Номер провадження: 22-ц/785/2430/15
Головуючий у першій інстанції Турецький О. С.
Доповідач Гайворонський С. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.03.2015 року м. Одеса

Судова колегія судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Гайворонського С.П.

суддів Виноградової Л.Є.

Кононенко Н.А.

при секретарі Феленко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5, реєстраційна служба Одеського міського управління юстиції Одеської області про визнання договорів позики, іпотеки та задоволення вимог іпотекодержателя недійсними, визнання права власності за апеляційною скаргою ОСОБА_6 (в інтересах ОСОБА_4) на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 24 грудня 2014 року,

встановила:

23 червня 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом (надалі уточненим) до ОСОБА_4, треті особи приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5, реєстраційна служба Одеського міського управління юстиції Одеської області, просив суд: визнати недійсним договір позики, укладений 22 грудня 2011 року між ним та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусам Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5, зареєстрований в реєстрі за № 13475; визнати недійсним договір іпотеки, укладений 22 грудня 2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусам Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5, зареєстрований в реєстрі за № 13477; визнати недійсним договір про задоволення вимог іпотекодержателя, укладений 22 грудня 2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусам Одеського міського нотаріального округу, ОСОБА_5, зареєстрований в реєстрі за № 13478; скасувати рішення державного реєстратора реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції щодо реєстрації права власності ОСОБА_4 на двохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 визнати за ОСОБА_3 право власності на вищевказану квартиру.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 27 листопада 2014 року, за заявою представника позивача, позов в частині скасування рішення державного реєстратора реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції щодо реєстрації права власності ОСОБА_4 на двохкімнатну квартиру №54 було залишено без розгляду.

В обґрунтування позову ОСОБА_3 послався на те, що 22 грудня 2011 року між ОСОБА_3 (далі - позивач) та ОСОБА_4 (далі - відповідач) був укладений та підписаний договір позики (далі - договір 1), згідно якого позивач у якості позичальника повинен був прийняти від позикодавця, а саме відповідача в борг, суму в розмірі 74.400 доларів США, що в еквіваленті на гривню, станом на дату вчинення відповідного правочину за курсом НБУ (100 доларів США - 798.9300 грн.), складало суму в розмірі 594.403,92 грн., строком на один рік.

Позивач у нотаріуса Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5, підписав документи, які нотаріус та гр. ОСОБА_4 надали йому на підпис. На ознайомлення зі змістом відповідних документів та на підписання нотаріус допустила тільки ОСОБА_4 та ОСОБА_3, однак будучи недосвідченою особою у галузі права та законодавства, позивач не зрозумів, що саме він підписав, на засадах довіри поставив свій підпис під відповідними документами, а при подальшому вивченні відповідних документів юристом виявились, що він підписав не кредитний договір, а договір позики, договір іпотеки та договір про задоволення вимог іпотекодержателя.

Однак, як зазначив позивач, коштів він так і не отримав.

Приблизно у червні 2012 року позивачу почали дзвонити невідомі особи від імені відповідача та почали вимагати від нього гроші, які він повинен був отримати від ОСОБА_4, а інакше вони реалізують належну йому на праві власності квартиру за адресою: АДРЕСА_1.

В судовому засіданні:

- представники позивача позов підтримали та просили задовольнити з викладених в ньому підстав;

- представник відповідача проти задоволення позову заперечував, надав письмові заперечення на позов, в яких зазначив про безпідставність позовних вимог та їх недоведеність.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 24 грудня 2014 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Суд першої інстанції:

- визнав недійсним договір позики, укладений 22 грудня 2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусам Одеського міського нотаріального округу, ОСОБА_7, зареєстрований в реєстрі за № 13475;

- визнав недійсним договір іпотеки, укладений 22 грудня 2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусам Одеського міського нотаріального округу, ОСОБА_7, зареєстрований в реєстрі за № 13477;

