Справа № 742/4905/14 Провадження № 22-ц/795/230/2015 Категорія -цивільнаГоловуючий у I інстанції -Циганко М. О. Доповідач - Бечко Є. М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 березня 2015 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіБечка Є.М.,
суддів:Хромець Н.С., Острянського В.І.,
при секретарі:Мартиновій А.В.,
за участю:ОСОБА_5, представника відповідача ОСОБА_6

розглянувши цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 02 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за договором позики, відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

Рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 02 грудня 2014 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за договором позики, відшкодування моральної шкоди.

Не погоджуючись з даним рішенням ОСОБА_5 звернувся з апеляційною скаргою в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його вимоги в частині стягнення боргу за договорами позики, яка складається відповідно до розрахунку системи Ліга-інфо грошові кошти у розмірі 90125 грн., по договору позики від 31 січня 2006 року, з урахуванням сукупного індексу інфляції 2288 грн., яка на 04 листопада 2014 року, сума боргу становить 231126 грн., та 3% річних від простроченої суми що становить 57312 грн., також грошові кошти з урахуванням курсу девальвації у розмірі 297764 грн., разом 586203 грн.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом першої інстанції було проігноровано клопотання ОСОБА_5 щодо поновлення строку, про витребування доказів з Шевченківського РУГУ МВС України в м.Києві.

Також апелянт зазначає, що судом, в порушення ст.215 ЦПК України, постанови Пленуму верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» не наведено у рішенні висновків щодо доведеності чи недоведеності позовних вимог, а лише застосовано строк позовної давності.

Апелянт вважає, що процесуальна норма має перевагу у застосуванні порівняно до норми матеріального права, в частині порядку провадження по цивільній справі та її судового розгляду, представник відповідача не мав права посилатись на сплив трирічного строку позовної давності для звернення позивачем з вимогами про повернення грошових коштів як позики, оскільки вказані обставини не були досліджені в судовому засіданні, і на них ні відповідач, ні його представник не посилались під час судового розгляду справи.

ОСОБА_5 звертає увагу суду на ту обставину, що він був позбавлений можливості спростувати вимогу представника відповідача про застосування позовної давності до своїх вимог, надати належні та допустимі докази в рахунок цих обставин, оскільки представник заявив дане клопотання в кінці розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Статтями 213, 214 ЦПК України передбачено, що рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду з вимогою про стягнення заборгованості за договором позики, відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, так як вони відповідають нормам матеріального і процесуального права.

Згідно ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом - ч.1 ст.1048 ЦК України.

Частиною першою статті 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені в договорі.

Як вбачається з матеріалів справи, 31 сінчня 2006 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 був укладений Договір позики ВСМ №989322, за умовами якого ОСОБА_5 позичив 90125 грн. ОСОБА_7 з терміном виплати до 01 серпня 2006 року, договір є безпроцентним. Договір позики посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мармазовою О.М. та зареєстрованому в реєстрі за №817 (а.с.18).

Вбачаться також, що 12 червня 2013 року, ОСОБА_9 звертався до ОСОБА_7 з вимогою повернути кошти (а.с.16).

Згідно наданих позивачем розрахунків заборгованість ОСОБА_7 становить 586203 грн. 48 коп., в тому числі заборгованість за договором позики у сумі 231126 грн. 01 коп.; 3% річних від простроченої заборгованості у розмірі 57312 грн. 88 коп.; грошові кошти з урахуванням індексу інфляції від суми заборгованості у розмірі 297764 грн. 59 коп.(а.с.33).

Відповідно до ст.ст.526, 527, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору у встановлені строки і боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок.

Згідно до ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Суд першої інстанції, керуючись вимогами зазначених норм та оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, дійшов правильних висновків про те, що між сторонами було укладено договір позики та грошові кошти отримані позичальником.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Представник відповідача на спростування факту передачі грошових коштів, або повернення суми боргу будь-яких доказів не надав.

Разом з тим, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 про стягнення боргу необхідно відмовити у зв'язку з пропуском без поважних причин передбачених ЦК України строків звернення до суду.

Відповідно до ст.ст.256, 257, ч. 1 ст. 261 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

02 грудня 2014 року, до ухвалення судом першої інстанції рішення у справі, представник ОСОБА_7 подав до суду заяву про застосування строку позовної давності до позовних вимог ОСОБА_5 (а.с.50).

Кінцевий термін повернення позики позичальником за договором позики визначений 01 серпня 2006 року. З позовом до суду ОСОБА_5 звернувся 29 жовтня 2014 року.

Таким чином, термін звернення позивача ОСОБА_5 до суду з вимогою про повернення відповідачем ОСОБА_7 суми позики за договором позики сплинув 01 серпня 2009 року.

Позивач ОСОБА_5 02 грудня 2014 року подав заяву про поновлення строку на звернення з позовом за захистом свого порушеного права, проте доказів поважності причин пропуску строку позовної давності до суду не надав.

Відповідно правил ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідно до ст.60 ЦПК України обов'язок доказування і подання доказів покладається на сторони.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правомірно дійшов висновку по відмову у задоволенні позову ОСОБА_5 у зв'язку з пропуском ним строку позовної давності на звернення з позовом до суду за захистом свого порушеного права.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_5 про те, суд першої інстанції безпідставно не прийняв до уваги його клопотання про поновлення строку позовної давності, не можуть бути прийняті до уваги колегією суддів, оскільки дане клопотання було приєднано до матеріалів справи в судовому засіданні 02 грудня 2014 року перед виступом сторін у судових дебатах.

Також не знайшли свого підтвердження доводи апелянта про те, що він був позбавлений можливості надати заперечення на заяву представника відповідача про застосування строку позовної давності, оскільки позивач, після приєднання даної заяви до матеріалів справи, не заперечував проти закінчення розгляду справи та переходу до судових дебатів.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_5 та надані у судове засідання докази не свідчать про неможливість позивача з поважних причин протягом строку позовної давності звернутись за захистом свого порушеного права до суду та висновків суду першої інстанції не спростовують.

За таких обставин судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_5

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Враховуючи відмову у задоволенні позову та те, що позивач, збільшивши позовні вимоги звернувся з вимогами майнового характеру про стягнення 586203 грн. 48 коп. боргу, за яку мав сплатити в суді першої інстанції судовий збір в сумі 3654 грн. 00 коп., та немайнового характеру - 800 грн. моральної шкоди, за яку мав сплатити в суді першої інстанції судовий збір в сумі 243 грн. 60 коп., враховуючи сплачений позивачем при поданні позовної заяви судовий збір в сумі 901 грн. 25 коп., колегія суддів вважає, що з позивача слід достягнути судовий збір в дохід держави в розмірі (3654,00 + 243,60) - 901,25 = 2996 грн. 35 коп.

Керуючись ст.ст. 79, 80, 88, 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 02 грудня 2014 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_5 в дохід держави 2 996 грн. 35 коп. судового збору.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: