Справа № 459/3101/13 Головуючий у 1 інстанції: Мелешко С.І.
Провадження № 22-ц/783/1903/15 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Зверхановської Л.Д., Цяцяка Р.П.

при секретарі: Ясиновській Я.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Державного підприємства «Львіввугілля» в особі відокремленого підрозділу «Шахта «Відродження» на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 22 листопада 2013 року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернувся з позовом до державного підприємства «Львіввугілля» про стягнення 40000 грн. моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров'я при виконанні трудових обов'язків внаслідок професійного захворювання.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено частково.

Стягнуто з Державного Підприємства "Львіввугілля" в користь ОСОБА_2 - 8000 грн. моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров'я при виконанні трудових обов'язків, внаслідок професійного захворювання. В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено. Стягнуто з Державного Підприємства "Львіввугілля" в користь держави судовий збір в сумі 229 грн. 40 коп.

Рішення в апеляційному порядку оскаржило ДП «Львіввугілля» в особі ВП «Шахта Відродження», вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. Покликається на те, що на момент виникнення спірних правовідносин, такі регулювалися ст. 440-1, 456 ЦК Української РСР 1963 року, Законом України «Про охорону праці» та Правилами відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 472, які не передбачали норми, відповідно до якої позовна давність не поширювалася на вимоги про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я.

Крім цього зазначає, що з позовної заяви вбачається, що ОСОБА_2 просить стягнути моральну шкоду, завдану професійним захворюванням, яке вперше встановлено 09.06.1998року, тобто, позовна давність у відповідності до ст. 71 ЦК України 1963 року для даних правовідносин сплила до 01 січня 2004 року, що не було враховано судом першої інстанції. За змістом положень ст. 80 ЦК України 1963 року закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові.

Також апелянт зазначає, що судом не враховано, що позивачем не надано належних доказів, які б підтверджували завдання йому моральної шкоди, завданої професійним захворюванням. З наведених підстав просить оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Сторони в судове засідання не з»явилися, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення, за таких обставин у відповідності до ч.2 ст. 305 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розглядові справи..

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції враховуючи характер правопорушення, глибину фізичних та душевних страждань позивача внаслідок професійного захворювання, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, прийшов до переконання, що з відповідача на користь позивача слід стягнути 8000.00 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Однак повністю з такими висновками суду погодитись неможливо з огляду на наступне.

Положеннями ч. 2 ст. 153, ст. 173 КЗпП України передбачено, що забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган; шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров»я, пов»язаним з виконанням трудових обов»язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Статтею 13 Закону України «Про охорону праці» передбачено, що роботодавець зобов»язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно - правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач в період з 20 лютого 1981 року по 02 січня 1985 року, з 09 жовтня 1985 року по 07 червня 1989 року, з 03 травня 1996 року по 18 лютого 2000 року, з 14 березня 2000 року по 18 вересня 2003 року працював у шкідливих умовах на підприємствах «ДП «Львіввугілля».

У зв»язку з тривалою роботою в особливо шкідливих та тяжких умовах праці у нього погіршився стан здоров»я, внаслідок чого він неодноразово був змушений звертатися за отриманням медичної допомоги до медичних закладів.

Відповідно до витягу з історії хвороби №6746551, виданого Львівською обласною клінічною лікарнею йому було встановлено діагноз: хронічний бронхіт, пилової етіології в стадії стихаючого загострення, емфізема легень 1-11 ст. ДН- 11 - захворювання професійні.

Відповідно до акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 09.06.1998 року хронічне професійне захворювання виникло у позивача за таких обставин: в результаті контакту з вугільно - породним шахтним пилом під час роботи по підземних професіях - ГРОВ; гірничим майстром, заступником начальника дільниці.

Згідно з висновком Обласної МСЕК №3, ОСОБА_2 24.06.1998 року безтерміново вперше встановлено третю групу інвалідності та 40 відсотків втрати працездатності та встановлено необхідність в медикаментозному лікування по профзахворюванню, згідно заключення лікуючого лікаря.

Згідно з роз»ясненнями п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.1997 р. «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» право на отримання потерпілим страхових виплат настає з дня встановлення йому МСЕК стійкої втрати працездатності.

Як вбачається з матеріалів справи, стійка втрата працездатності позивача вперше була встановлена 24.06.1998 року, а тому при вирішенні питання про право потерпілого на відшкодування моральної шкоди суд першої інстанції вірно виходив з п.38 Правил відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров»я, пов»язаним з виконанням ним трудових обов»язків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23.06.1993 року №472, згідно з яким право на отримання потерпілим виплат на відшкодування шкоди настає з дня встановлення йому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності, а відтак прийшов до вірного висновку про стягнення моральної шкоди з ДП «Львіввугілля».

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, який задовольняючи частково позовні вимоги виходив з того, що знайшли підтвердження обставини заподіяння позивачеві моральної шкоди внаслідок професійного захворювання при виконанні трудових обов'язків, в зв'язку з чим позивачу 24.06.1998 року вперше встановлено ІІІ групу та 40% втрати професійної працездатності внаслідок професійного захворювання, і з огляду на це прийшов до вірного висновку, що позивачу завдано моральної шкоди.

Колегія суддів вважає, що моральна шкода позивача полягає у моральних стражданнях у зв»язку з отриманим ним професійним захворюванням, інвалідністю, істотності вимушених змін у життєвих стосунках потерпілого, ушкодження здоров»я завдає фізичні та моральні страждання потерпілому та вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відтак доводи апелянта про те, що позивачем не надано доказів заподіяння йому моральної шкоди, безпідставні і не ґрунтуються на законі, оскільки сам факт ушкодження здоров»я свідчить про заподіяння моральної шкоди.

Посилання апелянта ДП «Львіввугілля» на те, що відповідачем не доведено факт заподіяння йому моральних страждань є помилковим, оскільки згідно з рішенням Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року, моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв»язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров»я. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричиняє порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоров»я, тощо. Ушкодження здоров»я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов»язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності.

В той же час, визначаючи розмір моральної шкоди суд першої інстанції не врахував норми матеріального права, які слід застосовувати при її визначенні.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди згідно зі ст. 440-1 ЦК України та пунктом 11 Правил відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров»я, пов»язаним з виконанням ним трудових обов»язків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23.06.1993 року №472, слід враховувати встановлені законодавством обмеження максимального розміру відшкодування моральної шкоди, які були передбачені Правилами ….на день установлення потерпілому стійкої втрати працездатності, при цьому необхідно виходити з розміру мінімальної заробітної плати на час розгляду справи та враховувати засади справедливості, добросовісності та розумності. (ст.3 ЦК України).

На час, коли позивачу вперше було встановлено стійку втрату працездатності, а саме, 24.06.1998 року, абз.5 п.11 вищезгаданих Правил…було передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати 150 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян незалежно від будь - яких виплат, що на час розгляду справи становить 2550 грн. (17 грн. х 150), з яких 17.00 грн. - неоподатковуваний мінімум доходів громадян в період з 02.09.1996 року до 31.12.2003 року.

В той же час частиною 1 ст. 440- 1 ЦК УРСР, який є нормативним актом, що має вищу юридичну силу, було передбачено, що розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п»яти мінімальних розмірів заробітної плати, який на час ухвалення рішення судом становив 1218.00 грн., а відтак розмір моральної школи не може бути меншим 6090.00 грн. (1218.00 грн. х5).

Враховуючи наявність суперечностей між приписами нормативно - правових актів, а саме, між Цивільним кодексом УРСР 1963 року та Правилами відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров»я, пов»язаним з виконанням ним трудових обов»язків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23.06.1993 року №472, якими встановлено порядок визначення мінімального та максимального розміру моральної шкоди, беручи до уваги внесені до Правил …. зміни щодо визначення максимального розміру моральної шкоди, який до внесення змін визначався з врахуванням розміру мінімальної заробітної плати, а після внесення змін визначався з врахуванням розміру мінімального прожиткового мінімуму громадян, внаслідок чого максимальний розмір відшкодування моральної шкоди є меншим, ніж мінімальний розмір моральної шкоди, який підлягає розрахунку з врахуванням положень ст. 440- 1 ЦК України, колегія суддів вважає, що слід застосувати положення ЦК України, який як, закон, має вищу юридичну силу, ніж Правила відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров»я, пов»язаним з виконанням ним трудових обов»язків, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 23.06.1993 року №472.

Відповідно до роз»яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 21.03.1995 р. "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат, їх тривалості, можливості відновлення та з урахуванням інших обставин. При цьому суд виходить із засад розумності, виваженості та справедливості.

Враховуючи встановлені судом обставини справи, те, що позивач зазнав професійного захворювання внаслідок роботи у шкідливих, небезпечних для життя і здоров»я умовах праці, у зв»язку з чим став інвалідом 111 групи, внаслідок таких умов праці у нього погіршився стан здоров»я, він неодноразово був змушений звертатися за отриманням медичної допомоги до медичних закладів, де йому було встановлено діагноз: хронічний бронхіт, пилової етіології в стадії стихаючого загострення, емфізема легень 1-11 ст. ДН- 11 - захворювання професійні, що підтверджується медичними довідками, всі ці обставини суттєво погрішили уклад його життя, вимагають додаткових зусиль для його належної організації, беручи до уваги характер немайнових втрат, їх тривалість і неможливість відновлення, а також обсяг додаткових зусиль, необхідних йому для організації свого життя, неодноразове перебування на лікуванні, враховуючи характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач, глибину його фізичних та душевних страждань, колегія суддів вважає, що з ДП «Львіввугілля» слід стягнути на користь ОСОБА_2 6090.00 грн. на відшкодування моральної шкоди, у зв»язку з чим рішення суду першої інстанції в частині розміру відшкодування моральної шкоди слід змінити, в решті рішення суду залишити без змін.

Відповідно до ч.1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:1) неповне з»ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Керуючись ст. 303, п.2 ч.1 ст. 307, ст.ст. 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

апеляційну скаргу Державного підприємства «Львіввугілля» в особі відокремленого підрозділу «Шахта Відродження» - задовольнити частково.

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 22 листопада 2013 року в частині стягнення з державного підприємства «Львіввугілля» на користь ОСОБА_2 8000.00 грн. на відшкодування моральної школи, завданої ушкодженням здоров»я внаслідок професійного захворювання змінити, зменшивши розмір моральної шкоди яка підлягає стягненню з ДП «Львіввугілля» з 8000.00 грн. до 6090 .00 грн.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення суду набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням апеляційного суду законної сили.

Головуюча: Шеремета Н.О.

Судді: Зверхановська Л.Д.

Цяцяк Р.П.