- визнав недійсним договір про задоволення вимог іпотекодержателя, укладений 22 грудня 2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусам Одеського міського нотаріального округу, ОСОБА_7, зареєстрований в реєстрі за № 13478;

- визнав за ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (ідентифікаційний номер: НОМЕР_1), право власності на квартиру під номером АДРЕСА_1 загальною площею 93,9 кв.м., житловою площею 30,6 кв. м.;

- стягнув з ОСОБА_4 (ідентифікаційний номер: НОМЕР_2) на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (ідентифікаційний номер: НОМЕР_1), судовий збір в розмірі 243 гривні 60 копійок.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 (в інтересах ОСОБА_4.) просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні вимог позивача в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає за необхідне її частково задовольнити.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні,в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які буди досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

У п.п. 2, 3, 8 Постанови № 14 Пленуму Верховного України від 18 грудня 2009 року "Про судове рішення у цивільній справі" роз'яснено, що рішення є законним тоді, коли суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК України, а також правильно витлумачив ці норми.

Як вбачається з положень ст.ст. 10, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Ухвалене у справі рішення має бути гранично повним, ясним, чітким, викладеним у послідовності, встановленій ст. 215 ЦПК України, і обов'язково містити вступну, описову, мотивувальну та резолютивну частини.

Рішення не повинно містити зайвої деталізації, яка не має правового значення в даній справі, а також незрозумілих словосполучень, занадто довгих речень, через які викладення фактичних обставин важко сприймається.

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших, які беруть участь у справі.

Як вбачається з ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Задовольняючи вищевказаний позов суд першої інстанції виходив з наступного.

22 грудня 2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був укладений та підписаний договір позики, який був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу - ОСОБА_5, згідно якого позивач у якості позичальника повинен був прийняти від позикодавця, а саме відповідача в борг, суму в розмірі 74.400 доларів США, строком на один рік.

Вищевказані кошти потрібні були позивачу для приведення квартири АДРЕСА_1, в придатний для проживання стан.

Із відповідачкою, як зазначає представник позивача, ОСОБА_3 познайомився в Малиновському відділенні ПАТ "УкрСиббанк", яка погодилася надати йому кошти у розмірі 60.000 доларів США, проте, враховуючи податки, сума позики склала 74.400 доларів США.

Позивач у нотаріуса Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5, підписав документи, які нотаріус та гр. ОСОБА_4 надали йому на підпис.

На ознайомлення зі змістом відповідних документів та на підписання нотаріус допустила тільки ОСОБА_4 та ОСОБА_3, однак будучи недосвідченою особою у галузі права та законодавства, позивач не зрозумів, що саме він підписав, на засадах довіри поставив свій підпис під відповідними документами, а при подальшому вивченні відповідних документів юристом виявились, що він підписав не кредитний договір, а договір позики, договір іпотеки та договір про задоволення вимог іпотекодержателя.

Однак, як зазначає позивач, коштів він так і не отримав.

Після підписання зазначених вище договорів, ОСОБА_4 покинула нотаріальну контору зі словами, що вона поїхала за грошима, однак так і не з'явилися.

Приблизно у червні 2012 року позивачу почали дзвонити невідомі особи від імені відповідача та почали вимагати від нього гроші, які він повинен був отримати від ОСОБА_4, а інакше вони реалізують належну йому на праві власності квартиру за адресою: АДРЕСА_1.

Отже, 22 грудня 2011 року ОСОБА_4 умисно ввела в оману ОСОБА_3, а саме: запевнила його в настанні таких наслідків правочину (саме його суті - передання грошових коштів у відповідному розмірі), які насправді не можуть наступити через прямий умисел ОСОБА_4, з метою укладення із ним договору позики, договору іпотеки та договору про задоволення вимог іпотекодержателя з метою привласнення нерухомості позивача. Внаслідок означених дій, договір позики є недійсним, так як і недійними є договори, укладені в його забезпечення - договір іпотеки та договір про задоволення вимог іпотекодержателя.

Судова колегія вважає, що з вищевказаним рішенням суду першої інстанції погодитися не можна, оскільки суд неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, недоведені обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи.

Судова колегія вважає, що вказані порушення призвели до невірного вирішення справи, а тому суд апеляційної інстанції на підставі п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 309 ЦПК України рішення суду першої інстанції скасовує, ухвалює нове рішення з наступних підстав.

Суд першої інстанції не звернув уваги на наступне.

Відповідно до п. 2. договору позики, ОСОБА_3 отримав від позикодавця гроші у сумі 594 403 грн. 92 коп., що в еквіваленті складає 74 400 доларів США по курсу НБУ станом 22 грудня 2011 року (т. 1 а.с. 14).

Тобто, позивач підписуючи нотаріально завірений договір позики підтвердив, що він отримав від відповідача суму позики.

В договорі іпотеки зазначено, що позивач за цим договором іпотеки забезпечує свої зобов'язання з повернення позики перед відповідачем, що виникли з договору позики у зв'язку із отриманням позивачем зазначеної суми позики від відповідача.

Також, зазначений розмір отриманої позивачем від відповідача позики, що також підтверджує факт отримання позивачем грошових коштів за договором позики (т. 1 а.с. 15-20).

Належним чином підписаний договір є доказом передання грошей від позикодавця до позичальника.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Як вбачається з ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Отже, позивач при отриманні грошових коштів від відповідача за договором позики, усвідомлював свої дії при укладанні вищевказаних договорів.

Відповідно до ст. 192 ЦК України, законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно до Декрету Кабінету Міністрів "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", резиденти і нерезиденти мають право бути власниками валютних цінностей, що знаходяться на території України. Також мають право здійснювати валютні операції з урахуванням обмежень, встановлених цим Декретом та іншими актами валютного законодавства України.

Будь-яких обмежень щодо укладення між фізичними особами догорів позики в іноземній валюті зазначеним декретом не встановлено.

Отже, передання грошових коштів у позику на підставі договору позики, укладеному між фізичними особами - резидентами, у іноземній валюті не суперечить чинному законодавству.

Сторони договору позики узгодили, що виконання обов'язку позивача повинно здійснюватися в національній валюті України, що підтверджує виконання сторонами законодавства регулюючого виконання обов'язків виражених в іноземній валюті.

При цьому, судова колегія зазначає, що згідно з ч. 3 ст. 10 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 57 - 60 ЦПК України.

Судова колегія вважає, що позивач не довів ті обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог щодо вищевказаного позову, що є обов'язком сторін згідно з засадами змагальності процесу за ст. 10 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, п. 2 ч. 1 ст. 307, п. п. 1, 2, 3 ст. 309, ст. 313, ч. 2 ст. 314, ст.ст. 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 (в інтересах ОСОБА_4) - задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 24 грудня 2014 року по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5, реєстраційна служба Одеського міського управління юстиції Одеської області про визнання договорів позики, іпотеки та задоволення вимог іпотекодержателя недійсними, визнання права власності - скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5, реєстраційна служба Одеського міського управління юстиції Одеської області про визнати недійсним договору позики, укладеного 22 грудня 2011 року між ним та ОСОБА_4, посвідченого приватним нотаріусам Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5, зареєстрований в реєстрі за № 13475, визнанні недійсним договору іпотеки, укладеного 22 грудня 2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусам Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5, зареєстрований в реєстрі за № 13477, визнанні недійсним договору про задоволення вимог іпотекодержателя, укладеного 22 грудня 2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посвідченого приватним нотаріусам Одеського міського нотаріального округу, ОСОБА_5, зареєстрований в реєстрі за № 13478, скасуванні рішення державного реєстратора реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції щодо реєстрації права власності ОСОБА_4 на двохкімнатну квартиру АДРЕСА_1, визнанні за ОСОБА_3 права власності на квартиру АДРЕСА_1

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 суму судового збору в розмірі 1827 грн.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді С.П. Гайворонський

Л.Є. Виноградова

Н.А. Кононенко