У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Лесько А.О.,

Хопти С.Ф., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, визнання договору купівлі-продажу недійсним, витребування майна із чужого незаконного володіння та визнання права власності за касаційною скаргою ОСОБА_3, поданою представником - ОСОБА_6, на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 14 липня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 18 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що в період з 1 січня 2008 року до 21 червня 2012 року проживала однією сім'єю у цивільному шлюбі з ОСОБА_4 Вони вели спільне господарство, несли спільні витрати, виховували дитину. Відповідно до свідоцтва (грамоти) про вінчання від 30 серпня 2009 року між нею та відповідачем укладено церковний шлюб та проведено обряд вінчання в Храмі ікони Божої Матері «Успєніє» Свято-Успенської Києво-Печерської лаври (Успенський собор Києво-Печерської лаври) в м. Києві, який не розірвано. Під час спільного проживання ними було набуто спільне майно, а саме квартира АДРЕСА_1. Перебуваючи у фактичних шлюбних відносинах вона переважно забезпечувала сім'ю, сплачувала кредит за вказану квартиру та несла витрати на проведення ремонту. Вважала, що оскільки право власності на квартиру набуто відповідачем на підставі свідоцтва про право власності від 23 листопада 2009 року, тобто під час перебування у фактичних шлюбних відносинах, зазначена квартира відповідно до норм СК України є об'єктом спільної сумісної власності. У жовтні 2013 року їй стало відомо, що ОСОБА_4 продав зазначену квартиру ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 11 жовтня 2013 року, ввівши в оману останнього щодо відсутності вимог будь-яких осіб на відчужуване майно, свідомо приховавши факт перебування у цивільному шлюбі.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3 просила суд встановити факт проживання її з ОСОБА_4 однією сім'єю без реєстрації шлюбу в період з 1 січня 2008 року до 1 серпня 2013 року; визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю її та ОСОБА_4; визнати недійсним договір купівлі-продажу вказаної квартири, укладений 11 жовтня 2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5; витребувати з незаконного володіння ОСОБА_5 спірну квартиру; визнати за нею право власності на 1/2 ідеальну частку вказаної квартири, без поділу її в натурі.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 14 липня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 18 листопада 2014 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 в особі представника - ОСОБА_6, просить оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що позивачем не доведено факту існування між сторонами спільного побуту та наявності взаємних прав та обов'язків. Також суд зазначив, що проведення релігійного обряду, на який посилалась ОСОБА_3 як на підставу своїх вимог, відповідно до ч. 3 ст. 21 СК України не є підставою для виникнення між сторонами взаємних прав та обов'язків.

Проте повністю погодитись із таким висновком суду не можна, оскільки суд дійшов його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам судові рішення не відповідають; суди не встановили фактичні обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, при цьому порушили норми як процесуального, так і матеріального права.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 29 вересня 2006 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Міськжитлобуд», ОСОБА_7 та акціонерно-комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк» укладено договір про участь у будівництві, за умовами якого товариство зобов'язалося передати інвестору ОСОБА_4 у власність об'єкт - однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 шляхом погашення сукупного пакета облігацій (лоту), що посвідчують право вимоги та відповідають площі зазначеної квартири. У подальшому ОСОБА_4 набув право власності на квартиру за вищевказаною адресою на підставі свідоцтва про право власності від 23 листопада 2009 року.

Частиною 2 ст. 3 СК України визначено, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України.

За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 посилалась на те, що проживала з ОСОБА_7 однією сім'єю без реєстрації шлюбу.

Крім того, судом установлено, що згідно зі свідоцтвом (грамотою) про вінчання від 30 серпня 2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 укладено церковний шлюб та проведено обряд вінчання в Храмі ікони Божої Матері «Успєніє» Свято-Успенської Києво-Печерської лаври (Успенський собор Києво-Печерської лаври) в м. Києві. Церковний шлюб не розірвано.

Таким чином, суди на підставі ст. 212 ЦПК України правильно встановили обставини наявності між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 укладеного церковного (релігійного) шлюбу, наявності у них спільних витрат шляхом укладення відповідних цивільно-правових договорів та поручительства за ними, спільної реєстрації (прописки), їхнього спільного проживання.

Разом з тим суди, зазначивши, що сам по собі релігійний обряд не свідчить про створення сім'ї у розумінні ст. 3, ч. 3 ст. 21 СК України, не врахували надані позивачем інші докази та не дали їм належної оцінки.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57-60 ЦПК України.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Статтею 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Проте суди на викладене уваги не звернули та в порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 303, 315 ЦПК України зазначені вище вимоги закону не врахували, не з'ясували належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, які правовідносини сторін випливають з установлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, дійшовши передчасного висновку про відмову в задоволенні позову.

За таких обставин ухвалені у справі судові рішення не можуть вважатись законними й обґрунтованими, тому відповідно до ст. 338 ЦПК України вони підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції, в ході якого необхідно врахувати наведене вище та в залежності від доведення позивачкою інших вимог, у тому числі набуття майна за спільні кошти, вирішити спір відповідно до вимог закону.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану представником - ОСОБА_6, задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 14 липня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 18 листопада 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко