АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 лютого 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого судді: Махлай Л.Д.,

суддів: Левенця Б.Б., Мазурик О.Ф.

при секретарі: Прохоровій В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, поданою через представника ОСОБА_2, на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 24 липня 2014 року в справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права власності та вселення та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, Головного управління юстиції в м. Києві, третя особа: Київська міська рада про визнання права власності,

в с т а н о в и л а :

у червні 2012 року ОСОБА_3, ОСОБА_4 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_1, в якому просили усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження частиною жилого будинку та господарських будівель, що знаходяться в АДРЕСА_1, шляхом вселення у даний будинок; провести розділ зазначеного будинку, виділивши їм 32/100 його частини, або 2/3 з 48/100 його частини; визначити порядок користування земельною ділянкою, що належить їм у відповідності до їх часток у праві власності.

Справа № 2609/15844/12 Апеляційне провадження № 22-ц-796/1286/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Козленко Г.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Махлай Л.Д.
В обґрунтування позову зазначали, що вони є власниками 2/3 частини спірного будинку згідно зі свідоцтвами про право на спадщину за законом. Інша 1/3 частина будинку належить ОСОБА_1, яка перешкоджає їм користуватися належною їм частиною будинку та земельною ділянкою.

У липні 2012 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, Головного управління юстиції у м. Києві, в якому просила визнати за нею право власності на 1/2 частку спільного майна подружжя, що складається з 48/100 частин житлового будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1; визнати недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, які були видані ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_3 в частині визнання права власності на 1/6 частку спадкового майна.

В обґрунтування зустрічного позову зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 після смерті батька ОСОБА_9, ОСОБА_10 було видане свідоцтво про право на спадщину за законом на 48/100 частин житлового будинку, що знаходиться АДРЕСА_1. Вказане майно було зареєстроване в КМБТІ 28.04.1992 року. Вона разом зі своїм чоловіком ОСОБА_10 зареєстрована та проживала у даному будинку з 1989 року. Оскільки, будинок 1938 року побудови, то до моменту вселення вона разом зі своїм чоловіком змушені були провести зовнішній та внутрішній ремонт, змінили пічне опалення на газове, засфальтували під'їзд до будинку, побудували цегляні сараї замість дерев'яних, здійснили телефонізацію будинку. Внаслідок проведених робіт будинок значно зріс в ціні, а відтак цей будинок є спільною сумісною власністю подружжя. Після смерті ОСОБА_10 були видані свідоцтва про право власності на все спадкове майно, у тому числі і на ту частку, яку вона вважає такою, що належить їй як одному з подружжя. Вважає, що строк звернення нею пропущено з поважних причин, оскільки після смерті чоловіка вона постійно перебувала в пригніченому стані, є людиною похилого віку та постійно хворіє.

Зустрічна позовна заява була об'єднана в одне провадження з первісним позовом.

Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 09.04.2014 року позовну заяву ОСОБА_3, ОСОБА_4 про усунення перешкод у здійсненні права власності та вселення, в частині позовних вимог про розділ житлового приміщення та визначення порядку користування земельною ділянкою було залишено без розгляду.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 24.07.2014 року позовну заяву ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_1 задоволено. Вселено ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до будинку по АДРЕСА_1. У задоволенні зустрічного позову відмовлено. Вирішено питання щодо стягнення судових витрат.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, ОСОБА_1 через представника подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити зустрічні позовні вимоги та відмовити у первісному позові. Посилається на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи. А саме, суд не врахував, що позивачі мають своє житло та жодних перешкод їм у користуванні спірним будинком вона не чинить. Крім того, вважає, що нею надано достатньо доказів про те, що спірний будинок значно зріс у ціні внаслідок проведених робіт у період шлюбу.

У судовому засіданні апелянт та її представник ОСОБА_2 підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Представник ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - ОСОБА_11 просив апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Інші особи у судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку, причини неявки не повідомили, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розгляд справи у їх відсутності, за правилами ч. 2 ст. 305 ЦПК України.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_10 на підставі свідоцтва про право на спадщину від ІНФОРМАЦІЯ_1 належало на праві власності 48/100 частин жилого будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_10 помер. Після його смерті спадщину прийняли його діти ОСОБА_3 та ОСОБА_4 і дружина ОСОБА_1, яка перебувала у шлюбі з померлим з 14.06.1989 року.

Спадкоємці 03.02.2008 року отримали свідоцтва про право на спадщину за законом, згідно з якими ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_1 належить по 1/3 частині від 48/100 частин жилого будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1.

ОСОБА_1 зареєстрована у спірному будинку відповідно до будинкової книги та проживає у ньому. ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у спірному будинку не зареєстровані.

Згідно з кадастровим планом розмір земельної ділянки, на якій знаходиться спірний будинок з надвірними спорудами складає 489, 40 кв.м.

Згідно довідки ДПІ у Солом'янському районі м. Києва від 15.10.2008 року №21021/4/17-316 за ОСОБА_3 обліковується земельна ділянка площею 326 кв.м та вона звільнена від сплати податку за землю.

Згідно довідки ДПІ у Солом'янському районі м. Києва від 19.09.2008 року 18371/Н/17-316 ОСОБА_4 сплачує земельний податок за ділянку площею 163 кв.м.

Відповідно до проекту газифікації жилого будинку АДРЕСА_1 за 1985 рік та робочого проекту телефонізації вказаного будинку за 1997 рік було здійснено газифікацію будинку та прокладено телефонний кабель.

Згідно довідки ДЕЖ № 913 від 29.11.2007 року, виданої ОСОБА_3, її батько ОСОБА_10 був прописаний в АДРЕСА_1 з 06.12.1997 року по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_2.

Задовольняючи первісний позов, суд першої інстанції, виходив з того, що позивачі як співвласники майна позбавлені права на користування цим майном, оскільки відповідач чинить перешкоди у користуванні будинком.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції, виходив з того, що позивач не довела належними та допустимими доказами обставин істотного збільшення вартості будинку за час шлюбу.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим у справі обставинам та нормам матеріального і процесуального права.

Згідно зі ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Згідно зі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі ст. 358 цього ж Кодексу право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їх спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Судом першої інстанції правильно встановлено та це не заперечується апелянтом, що спірний будинок належить сторонам на праві спільної часткової власності.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 також зазначає, що визнає за позивачами за основним позовом їх право користування спірним будинком на правах співвласників, проте вважає, що суд безпідставно ухвалив рішення про вселення, оскільки вона не чинить будь - яких перешкод у користуванні будинком. Проте, з листа Солом`янського РУ ГУВС України м. Києва від 20.03.2012 року та постанови про відмову у порушенні кримінальної справи від 24.03.2012 року вбачається, що між сторонами не досягнуто згоди щодо користування спірним будинком та ОСОБА_1 перешкоджає вселенню співвласників у зазначений будинок.

За вказаних обставин суд першої інстанції дійшов правильних висновків про те, що права позивачів щодо належного користування власністю підлягають захисту шляхом вселення їх у спірний будинок.

Матеріали справи не містять доказів наявності на праві власності позивачам за первісним позовом іншого житлового приміщення, як про те зазначено у апеляційній скарзі, та навіть у разі наявності такого житла право власності є непорушним і підлягає захисту.

Спірний будинок ОСОБА_10 отримав у спадщину ІНФОРМАЦІЯ_1.

Згідно зі ст. 24 КпШС майно, одержане одним із подружжя під час шлюбу в порядку спадкування є його особистою власністю.

Відповідно до ст. 25 цього ж Кодексу, якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя.

Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову суд першої інстанції правильно виходив з того, що позивач не надала належним та допустим доказів про те, що за час шлюбу спірний будинок істотно збільшився у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох. У апеляційній скарзі апелянт про будь - які докази на підтвердження вказаних обставин також не зазначає. Натомість при розгляді справи у апеляційному суді представник апелянта вказав, що поліпшення будинку проводилися ще за життя попереднього власника - ОСОБА_9

З наданого ОСОБА_1 проекту газифікації спірного жилого будинку за 1985 рік також вбачається, що зазначені поліпшення будинку були проведені ще до переходу права власності на частину будинку до ОСОБА_10, оскільки останній успадкував цей будинок у 1992 році.

Наявність робочого проекту телефонізації вказаного будинку за 1997 рік не свідчить про істотне збільшення цінності будинку після його телефонізації.

За таких обставин колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 24 липня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий

Судді