У х в а л а

іменем україни

11 березня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Мартинюка В.І., Наумчука М.І.,

Мостової Г.І., Олійник А.С..,-

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 16 квітня 2014 року та увалу апеляційного суду Київської області від 25 вересня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2012 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя.

В обґрунтування позову зазначав, що 30 квітня 2004 року між ним та відповідачем було укладено шлюб, який розірвано рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 16 жовтня 2012 року. У шлюбі народився син, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Під час перебування у шлюбі ними було збудовано житловий будинок АДРЕСА_1, право власності на 89/100 частин якого зареєстровано за ОСОБА_4 на підставі рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 13 жовтня

2009 року.

Посилаючись на відсутність згоди між ним та відповідачем щодо поділу вказаного майна, ОСОБА_3 просив позов задовольнити, здійснити поділ спільного майна подружжя та визнати за ним і відповідачем право власності на Ѕ частину за кожним на спірне нерухоме майно.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 16 квітня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 25 вересня 2014 року, позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Здійснено поділ спільного сумісного майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4, а саме - 89/100 частин жилого будинку АДРЕСА_1.

У порядку поділу спільного сумісного майна подружжя за

ОСОБА_3 визнано право власності на 89/200 частин жилого будинку АДРЕСА_1 з відхиленням від ідеальних часток співвласників за площею у жилому будинку та за вартістю будівель і споруд згідно з варіантом 1 висновку судової будівельно-технічної експертизи від 31 березня 2014 року загальною площею 494,7 кв. м, а також визнано право власності на відкриту веранду, ганок та огорожу.

У порядку поділу спільного сумісного майна подружжя за

ОСОБА_4 визнано право власності на 89/200 частин жилого будинку АДРЕСА_1 з відхиленням від ідеальних часток співвласників за площею у жилому будинку та за вартістю будівель і споруд згідно з варіантом 1 висновку судової будівельно-технічної експертизи від 31 березня 2014 року загальною площею 542,0 кв. м, а також визнано право власності на балкон, ганок та огорожу.

Для забезпечення ізольованого користування приміщеннями, які виділені співвласникам, зобов'язано сторони провести у житловому будинку наступні ремонтно-будівельні роботи по лінії поділу будинку: закласти дверний проріз між приміщеннями 3-3, площею 14,5 кв. м, та 3-4, площею

22, 4 кв. м, (цокольний поверх); закласти дверний проріз між приміщеннями 3-15, площею 16,7 кв. м, та 3-16, площею 22,4 кв. м, (перший поверх), влаштувати перегородку мансарди - приміщення 3-45, площею 24,2 кв. м.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 18 923 грн. компенсації різниці вартості ідеальних часток.

Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 16 квітня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 25 вересня 2014 року скасувати й ухвалити у справі нове рішення про відмову в задоволенні позову, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону ухвалені у справі судові рішення не відповідають.

Ухвалюючи рішення та задовольняючі частково позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що 89/100 частин жилого будинку АДРЕСА_1 є спільним майном подружжя, яке підлягає поділу згідно з першим варіантом судової будівельно-технічної експертизи від 31 січня 2014 року.

Проте повністю погодитися з висновком судів не можна з таких підстав.

Судом установлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 30 квітня 2004 року до 16 жовтня 2012 року. Від шлюбу мають сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

За час шлюбу ними набуто право власності на 89/100 частин будинку АДРЕСА_1.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності.

Згідно зі ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

За правилами ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Разом з тим, відповідно до вимог ст. 57 СК України якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Частиною 1 ст. 62 СК України передбачено, що якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Зазначена норма закону передбачає правові підстави визнання права власності другого з подружжя на майно внаслідок поліпшення під час шлюбу особистого майна одного з подружжя.

У п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Для застосування передбачених зазначеною нормою правил, збільшення вартості майна повинно відбуватися якраз внаслідок затрат подружжя, незалежно від інших факторів (зокрема, тенденцій до загального подорожчання конкретного майна) і суттєвою ознакою повинно бути істотне збільшення вартості майна як об'єкта, його якісних характеристик.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_4 на підставі договору дарування від 10 жовтня 2006 року стала власником ѕ частин будинку АДРЕСА_1 загальною площею 326,3 кв. м

Згідно з рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 13 жовтня 2009 року за ОСОБА_4 визнано право власності на 89/100 частин будинку загальною площею 1 036,70 кв. м, жилою площею - 462,20 кв. м.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_4 зазначала, що ѕ частини спірного жилого будинку відповідно до вимог ст. 57 СК України є її особистою власністю, набутою у період шлюбу на підставі договору дарування.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_3 посилався на те, що частина жилого будинку є спільним майном подружжя й просив на підставі вимог ст. ст. 60, 70 СК України здійснити поділ такого майна у рівних частках.

На порушення вимог ст. ст. 10, 212, 315 ЦПК України зазначені положення законодавчих актів судами першої та апеляційної інстанцій враховані не були, доводи та заперечення сторін належним чином не перевірені, фактичні обставини справи не встановлені.

Вважаючи 89/100 частин спірного жилого будинку спільним майном подружжя, суди взагалі не з'ясували питання про те, за рахунок чого та в якому саме розмірі збільшилася площа вказаного будинку, не перевірили доводи ОСОБА_4 про те, що добудову здійснено за її особисті кошти та доводи ОСОБА_3 про те, що таку добудову здійснено за кошти, отримані від продажу належного йому на праві власності нерухомого майна. На підтвердження своїх висновків суди не навели жодного належного й допустимого доказу, не містять таких доказів і матеріали справи.

Не дали суди оцінку й тому, що спірне житлове приміщення використовується як готель, про що свідчать фотоматеріали, зокрема ті, які містяться у висновку експертизи.

Визнаючи спільним майном подружжя 89/100 частин будинку АДРЕСА_1 загальною площею

1 036,70 кв. м, жилою площею 462,20 кв. м, суди залишили поза увагою те, що рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від

13 жовтня 2009 року, яким за ОСОБА_4 визнано право власності на вказану частину будинку, набрало законної сили. Відомостей про те, що ОСОБА_3 рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 13 жовтня 2009 року оскаржувалось у встановленому законом порядку матеріали справи не містять.

Не встановивши фактичних обставин, які мають визначальне значення для правильного вирішення справи, суди дійшли передчасного висновку щодо наявності правових підстав для здійснення поділу нерухомого майна.

Висновки судів усупереч вимогам закону ґрунтуються на припущеннях.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом повністю не встановлені - судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 16 квітня 2014 року та увалу апеляційного суду Київської області від 25 вересня 2014 року скасувати.

Справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов

Судді: В.І. Мартинюк

Г.І. Мостова

М.І. Наумчук

А.С. Олійник