УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Колодійчука В.М.,

суддів: Висоцької В.С., Гримич М.К., Умнової О.В., Фаловської І.М.,
розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_7, Харківської міської ради, Управління Держземагентства у м. Харкові Харківської області про визнання рішення та державних актів на право власності на земельну ділянку недійсними, зобов'язання вчинити дії, за касаційною скаргою ОСОБА_5, ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Харківської області від 17 вересня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року ОСОБА_5, ОСОБА_6 звернулись до суду із позовом до ОСОБА_7, Харківської міської ради, Управління Держземагентства у м. Харкові Харківської області, у якому просили суд визнати недійсним рішення Виконавчого комітету Харківської міської ради народних депутатів від 09 квітня 1997 року № 294 щодо надання у власність громадянину ОСОБА_8 частини прибудинкової території площею 445 кв. м по АДРЕСА_1; визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0446 га, надану для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, виданий 21 травня 1997 року ОСОБА_8 на підставі зазначеного рішення; визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0446 га, зареєстрований у Книзі записів державних актів, виданий 18 червня 2012 року ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 01 квітня 2011 року, та договору про поділ спадкового майна від 01 квітня 2011 року; зобов'язати Управління Державного агентства земельних ресурсів України у м. Харкові Харківської області скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_7 на зазначену земельну ділянку. Позовні вимоги мотивували тим, що з 1989 року проживають у квартирі АДРЕСА_1 на умовах договору житлового найму, а з жовтня 2008 року є її власниками. У квартирі АДРЕСА_2 цього ж будинку проживає ОСОБА_7, яка у серпні 2013 року в односторонньому порядку замінила замок на воротах загального користування перед прибудинковою територією та повідомила їх, що вони не мають права користуватися заїздом у двір, оскільки частина прибудинкової території разом з заїздом належить їй на праві приватної власності. Згодом їм стало відомо, що рішенням Виконавчого комітету Харківської міської ради народних депутатів від 09 квітня 1997 року № 294 частину прибудинкової території площею 445 кв. м по АДРЕСА_1 було вилучено із користування ВЖРЕП Червонозаводського району і надано ОСОБА_8 у приватну власність для будівництва житлового будинку і господарських будівель. Вважають, що вищезазначене рішення прийнято з порушенням вимог Положення про порядок встановлення та закріплення між прибудинкових територій існуючого житлового фонду та надання у спільне користування або спільну власність земельних ділянок для спорудження житлових будинків, затвердженого спільним наказом Держкомзему України, Держкоммістобудування України, Держжитлокомунгоспу України та Фонду державного майна України від 05 квітня 1996 року № 31/30/53/396 (далі - Положення), ст. ст. 17, 34 Земельного Кодексу України (у редакції, чинній на час прийняття оскаржуваного рішення) та порушує їхні права на користування прибудинковою територією, у тому числі загальним заїздом до будинку, у зв'язку з чим є недійсним.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 01 квітня 2014 року позов ОСОБА_5, ОСОБА_6 задоволено.

Визнано недійсним рішення Виконавчого комітету Харківської міської ради народних депутатів від 09 квітня 1997 року № 294 щодо надання у власність громадянину ОСОБА_8 частини прибудинкової території площею 445 кв. м по АДРЕСА_1.

Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0446 га, надану для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, виданий 21 травня 1997 року ОСОБА_8 на підставі рішення Виконавчого комітету Харківської міської ради народних депутатів від 09 квітня 1997 року № 294 та зареєстрований у книзі записів державних актів за № 1162.

Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0446 га, виданий 18 червня 2012 року ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 01 квітня 2011 року, та договору про поділ спадкового майна від 01 квітня 2011 року.

Зобов'язано Управління Державного агентства земельних ресурсів України у м. Харкові Харківської області скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_7 на земельну ділянку площею 0,0446 га.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 17 вересня 2014 року скасовано рішення суду першої інстанції, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, ОСОБА_6 просять скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з доведеності факту порушення виконкомом Харківської міської ради вимог статті 19 ЗК України при винесенні рішення від 09 квітня 1997 року № 294 та видачі державного акта від 21 травня 1997 року щодо обов'язкового складання проекту відведення земельної ділянки та вимог п. 4.4 Положення щодо неможливості виділення частки земельної ділянки прибудинкової території власникам квартир і нежитлових приміщень в натурі та їх окреме відчуження. Також вважав суттєвим порушенням невідповідність відомостей у акті погодження меж земельної ділянки відомостям у державному акті на право власності на земельну ділянку від 21 травня 1997 року.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, відповідають матеріалам справи й вимогам закону. При цьому доказам, поданим сторонами, судом дана належна правова оцінка (ст. 212 ЦПК України).

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд зазначив, що ОСОБА_8 отримав спірну земельну ділянку у встановленому законом порядку, ОСОБА_7 набула право власності у встановленому законом порядку в 2011 році. Акт погодження меж земельної ділянки від 06 червня 2011 року був погоджений зі всіма суміжними землекористувачами (власниками), у тому числі з ОСОБА_5, а тому відсутні підстави для задоволення позову та позбавлення відповідача права власності на земельну ділянку.

Проте з таким висновком суду апеляційної інстанції погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судом встановлено, що з 23 жовтня 2008 року ОСОБА_5, ОСОБА_6 є співвласниками квартири АДРЕСА_1, співвласницею квартири АДРЕСА_2 зазначеного будинку з 2003 року є ОСОБА_7

Згідно з даними інвентаризаційної справи будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1, та даними листа начальника управління комунального майна та приватизації виконкому Харківської міської ради від 23 жовтня 2013 року складалося з двох будинків: літ. А, що є об'єктом комунальної власності територіальної громади м. Харкова та відображається на балансі КП «Жилкомсервіс» та літ. Б, що вилучений з переліку об'єктів комунальної власності (а. с. 31 т. 1; а. с. 52,53 т. 2).

Рішенням Виконавчого комітету Харківської міської ради народних депутатів від 09 квітня 1997 року № 294 частину прибудинкової території площею 445 кв. м за адресою: АДРЕСА_1, було вилучено з користування ВЖРЕП Червонозаводського району та надано, як виняток, ОСОБА_8 у приватну власність для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель як особі, яка перебуває на пільговому квартирному обліку з 09 грудня 1996 року, у зв'язку з віднесенням будинку АДРЕСА_1 до категорії ветхих.

21 травня 1997 року на підставі зазначеного рішення та технічного звіту з інвентаризації земельної ділянки по АДРЕСА_1 ОСОБА_8 було видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0446 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка).

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_8 помер, після його смерті спадщину прийняла ОСОБА_7, яка отримала свідоцтво про право на спадщину за законом від 01 квітня 2011року та державний акт на право власності на зазначену земельну ділянку.

Відповідно до п. 4.4 Положення виділення частки земельної ділянки прибудинкової території власникам квартир і нежитлових приміщень в натурі та їх окреме відчуження не допускається.

Згідно з роз'ясненням, яке міститься у постанові Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», судам роз'яснено, що при приватизації громадянами одно- або багатоквартирного будинку державного житлового фонду порядок користування закріпленою за ним прибудинковою територією згідно з пунктом 5 статті 10 Закону від 19 червня 1992 р. № 2482-XII "Про приватизацію державного житлового фонду" здійснюється в порядку та на умовах, передбачених частиною третьою статті 42 ЗК, якою встановлено, що порядок використання земельних ділянок, де розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначається співвласниками. Якщо в жилому будинку приватизовано частину квартир, питання про користування прибудинковою територією вирішується відповідно до положень частини третьої статті 88 ЗК, тобто шляхом отримання в користування її частини, що відповідає частці приватизованих квартир та інших приміщень у вартості будинку і споруд. При цьому розміри та конфігурація земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначаються на підставі проектів розподілу території кварталу, мікрорайону та відповідної землевпорядної документації (абз. 4 п. 19).

Частиною 3 статті 42 ЗК України визначено, що порядок використання земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначається співвласниками.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про задоволення позовних вимог, оскільки оспорюване рішення виконавчого комітету Харківської міської ради народних депутатів від 09 квітня 1997 року № 294 суперечить п. 4.4 Положення, у зв'язку з чим повинно бути визнано недійсним.

Таким чином, апеляційний суд зазначених норм закону не врахував та дійшов помилкового висновку про відсутність порушень вимог чинного на той час законодавства при прийнятті вказаного рішення та видачі державного акта.

Таким чином, рішення суду першої інстанції відповідає вимогам ст. 212 ЦПК України та ухвалено згідно з законом.

Відповідно до ст. 339 ЦПК України, установивши, що апеляційним судом було скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5, ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 17 вересня 2014 року скасувати, рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 01 квітня 2014 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.М. Колодійчук Судді:В.С. Висоцька М.К. Гримич О.В. Умнова І.М. Фаловська