АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі :

Головуючого - суддіЛапчевської О.Ф.
СуддівКорчевного Г.В., Слободянюк С.В.
при секретаріБасюк Ю.В.

за участю: представника позивача ОСОБА_5,

відповідача ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 03 грудня 2014 року

У справі за позовом Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Дніпровського району м. Києва до ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_7, ОСОБА_9 про стягнення боргу, -

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 03 грудня 2014 року позов задоволено частково./а.с. 115-118/

Не погоджуючись з вказаним рішенням в частині розрахунків, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 подали апеляційну скаргу на рішення суду посилаючись на його незаконність та необґрунтованість. Вважають, що судом першої інстанції не повно з'ясовані обставини справи, зокрема те, не враховано 9 актів ЖЄК №409 про непроживання ОСОБА_8 та ОСОБА_9 у квартирі, та заяву з проханням не нараховувати на вказаних осіб квартплату та комунальні послуги. Крім того, зазначили також, що судом першої інстанції не враховано пропуск позивачем строку позовної давності, оскільки борг стягнуто починаючи з 2004 року, про що була подана відповідна заява. Зазначили, що розрахунки щодо заборгованості не відповідають наданим квитанціям про сплату, а тому вважають, що стягненню підлягає сума у розмірі 7093 гривні. З урахуванням викладеного в апеляційній скарзі просили рішення суду скасувати та постановити нове про задоволення вимог у розмірі 7093 гривні, в іншій частині рішення скасувати, відмовивши у задоволенні позовних вимог.

№ справи 755/17855/14-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/1067 /2015
Головуючий у суді першої інстанції:Ластовка Н.Д.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Лапчевська О.Ф.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, які з'явились у судове засідання, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення скасуванню з ухваленням нового рішення на підставі наступного.

Судом встановлено, що відповідно до витягу з рішення виконавчого комітету Дніпровської районної Ради народних депутатів м. Києва № 891 від 11.12.1989 року вирішено, дозволити ЖЕК змінити договір найму квартири АДРЕСА_1 та укласти його з ОСОБА_6, склад сім'ї якої: ОСОБА_8, ОСОБА_7 /а.с. 7/

Згідно з даними зазначених у довідці № 502 від 06.09.2012 року, виданої ЖРЕО № 409 (Форма №3), зареєстровані у вказаній квартирі значаться: ОСОБА_6, її син - ОСОБА_7, сестра - ОСОБА_8 та племінник - ОСОБА_9 /а.с.6/

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції обґрунтовано керувався ст.68 ЖК України про те, що наймач зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги та ст.64 Житлового кодексу України, про те, що члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами та несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму житлового приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, встановивши, що ОСОБА_8 та ОСОБА_9 не зняті з реєстрації, а заява та акти про їх не проживання містять вимоги лише з приводу встановлення факту їх непроживання, а не зняття їх з місця реєстрації.

Доводи апеляційної скарги щодо звернення до ЖРЕО № 409 про ненарахування на осіб, які не проживають, комунальних послуг, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вказаним доводам надана обґрунтована оцінка судом першої інстанції. Крім того, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 з реєстрації у спільній квартирі не зняті, а тому комунальні послуги на зареєстрованих осіб нараховуються правомірно.

В частині строку позовної давності, судом першої інстанції встановлено, що оскільки оплата за комунальні послуги почала проводитися з лютого 2004 року та періодично проводилася станом на липень 2014 року, що свідчить про визнання відповідачами обов'язку по сплаті боргу за житлово-комунальні послуги, а тому враховуючи норму ст. 264 Цивільного кодексу України, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позовні вимоги позивача в частині стягнення заборгованості за період з лютого 2004 року та станом на липень 2014 року в розмірі 18999,84 грн. (28299,57 грн. - 9299,73 грн.) підлягають задоволенню.

Однак з таким висновком суду погодитись не можна з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить при визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Суд першої інстанції встановив, що платежі за житлово-комунальні послуги здійснюються регулярно, що стверджується довідкою про нарахування та сплату / а.с.14-17/, тому в даному випадку строк позовної давності переривається регулярним внесенням платежів.

Однак, як вбачається з розрахунку, на який, як на підставу до задоволення позовних вимог посилається суд першої інстанції, дані щодо сплати саме боргу, що може свідчити про визнання його відповідачем відсутні, на що суд першої інстанції уваги не звернув.

Відповідно до копій квитанцій про сплату комунальних послуг з жовтня 2009 р. по жовтень 2012 р. / а.с.63-98/, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 сплачували половину нарахованих сум за житлово-комунальні послуги, а саме за себе, та за фактично спожитий обсяг холодного та гарячого водопостачання, відповідно до показів лічильників. Борг утворився у зв'язку з тим, що не сплачувалась половина витрат за житлово-комунальні послуги, нараховані на зареєстрованих у квартирі ОСОБА_8 та ОСОБА_9

В жодній з наданих квитанцій відсутні зазначення про сплату частини боргу за житлово-комунальні послуги за попередній період, що могло свідчити про визнання відповідачами свого боргу, відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК України.

Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку про зменшення суми заборгованості відповідача до 6157 грн. 16 коп., з урахуванням трьохрічного строку позовної давності, заявленого відповідачами по справі, визначеного ст. 257 ЦК України та ч. 3 ст. 267 ЦК України, взявши до уваги період з 01.08.2011 р. по 31.07.2014 р.

Відповідно до ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 03 грудня 2014 року - задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 03 грудня 2014 року - змінити, зменшивши суму боргу, що підлягає солідарному стягненню з ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_7, ОСОБА_9 до 6157 гривень 16 копійок.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: Судді: