Провадження №2/761/1068/2015
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

29 січня 2015 року Шевченківський районний суд м. Києва

В складі головуючого судді Волокітіної Н.Б.,

При секретарі Беширові О.О.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Київоблбуд", Комунального підприємства "Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна", треті особи: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання права власності та зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання права власності на житлові та нежитлові приміщення (а.с. 5 т.2). В ході розгляду справи позивач уточнив позовні вимоги (а.с. 17 т.4) та просить визнати за ним право власності на 986,63 кв.м в будинку за адресою АДРЕСА_1, а саме: на квартири НОМЕР_2, площею 216,9 кв.м, НОМЕР_3, площею 120,61 кв.м, НОМЕР_4, площею 188,50 кв.м,НОМЕР_5 на 9-10 поверхах, площею 287,32 кв.м та на нежилі приміщення (офісні приміщення), загальною площею 144,43 кв.м, на п'ять паркувальних місць, які розташовані в підземній стоянці в будинку АДРЕСА_1 зобов'язати ТОВ "Київоблбуд" передати за актом прийому-передачі у власність позивачу зазначені об'єкти нерухомості в будинку за адресою АДРЕСА_1; зобов'язати ТОВ "Київоблбуд" повернути позивачу залишок суми в розмірі 88866 грн, що еквівалентно 28,87 кв.м; зобов'язати КП "Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна" зареєструвати право власності ОСОБА_1 на зазначені об'єкти нерухомості у будинку за адресою АДРЕСА_1 в м. Києві.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 27.07.2002 року між ТОВ "Київоблбуд", ТОВ "НВК "Укрінвестбуд", ТОВ "Гранд" було укладено договір № 07/07-2 про спільну діяльність.

30.01.2004 року між ОСОБА_1 та ТОВ "Київоблбуд", ТОВ "НВК "Укрінвестбуд", ТОВ "Гранд" було укладено додаткову угоду до договору про спільну діяльність і позивача прийнято за додатковою угодою четвертою стороною до складу учасників спільної діяльності за спільним рішенням сторін. Відповідно до даної угоди ОСОБА_1 взяв на себе зобов'язання здійснити інвестування будівництва будинку по АДРЕСА_1 у сумі еквівалентній 1 307 500 дол. СІІІА, що за курсом НБУ на день підписання цієї додаткової угоди становило 6 968 975 грн. та зобов'язувався фінансувати будівництво відповідно до відкоригованого графіку фінансування. Позивачем ОСОБА_1 було сплачено 3 037 100 грн. Не дивлячись, що позивачем була сплачена не в повному обсязі сума грошових коштів за договором про спільну діяльність, позивач вважає, що все одно набув право власності на майно, в межах суми внесених коштів, а оскільки в досудовому порядку ТОВ "Київоблбуд" відмовляється передати позивачу майно, останній вимушений був звернутися до суду з вказаним позовом для захисту свого порушеного права.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити.

Треті особи ОСОБА_4 та його представник, ОСОБА_5 та представник третьої особи ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечували проти позову, оскільки вимоги позивача про визнання за ним права власності на нерухоме майно, яке належить третім особам суперечить не тільки принципу непорушності права власності третіх осіб, а й порушують конституційне право на житло, гарантоване ст.. 47 Конституції України.

Представники відповідачів ТОВ "Київоблбуд", КП "Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна" та треті особи ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_7 в судове засідання не з'явилися повторно, про час та місце слухання справи повідомлялися належним чином, відповідач ТОВ "Київоблбуд" також повідомлявся через оголошення в газеті "Урядовий кур'єр" № 8 (5382) від 17.01.2015 року.

Таким чином, суд вважає за можливе розглядати справу без участі представників відповідачів та третіх осіб ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_7 за наявними у справі доказами.

Вислухавши пояснення представника позивача, третіх осіб та представників третіх осіб, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що 27.07.2002 року між ТОВ "Київоблбуд", ТОВ "НВК "Укрінвестбуд", ТОВ "Гранд" було укладено договір про спільну діяльність № 07/07-2, відповідно до умов якого спільна діяльність передбачала організацію спільної роботи з інвестування, проектування, будівництва, монтажних, спеціальних, опоряджувальних робіт по придбанню необхідного устаткування й інвентарю, пов'язаних з будівництвом і здачею в експлуатацію житлового будинку АДРЕСА_1. Загальна сума інвестицій становила 1850000,0 дол. США, що станом на час укладення цього договору складало 9325400 грн. (а.с. 13 т. 2).

21.08.2002 року між ОСОБА_1 та ТОВ "НВК "Укрінвестбуд" було укладено договір інвестування (а.с. 6 т.1). Відповідно до п. 1.1. даного договору сторони організують спільну роботу з інвестування, проектування, будівництва, монтажних спеціальних та опоряджувальних робіт, по придбанню необхідного устаткування й інвентарю, пов'язаних з будівництвом і здачею в експлуатацію житлового будинку по АДРЕСА_1

12.03.2003 року між ТОВ "Київоблбуд", ТОВ "НВК "Укрінвестбуд", ТОВ "Гранд" було укладено додаткову угоду до договору про спільну діяльність (а.с. 226 т. 2), відповідно до якої сторони вирішили доповнити договір про спільну діяльність п. 8.4 наступного змісту: сторона, яка допустила прострочку фінансування свого паю (частки) в будинку (будинок АДРЕСА_1) більш як на 4 місяці підряд, позбавляється прав на закріплені за такою стороною для розпорядження квартири, офісні приміщення та гаражні місця. Інші сторони договору, в межах сплаченої суми стороною, яка допустилася 4-х місячної прострочки з оплати, самостійно вирішують питання закріплення за стороною, що прострочила, квартир, офісних приміщень та гаражних місць, про що укладають відповідний акт.

30.01.2004 року між ТОВ "Київоблбуд", ТОВ "НВК "Укрінвестбуд", ТОВ "Гранд" та ОСОБА_1 була укладена додаткова угода до договору про спільну діяльність (а.с. 18 т. 2), за умовами якої ОСОБА_1 став повноправним учасником договору про спільну діяльність та зобов'язувався інвестувати 6968975 грн., що за курсом НБУ на час підписання цієї додаткової угоди складало 1307500 дол. США.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 11.10.2012 року (а.с. 30 т.4), по цивільній справі за позовом ТОВ "Київоблбуд" до ОСОБА_1, третя особа: ТОВ "Гранд" про розірвання додаткової угоди від 30.01.2004 року до договору про спільну діяльність, в задоволенні позову відмовлено та встановлено, що ОСОБА_1 було сплачено на виконання договору про спільну діяльність 3037100 грн. і договір про спільну діяльність припинив свою дію з 09.08.2007 року - часу ліквідації ТОВ "НВК "Укрінвестбуд".

Згідно ч.ч. 1, 4 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Частиною 1 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд

Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Так, звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач, здійснив розрахунок площ житлових та нежитлових приміщень, які йому повинні бути передані за актом ТОВ "Київоблбуд", відповідно до сум, які ним були сплачені на виконання договору про спільну діяльність, при цьому просив суд визнати право власності на ці приміщення.

Однак, як встановлено судом, зазначені позивачем приміщення на праві приватної власності належать третім особам, що підтверджується правовстановлюючими документами, копії яких знаходяться в матеріалах справи.

Відповідно до положень ст. 346 ЦК України, право власності припиняється у разі:1) відчуження власником свого майна; 2) відмови власника від права власності;3) припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; 4) знищення майна; 5) викупу пам'яток культурної спадщини; 6) примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об'єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; 8) звернення стягнення на майно за зобов'язаннями власника; 9) реквізиції; 10) конфіскації; 11) припинення юридичної особи чи смерті власника.

Право власності може бути припинене в інших випадках, встановлених законом.

Таким чином, твердження позивача, що укладені договори, на підставі яких треті особи набули право власності на спірні приміщення є недійсними, оскільки на час відчуження майна Шевченківським районним судом м. Києва було вжито заходи забезпечення позову, про що було винесено 21.06.2006 року відповідну ухвалу, суд не приймає до уваги, оскільки позивач вказані договори в судовому порядку не оскаржував, і у вказаній ухвалі не конкретизовано взагалі ці приміщення, а частина приміщень була відчужена до винесення судом відповідної ухвали.

Крім того, за час розгляду справи позивач не оспорював той, факт, що ним не було здійснено в повному обсязі виконання зобов'язань за договором про спільну діяльність, а також не оспорювалося положення п. 8.4. договору про спільну діяльність, та наслідки передбачені за цим пунктом для сторони цього договору.

