням. Дії роботодавця щодо видачі трудової книжки не в день звільнення, проведення розрахунку частинами переривали перебіг строку позовної давності для позивача. В той же час, належний до виплати середній заробіток позивачу за період з 09.01.2014 по 14.10.2014 становить 21483,24 грн. Апелянт просить рішення суду скасувати, позов - задовольнити.

У письмових запереченнях на апеляцію відповідач вказує на її необґрунтованість, на недоведеність позову по суті та на пропуск позивачем строку, передбаченого законом для захисту порушеного трудового права.

Заслухавши доповідь судді, пояснення позивача ОСОБА_3, який апеляцію підтримав, представника відповідача ОСОБА_5, який апеляцію не визнав, дослідивши матеріали справи, оглянувши матеріали цивільної справи № 303/2017/14-ц, обговоривши доводи сторін, суд приходить до такого.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з його необґрунтованості та недоведеності. Рішення суду відповідає вимогам закону, обставинам справи та ґрунтується на доказах, яким дано правильну оцінку.

Встановлено, що з 18.05.2007 ОСОБА_3 був прийнятий на роботу до Ужгородського військового лісництва на посаду лісника, з 01.05.2013 був переведений на посаду майстра лісу, а наказом від 31.12.2014 № 71/к був звільнений з роботи згідно ст. 38 КЗПП України (а.с. 5-6, 15). У 2013 р. роботодавець наказом від 22.05.2013 № 44/в притягував позивача до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани внаслідок виявлення у ввіреному тому обході № 18 самовільної рубки деревини, чим була заподіяна шкода лісовому господарству (а.с. 46, 89), дисциплінарне стягнення ОСОБА_3 не оспорювалося.

У період 19.-30.12.2013 у лісництві було проведене службове розслідування за фактом незаконного відпуску дров з 18-го обходу майстром лісу ОСОБА_3, за результатами якого начальник лісництва ОСОБА_4 звернувся 30.12.2013 за вих. № 382 до первинної профспілкової організації лісництва із поданням про надання згоди на звільнення ОСОБА_3 з роботи за систематичне невиконання службових обов'язків, порушення трудової дисципліни, незбереження майна, вчинення ним за місцем роботи розкрадання (а.с. 47-49, 51-53). З письмового пояснення від 20.12.2013, яке у зв'язку зі службовим розслідуванням дав ОСОБА_3, випливає, що він визнав факт відпуску дров без документів (а.с. 51).

Під час апеляційного розгляду справи були оглянуті оригінали Книги реєстрації наказів Ужгородського військового лісництва, подання роботодавця до профорганізації, протоколу від 30.12.2013 № 4 засідання профкому ППО Ужгородського військового лісництва, наказів, що видавалися у зв'язку з вирішенням питання про звільнення ОСОБА_3 з роботи. Як убачається з документів, профком дав згоду на звільнення працівника з роботи, начальник лісництва 31.12.2013 видав наказ № 70/к про звільнення ОСОБА_3 з посади майстра лісу з 08.01.2014 «згідно ст. 43 КЗпП України» (а.с. 90). Наказ № 70/к зареєстровано в Книзі реєстрації наказів, у трудовій книжці працівника зроблено відповідний запис під № 6 (а.с. 6).

Водночас у справі міститься власноручно написана позивачем, що він визнав, заява від 31.12.2013, якою він просив звільнити його з роботи за власним бажанням з 08.01.2014, на заяві містяться датовані 31.12.2013 резолюції начальника лісництва ОСОБА_4 щодо оформлення звільнення ОСОБА_3 на підставі ст. 38 КЗпП України з 08.01.2014 «за власним бажанням» та про передачу обходу № 18 іншому майстру лісу (а.с. 37). Цього ж дня, 31.12.2013, був виданий наказ № 70/к-1, яким наказ від 31.12.2013 № 70/к був анульований, про що є запис у Книзі реєстрації наказів, а також є запис під № 7 у трудовій книжці про те, що запис № 6 слід вважати недійсним. Цього ж дня, 31.12.2013, був виданий наказ № 71/к, яким ОСОБА_3 звільнено з роботи з 08.01.2014 згідно зі ст. 38 КЗпП України (за власним бажанням) (а.с. 15), про що здійснені відповідні записи у Книзі реєстрації наказів та у трудовій книжці (запис № 8). У наказі міститься підпис працівника про ознайомлення з ним, а також підпис працівника, датований 08.01.2014, про одержання трудової книжки.

Матеріалами цивільної справи № 303/2017/14-ц підтверджується, що 28.03.2014 ОСОБА_3 подавав до Мукачівського міськрайонного суду позов до Ужгородського військового лісництва про поновлення на роботі. Із заяви вбачається, що позивач наводив ті самі доводи, що і в даній справі, крім того, в заяві немає ніякої мотивації щодо причин пропуску строку звернення до суду з позовом, не має й прохання про поновлення строку. Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду від 21.05.2014 заяву залишено без розгляду з підстав, передбачених ст. 207 ч. 1 п. 3 ЦПК України (а.с. 57).

У зв'язку зі звільненням позивач звертався до Територіальної інспекції з питань праці у Закарпатській області, внаслідок чого інспекція притягла начальника Ужгородського військового лісництва ОСОБА_4 до адміністративної відповідальності на правопорушення, передбачене ст. 41 ч. 1 КУпАП (а.с. 9-10). Однак, постановою судді Перечинського районного суду від 05.05.2014 провадження у справі № 304/470/14-п щодо ОСОБА_4 про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 41 ч. 1 КУпАП, закрито на підставі ст. 247 п. 1 КУпАП - у зв'язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення (а.с. 27-29). Постановою Апеляційного суду Закарпатської області від 28.05.2014 постанову судді Перечинського районного суду від 05.05.2014 залишено без змін (а.с. 30-32). Вищевказаними судовими рішеннями встановлено, зокрема, що: ОСОБА_3 подав заяву про звільнення з роботи за власним бажанням 31.12.2013, вказав у ній бажаний день звільнення - 08.01.2014, з чим керівник ОСОБА_4 погодився, тож права працівника не порушені; доводи ОСОБА_3 про те, що він писав заяву під примусом і обманом, суд не прийняв, оскільки такі не були підтверджені належними і допустимими доказами, навпаки, були спростовані показаннями свідка ОСОБА_7 Із показань цього свідка випливає, що 31.12.2013 ОСОБА_3, будучи вже звільненим з роботи за ініціативою роботодавця, сам звернувся до свідка як до голови профорганізації з проханням посприяти у зміні формулювання звільнення, що дозволить йому в подальшому працевлаштуватися, вказав бажаний день звільнення (08.01.2014), про що свідок повідомив начальника лісництва і той погодився та видав відповідні накази.

За наведених вище конкретних обставин, суд не мав підстав для висновку про те, що звільнення працівника з роботи було здійснене проти його волі та порушило його права. За загальним правилом, установленим частиною 1 статті 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні, що, втім, не виключає права роботодавця звільнити працівника і раніше двотижневого строку попередження, враховуючи відповідне прохання працівника. Понад те, порушення установленого частиною 1 статті 38 КЗпП України правила не є безумовною підставою для поновлення працівника на роботі, доказів відкликання працівником заяви теж немає. Звільнення в такий спосіб не змінює його правової природи як розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, з ініціативи працівника (умовно - «звільнення за власним бажанням»). Суд також слушно зазначив у рішенні, що подача працівником заяви з метою уникнути відповідальності за винні дії не може розцінюватись як примус до цього. Доводи позивача щодо його шантажу, психологічного тиску з боку керівника колегія суддів вважає бездоказовими і такими, що суперечать встановленим обставинам справи, за яких, на переконання колегії, керівник лісництва не мав причин для таких дій, тоді як саме позивач мав причини прохати про звільнення на підставі ст. 38 КЗпП України.

Якщо вимоги позивача є правомірними і це встановлено судом, але пропущено строк для звернення до суду і такий не поновлено, суд відмовляє в позові внаслідок пропуску цього строку, у випадку ж встановлення необґрунтованості позовних вимог при одночасному пропуску зазначеного строку, суд відмовляє в позові по суті. Суд дійшов вірного висновку про необґрунтованість і недоведеність позову (ст.ст. 10, 11, 57-61 ЦПК України), тому правильно відмовив у ньому по суті. Вірним є і висновок суду про пропуск позивачем установленого законом місячного строку для звернення працівника до суду з позовом про поновлення на роботі (ст. 233 ч. 1 КЗпП України) та про відсутність підстав для його поновлення через необґрунтованість відповідних доводів, що, однак, з огляду на відмову в позові по суті значення не має.

Суд першої інстанції розглядає справу в межах заявлених позовних вимог, апеляційний суд перевіряє судове рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції (ст. 10 ч. 1, ст. 303 ч. 1 ЦПК України). За приписами ст. 235 КЗпП України, ст.ст. 212-215 ЦПК України, рішення про поновлення працівника на роботі та стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу може бути ухвалене лише у випадку доведеності відповідного позову щодо незаконності звільнення. Беручи до уваги, що позивач не довів своїх вимог, підстав для вирішення питання про стягнення на його користь з роботодавця середнього заробітку за час вимушеного прогулу немає, а міркування в апеляційній скарзі щодо неналежного, за твердженням апелянта, розрахунку, визначення відповідних його параметрів не мають значення для вирішення справи за апеляцією і, крім того, виходять за межі доводів позову. Колегія суддів не бере до уваги і твердження апелянта про начебто переривання частковими виплатами заробітку строку звернення до суду, оскільки вони необґрунтовані, невірні по суті, не стосуються строку, про який ідеться, і не впливають на рішення суду щодо відмови в позові про поновлення на роботі. Водночас звільнений працівник, за наявності для того підстав, не позбавлений права ставити в окремому процесі з відповідним предметом позову і предметом доказування вимоги про проведення розрахунку з ним.

Відтак, на підставі ст. 308 ЦПК України апеляцію, яка законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції не спростовує, слід відхилити, рішення суду, що ухвалене з дотриманням норм матеріального права, залишити без змін.

Керуючись ст. 307 ч. 1 п. 1, ст.ст. 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, рішення Мукачівського міськрайонного суду від 14 жовтня 2014 р. - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді