22-ц/775/210/2015(м)
Головуючий у 1 інстанції Литвиненко Н.В.
Доповідач Попова С. А.
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

03 лютого 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого Попової С.А.,

суддів Кочегарової Л.М., Ігнатоля Т.Г.,

при секретарі Брежнєві Д.О.,

розглянувши у судовому засіданні в місті Маріуполі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 23 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» про стягнення заборгованої індексації заробітної плати з компенсацією, середнього заробітку за час затримки її виплати, відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2014 року ОСОБА_1, яка в період з 20.06.1989р. по 29.07.2006р. перебувала у трудових відносинах із ПАТ «ММК ім. Ілліча», звернулась до суду із позовом до колишнього роботодавця, уточнивши в подальшому редакцію позовних вимог (а.с. 41-43), що зводиться до: стягнення невиплаченої за час роботи передбаченої діючим законодавством індексації заробітної плати за період з 01.03.2003р. по 01.07.2006р., яка разом із компенсацією втрати частини доходів за несвоєчасну виплату цієї частини заробітної плати становить 1070,60грн.; стягнення середнього заробітку за час затримки у розрахунку при звільненні за період з 30.07.2006р. по 23.12.2014р. у сумі 83179,20 грн.; відшкодування моральної шкоди, вмотивованої душевними стражданнях від порушення її прав на оплату праці, оціненої в розмірі 1000грн.; компенсацію за рахунок відповідача понесених судових витрат.

Рішенням Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 23 грудня 2014 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «ММК ім. Ілліча» на користь ОСОБА_1 заборговану індексацію заробітної плати з компенсацією за період з березня 2003 року по липень 2006 року включно у сумі 1070,60грн., середній заробіток за час затримки у розрахунку при звільненні в розмірі 2500грн., з утриманням з цих сум податків і обов'язкових платежів, моральну шкоду в розмірі 200грн., витрати на правову допомогу в розмірі 300грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ПАТ «ММК ім. Ілліча» в дохід держави судовий збір.

В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_1, посилаючись на недоведеність обставин, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення змінити в частині розміру стягуваного середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди, вимагаючи стягнення повної суми по цих позиціях, що заявлені у змісті позову.

Рішення щодо розв'язання вимог про стягнення індексації заробітної плати з компенсацією, витрат на правову допомогу не оскаржується.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ПАТ «ММК ім. Ілліча» - Новгородської В.В., яка заперечувала проти скарги, розглянувши справу відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України у відсутність повідомленої про дату і час розгляду справи позивачки ОСОБА_1, від якої надійшла заява про розгляд справи у її відсутність, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, з таких підстав.

Відповідно вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, з 20.06.1989р. по 29.07.2006р. ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах із ПАТ «ММК ім. Ілліча», що підтверджується відповідними записами в трудовій книжці.

На час звільнення позивачки 29.07.2006р., повний розрахунок з нею проведено не було - залишилася невиплаченою сума індексації заробітної плати в сумі 527,04грн. та компенсації втрати частини доходів у зв'язку з затримкою її виплати в сумі 543,56грн., а всього 1070,60грн., нарахованих за період з березня 2003 року по липень 2006 року (включно). До дня ухвалення рішення вказана сума позивачці не виплачена.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з положень ч. 2 ст. 117 КЗпП України, і зважаючи на виникнення між сторонами спору щодо розміру заборгованості, невиконання вимог позивача щодо виплати індексації із компенсацією роботодавцем до вирішення спору в суді, стягнув частково середній заробіток за час затримки у розрахунку при звільненні, виходячи з принципу розумності, справедливості та співмірності задоволення позовних вимог по основній вимозі щодо індексації і компенсації. Частково відшкодовуючи позивачеві немайнову шкоду, суд керувався положеннями ст. 237-1 КЗпП України і виходив з характеру порушених трудових прав, істотності вимушених змін у житті позивачки через тривалу невиплату частини заробітної плати, а також вжитих зусиль для відновлення трудових прав.

З такими висновками суду в оскаржуваній частині не можна не погодитись з огляду на наступне.

Згідно зі ст.ст. 47, 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

За положеннями частини 2 наведеної норми: при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник, або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Як з'ясовано, ОСОБА_1 звільнена з роботи 29.07.2014р.

Суд розрахував середній заробіток за час затримки у розрахунку з позивачкою в розмірі 78492грн. за період з 30.07.2006р. по 23.12.2014р., що становить 2110 робочих днів, із розрахунку середньоденної заробітної плати позивача на момент її звільнення - 37,20грн.

У відповідності з п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999р. з подальшими змінами, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Судом у якості ознак виниклого спору між сторонами щодо розміру заборгованості із заробітної плати визначено те, що відповідачем в позасудовому порядку не були виконані вимоги з повного розрахунку із звільненим працівником, в тому числі виплати індексації заробітної плати за спірний період і її компенсації за порушення строків виплати, а їх розмір був з'ясований під час судового розгляду справи і на стадії звернення позивача до суду між сторонами не було узгодження щодо розміру спірної суми індексації і компенсації заробітної плати. На підставі цього суд дійшов вірного висновку про наявність підстав для застосування відповідальності за ст. 117 КЗпП щодо роботодавця зі стягненням з останнього на користь працівника середнього заробітку за час затримки у розрахунку при звільненні.

Визначаючи частковий розмір стягуваної суми середнього заробітку - 2500грн., суд, керуючись принципом співмірності, розумності, врахував, як схвалює колегія суддів, основну позовну суму заборгованості по індексації і компенсації загалом - 1070,60грн., частку, яку вона становить у заявлених вимогах, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком.

Наведене дає підстави колегії суддів вважати оскаржуване рішення таким, що ґрунтується на принципі співмірності із задоволеними сумами, що відповідає положенням п. 20 вищенаведеної постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 і узгоджується із правовими позиціями Верховного Суду України, викладеними у постановах від 24.10.2011р. № 6-39цс11, 21.11.2011р. № 6-60цс11, 16.01.2012р. № 6-54цс11.

Враховуючи, що факт порушення трудових прав ОСОБА_1 знайшов своє підтвердження в судовому засіданні, правильним визнається рішення про відшкодування позивачеві моральної шкоди, оскільки, у відповідності з положеннями ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Задовольняючи частково позов та визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди у 200грн., суд першої інстанції навів правове обґрунтування свого рішення, підстав для зміни рішення в зазначеній частині та збільшення розміру відшкодування моральної шкоди колегія суддів не вбачає, оскільки нових доводів в цій частині не наведено і відповідних їм доказів до суду апеляційної інстанції не надано.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в достатньому обсязі встановив обставини справи за позовними вимогами ОСОБА_1, відповідні їм правовідносини, поясненням сторін та наданим доказам дав належну оцінку. Суд правильно застосував матеріальний закон, вимоги ст.ст. 212-214 ЦПК України, дійшов обґрунтованого висновку про частковість задоволення вимог щодо стягнення середнього заробітку за час затримки у розрахунку при звільненні і відшкодування заподіяної шкоди інтересам позивача немайнового характеру.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції. Порушень норм процесуального права, які б могли призвести до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

За таких обставин, на підставі ст. 308 ЦПК України апеляційна скарга позивачки підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 23 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання чинності безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий

Судді