Статтею 620 ЦК України передбачено, що у разі невиконання боржником обов'язку передати кредиторові у власність або у користування річ, визначену індивідуальними ознаками, кредитор має право витребувати цю річ у боржника та вимагати її передання відповідно до умов зобов'язання. Кредитор втрачає право на витребування у боржника речі, визначеної індивідуальними ознаками, у разі, якщо ця річ вже передана третій особі у власність або в користування.

На виконання ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.10.2014 року встановлено, що пунктом 12 додаткової угоди до договору про спільну діяльність від 30.01.2004 року п. 8.3 договору викладено у наступній редакції, а саме: сторони 2 та 4, тобто ТОВ "НВК "Укрінвестбуд" та ОСОБА_1, вправі за згодою сторони 1 (ТОВ "Київоблбуд"), обмежити свою частку у будівництві фактично виплаченими засобами чи внесеними цінностями.

Отже, з вищевказаного випливає, що ОСОБА_1 вправі за згодою ТОВ "Київоблбуд" обмежити свою частку у будівництві фактично виплаченими коштами.

Листом від 05.07.2004 року ТОВ "Київоблбуд" (а.с. 37 т.2) запропонувало ОСОБА_1 погасити заборгованість або відповідно до п. 8.3 додаткової угоди обмежити свою частку у будівництві фактично виплаченими коштами станом на 01.04.2004 року.

Суд вважає, що обмеження частки у будівництві фактично виплаченими коштами мало відбутися шляхом укладання додаткової угоди, так як це передбачено п. 10.2 договору про спільну діяльність.

Однак, на виконання вимог п. 10.2 договору про спільну діяльність та 8.3 додаткової угоди від 30.01.2004 року, сторонами договору не було укладено жодних додаткових угод щодо обмеження стороною-інвестором своєї участі в інвестуванні будівництва. І таких угод не було укладено після введення будинку в експлуатацію.

Відповідно до п. 5.1 договору про спільну діяльність з моменту підписання даного договору, на всіх етапах будівництва й експлуатації будинку, житлові і нежитлові приміщення, що складають частки сторін, є їх власністю, що повинно підтверджуватися підписаними сторонами актом прийому-передачі частини будинку на проінвестовану частину будинку.

З 31.01.2006 року по 10.02.2006 року контрольно-ревізійним управлінням в м. Києві в рамках кримінальної справи № 10-8521, порушеної СВ Шевченківського РУ ГУМВС України в м. Києві, було проведено позапланову ревізію окремих питань фінансово-господарської діяльності ТОВ "Київоблбуд" за період з 01.04.2002 року по 01.01.2006 року, за результатами якої 15.02.2006 року був складений акт (а.с. 67 т.2).

Згідно даного акту акт прийому-передачі квартир на оплачену ОСОБА_1 частину своєї частки, як це передбачено п. 5.1 договору від 27.07.2002 року № 07/07-2, не складався.

30.01.2004 року сторони договору про спільну діяльність підписали акт розподілу площ (а.с. 22 т. 2). Однак, за цим актом житлові та нежитлові приміщення ОСОБА_1 не передавались.

З 01.01.2004 року вступив в дію ЦК України.

Відповідно до ч. 2 ст.. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Як було встановлено судом, 26.12.2006 року був підписаний акт державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта - будинку АДРЕСА_1

Отже, на момент дії ЦК УРСР від 1963 року, тобто до 01.01.2004 року, не було завершене будівництво вищевказаного будинку.

Таким чином, право власності позивача на житлові та на нежитлові приміщення в будинку АДРЕСА_1 не виникло.

Як вже зазначалося вище, треті особи уклали угоди на придбання спірного нерухомого майна у 2005-2006 роках, відповідно і право власності на них виникло на підставі правовстановлюючих документів.

Суд, враховуючи вищевикладене, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними, не ґрунтуються на вимогах закону, а тому не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 15, 16, 317, 319, 331, 346, 392, 620 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 58, 59, 60, 88, 212, 213, 215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Київоблбуд", Комунального підприємства "Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна", треті особи: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання права власності та зобов'язання вчинити дії залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва шляхом подачі протягом 10 днів апеляційної скарги з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя