Номер провадження: 22-ц/785/473/15
Головуючий у першій інстанції Сувертак І. В.
Доповідач Кравець Ю. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.01.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді - Кравця Ю.І.,

суддів: Мартинової К.П., Оверіної О.В.,

з участю секретаря судового засідання - Желєзнова В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Одеса цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа без самостійних вимог ОСОБА_4 про витребування майна, визнання права власності, виселення, вселення, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 18.09.2014 року,-

встановила :

У квітні 2014 р. позивач звернулася до суду з позовом. З урахуванням заяви про залишення частини позовних вимог без розгляду, просила витребувати у відповідача квартиру АДРЕСА_1; визнати за нею право власності на вказану спірну квартиру; виселити відповідача зі спірної квартири; вселити її у спірну квартиру.Свої вимоги позивач мотивувала тим, що спірна квартира належала її батькові ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1. 11 лютого 2011 року її батько уклав договір купівлі-продажу зазначеної квартири з громадянкою ОСОБА_7, яка, в свою чергу, 1 березня 2011 року продала вказану квартиру відповідачу ОСОБА_3 Рішенням суду, яке набрало законної сили, договір купівлі-продажу квартири від 11 лютого 2011 р., укладений між ОСОБА_6 і ОСОБА_7, визнано недійсним як такий, що його було укладено ОСОБА_6 у стані, коли він не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. Зазначене рішення суду мало б повернути спірну квартиру до складу спадкової маси, відкритої після смерті ОСОБА_6, однак позивач, як єдина спадкоємиця майна померлого батька, не може отримати в нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину на спірну квартиру, оскільки право власності на останню зареєстровано не за ОСОБА_6, а за ОСОБА_3 на підставі договору від 1 березня 2011 р. ОСОБА_3 користується спірною квартирою, яка має бути у власності позивача, чим створює перешкоди в користуванні власністю, у зв'язку з чим просить виселити ОСОБА_3 зі спірної квартири та вселити її у спірну квартиру. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 18.09.2014 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа без самостійних вимог ОСОБА_4, про витребування майна, визнання права власності, виселення, вселення в АДРЕСА_1 задоволено. Витребувано у ОСОБА_3, квартиру АДРЕСА_1. Визнано за ОСОБА_2, право власності на квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 31,8 кв. м., житловою площею 17,7 кв. м. та складається з однієї житлової кімнати. Виселино ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1. Вселино ОСОБА_2, в квартиру АДРЕСА_1, що складається з однієї житлової кімнати, загальною площею 31,8 кв. м., житловою площею 17,7 кв. м. Вирішено питання судових витрат. Не погоджуючись з рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 18.09.2014 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, в якій з посиланням на порушення судом норм процесуального та не правильне застосування матеріального права, просить скасувати рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 18.09.2014 року та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. Апелянт та його представник до суду не з'явились повторно. Так, 19.09.2014 року представник апелянта подала клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату. Розгляд справи було відкладено на 03.12.2014 року, однак апелянт та його представник в судове засідання не з'явились, розгляд справи відкладено на 21.01.2015 року, судові повістки були надіслані за адресою вказаною апелянтом в апеляційній скарзі, проте відповідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, адреса зазначено не вірно. У зв'язку з чим не явку в судове засідання апелянта та його представника, колегія суддів розцінює, як зловживання своїми процесуальними правами та порушення своїх процесуальних обов'язків. В зв'язку з чим справа розглянута відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України. Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав. Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції. Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних підстав. Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із Законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Судом встановлено, що ОСОБА_2 є дочкою ОСОБА_6, що підтверджується свідоцтвом про народження (а. с.45), свідоцтвом про укладення шлюбу (а. с. 46.). У власності ОСОБА_6 перебувала квартира АДРЕСА_1 (спірна квартира), що підтверджується рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 12 жовтня 2010 р., ухвалою апеляційного суду Одеської області від 16 жовтня 2013 р. (а. с. 53, 11-14). Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. 11 лютого 2011 року ОСОБА_6 уклав зі ОСОБА_7 договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_9, яким продав ОСОБА_7 спірну квартиру. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а. с. 43зв.). 01 березня 2011 року ОСОБА_7 уклала з ОСОБА_3 договір купівлі-продажу спірної квартири, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_10 (а. с.10). 11 березня 2011 року позивач звернулася до Четвертої Одеської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщиниза законом (а. с. 43), у зв'язку з чим заведено спадкову справу № 353/2011 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1. ОСОБА_6 (а. с.42-56). Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 20 червня 2013 р., залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 16 жовтня 2013 р., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_7 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, за участю третіх осіб: КП "ОМБТІ та РОН", ОСОБА_3, ОСОБА_4, визнано недійсним договір купівлі-продажу спірної квартири, укладений ОСОБА_6 і ОСОБА_7 11 лютого 2011 р., як такий, що його було укладено ОСОБА_6 у стані, коли він не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними (а. с.11-14 ). Однак визнання недійсним договору купівлі-продажу від 11 лютого 2011 року, за яким спірна квартира вибула з володіння ОСОБА_6 і, як наслідок, не ввійшла до складу спадщини, що відкрилася після його смерті, не захистило в повній мірі майнові права ОСОБА_2 на спірну квартиру, як єдиного спадкоємця майна померлого батька ОСОБА_6 За відсутності договору купівлі-продажу від 01 березня 2011 р., за яким право власності на спірну квартиру перейшло до ОСОБА_3, після визнання недійсним договору купівлі-продажу від 11 лютого 2011 року і скасування реєстрації права власності за ОСОБА_7, спірна квартира повернулася б до спадкової маси померлого ОСОБА_6 В такому випадку позивачка мала б можливість отримати у нотаріуса, який веде спадкову справу, свідоцтво про право власності на спірну квартиру, як спадщину. Задовольняючи позовні вимоги суд виходив з наступного. Відповідно до абзаців другого, третього п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. В даному випадку відсутні умови для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право власності на спірну квартиру як спадщину, і у нотаріуса відсутні підстави для надання письмової відмови в оформленні права на спадщину на ім'я позивача, оскільки спірна квартира не входить до спадкової маси і право власності на неї зареєстровано за ОСОБА_3, що не заперечується сторонами і відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню. Правочин, на підставі якого ОСОБА_3 набув право власності на спірну квартиру, не може бути визнаний недійсним за позовом ОСОБА_2, оскільки вона не є стороною цього правочину, який вчинено після недійсного правочину (договору від 11 лютого 2011 р.). Тому належним способом захисту права позивача на отримання у спадщину майна її померлого батька ОСОБА_6 - спірної квартири - є витребування цього майна у добросовісного набувача ОСОБА_3 Відповідно до пункту 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК. Спірна квартира була придбана відповідачем за відплатним договором у ОСОБА_7, яка не мала права її відчужувати, оскільки набула на підставі недійсного договору, внаслідок якого квартира вибула з володіння ОСОБА_6 і позивача, як його спадкоємиці, поза їх волею. Відповідно до п. 3 частини 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Відповідно до абзацу другого п. 26 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 р. № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", оскільки відповідно до статті 1218 ЦК до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, право на витребування майна від добросовісного набувача, передбачене статтею 388 ЦК, переходить до спадкоємців власника. Таким чином, суд першої інстанції прийшов до висновку, що вимога позивача про витребування спірної квартири у відповідача і визнання за нею права власності на квартиру є законною та обґрунтованою. Оцінюючи доводи представника відповідача про те, що ОСОБА_2 не є належним позивачем у справі, оскільки вона не прийняла спадщину, що відкрилася після смерті ОСОБА_6, спростовуються наявною у витребуваній судом фотокопії спадковій справі № 353/2011 заявою позивача від 11.03.2011 р., з якої вбачається, що позивач у встановлений законодавством строк прийняла спадщину. Посилання представника відповідача на те, що спадкоємцем ОСОБА_6 за заповітом є ОСОБА_4, який прийняв спадщину, районним судом обгрунтовано не були взяті до уваги, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які докази наявності заповіту, складеного ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 Крім того, за наявності або відсутності такого заповіту, доведенню підлягає також обставина - прийняття ОСОБА_4 спадщини після смерті ОСОБА_6 Як вбачається з наданої до суду фотокопії спадкової справи № 353/2011, станом на 19.05.2014 р. жодного заповіту, складеного ОСОБА_6, не виявлено; ОСОБА_4 не звертався до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Представник відповідача пояснила, що ОСОБА_4 є таким, що прийняв спадщину, оскільки постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, однак жодних доказів на підтвердженнявказаної обставини суду надано не було. Згідно з вимогами ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Також суд першої інстанції, вважав обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, позовні вимоги щодо виселення відповідача зі спірної квартири та вселення до неї позивача з огляду на наступне. Сторонами не заперечується, що ОСОБА_3 користується спірною квартирою. Оскільки позивач має право на отримання спірної квартири у власність, то користування квартирою відповідачем створює перешкоди в користуванні нею позивачем. Виселення відповідача зі спірної квартири і вселення до неї позивача є належним способом захисту майнових прав позивача та усунення перешкод у користуванні власністю. Посилання представника відповідача на те, що ст. 16 ЦК України не передбачає такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як виселення та вселення, суд не прийняв до уваги, оскільки статтею 16 ЦК України встановлено невичерпний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів. Відповідно до частини 2 ст. 16 ЦК України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Доводи представника відповідача, що ст. 391 ЦК України надає право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном тільки власнику цього майна, якою ОСОБА_2 на час розгляду справи не є, судом першої інстанції, також до уваги не прийнято, оскільки виходячи з матеріалів спадкової справи № 353/2011 до майна померлого ОСОБА_6, позивач є єдиною спадкоємицею такого майна і є такою, що прийняла спадщину, а відповідно до частини 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Отже, позивач має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування нею своєю спадщиною. Таким чином, аналізуючи пояснення сторін, надані сторонами докази, застосувавши вказані норми, суд першої інстанції дійшов до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані і підлягають задоволенню. Колегія суду погоджується з такими висновками районного суду. Оскільки, суд першої інстанції, з'ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про задоволення позову. Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює. В скарзі апелянт не навів жодного доводу який би не був розглянутий та належним чином оцінений судом першої інстанції. Таким чином, докази та обставини, на які посилається апелянт в скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права. Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальної частині оскаржуваного рішення. Суди розглядають цивільні справи відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України, тобто в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів. Згідно ч. 1 ст. 60, ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст. 11 ЦПК України: за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих ними доказів, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 307, 308, 313, 317 ЦПК України, судова колегія

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 - відхилити.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 18.09.2014 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Головуючий Ю.І.Кравець

Судді К.П.Мартинова

О.В.Оверіна