Справа № 466/230/10 Головуючий у 1 інстанції: Глинська Д.Б.
Провадження № 22-ц/783/788/15 Доповідач в 2-й інстанції: Кабаль І. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді Кабаля І.І.,

суддів: Монастирецького Д.І.,Струс Л.Б.,

секретаря Матяш С.І.,

з участю:представника апелянта ОСОБА_2. - ОСОБА_3,прокурора Заєць І.Є.,представника позивача - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 10 лютого 2010 року у справі за позовом Львівського міжрайонного транспортного прокурора в інтересах держави в особі Міністерства транспорту та зв'язку України, Державного територіально - галузевого об'єднання «Львівська залізниця» до Брюховицької селищної ради м. Львова, ОСОБА_11, ОСОБА_12, третя особа: Управління з контролю за використанням та охороною земель у Львівській області, про скасування п.1.9. рішення Брюховицької селищної ради м. Львова № 123 від 26 жовтня 2006 року, визнання недійсним державних актів на право власності на земельні ділянки,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 10 лютого 2010 року позов задоволено.

Скасовано п. 1.9 рішення № 123 Брюховицької селищної ради м. Львова 5 сесії 5 скликання від 26 жовтня 2006 року щодо безоплатної передачі у спільну часткову власність ОСОБА_13 та ОСОБА_12 земельних ділянок площею 0,15 га для обслуговування житлового будинку та площею 0,0135 га для ведення садівництва по АДРЕСА_1.

Визнано недійсним державний акт серія НОМЕР_1 про право власності на земельну ділянку площею 0,15га для обслуговування житлового будинку та державний акт серія НОМЕР_2 площею 0,0135 га для ведення садівництва, виданих ОСОБА_13 28 листопада 2006 року.

Рішення суду оскаржили ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_8, ОСОБА_10 В апеляційній скарзі посилаються на незаконність рішення суду, ухваленого з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вказують, що даним рішенням суду порушені їхні права та законні інтереси як власників спірних земельних ділянок згідно договору купівлі-продажу від 03.12.2009 року, оскільки суд фактично вирішив питання про їхні права та обов'язки, не залучивши їх до участі у справі. Просять рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити.

Всі учасники цивільного процесу повідомлені належним чином про час та місце розгляду справи, що підтверджується повідомленням в газеті «Офіційна пошта» №59, 4 червня 2015 року, в судове засідання апеляційного суду не з'явилися, про причину своєї неявки суду не повідомили, матеріалів справи достатньо для розгляду справи у їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта на підтримання скарги, пояснення представників позивачів на її заперечення, перевіривши матеріали справи, межі та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що таку слід відхилити.

Згідно із ст.ст.3,4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до положень ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За приписами ч.1 ст.303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Пленум Верховного Суду України у п.11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» №11 від 18 грудня 2009 року роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення в повній мірі відповідає даним вимогам.

Згідно ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судом та матеріалами справи встановлено, що згідно п.1.9 рішення №123 Брюховицької селищної ради Львівської області №226 5 сесії 5 скликання від 26.10.2006 року безоплатно передано у спільну часткову власність ОСОБА_13 та ОСОБА_12 земельну ділянку площею 0,15 га для обслуговування житлового будинку та площею 0,0135 га для ведення садівництва по АДРЕСА_1 та 28 листопада 2006 року видано державний акт серія НОМЕР_1 про право власності на земельну ділянку площею 0,15га для обслуговування житлового будинку та державний акт серія НОМЕР_2 площею 0,0135 га для ведення садівництва - ОСОБА_13.

Гарантоване ст.14 Конституції України право власності на землю може набуватися і реалізовуватися громадянами виключно відповідно до закону.

Згідно ч.2 ст.373 ЦК України право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.

Відповідно до ст. 68 ЗК України, ст.11 Закону України «Про транспорт», ст.6 Закону України «Про залізничний транспорт» до земель залізничного транспорту належать землі смуг відведення залізниць під залізничним полотном та його облаштуванням, станціями з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв'язку, водопостачання, каналізації, під захисними та укріплювальними насадженнями, службовими, культурно-побутовими будівлями та іншими спорудами, необхідними для забезпечення роботи залізничного транспорту. Такі землі призначені для виконання покладених на підприємства і організації залізничного транспорту завдань щодо експлуатації, ремонту, вдосконалення і розвитку об'єктів залізничного транспорту.

Для садівництва у власність громадянам передаються землі сільськогосподарського призначення ( п.«а» ч.3 ст.22, ст.35 ЗК України).

Ті обставини, що спірні земельні ділянки зайняті об'єктами залізничної інфраструктури та знаходиться у постійному користуванні ДТГО «Львівська залізниця» підтверджено «Планом смуги відведення лінії Рудно-Підбірці Львівської залізниці», розробленого дорожньою проектною конторою Південно -Західної залізниці у 1962 році та довідкою про визнання грошової оцінки земельної ділянки смт. Брюховичі, виданої Львівським обласним Головним управлінням земельних ресурсів 24.10.2003 року.

Згідно плану земельної ділянки смуги відведення ДТГО «Львівська залізниця», земельна ділянка розташована в смт.Брюховичі по вул. Б.Бурденка,6 (9 км. 8-9 пк перегону Рясне 2 - Дубляни), при цьому розмір смуги відведення на даній земельній ділянці складає 40 метрів.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вірно керувався тим, що встановлення смуги відведення залізниці необхідне перш за все для забезпечення безпеки руху залізничного транспорту та приписами ч.3п.2 ст.83 ЗК України, відповідно до якої такі землі залізниці не можуть передаватись у приватну власність.

Встановлено також, що вилучення земельної ділянки у встановленому порядку в залізниці не проводилося. Із залізницею, як суміжним землекористувачем, не було погоджено акт встановлення і узгодження меж землекористувачів в натурі та не було отримано погодження на вилучення спірних земельних ділянок.

У відповідності із ч.4 п. б ст. 84 ЗК України до земель державної власності, які не можуть передаватися у приватну власність, належать, зокрема, землі під державними залізницями.

Положеннями ч.3 ст.152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, серед іншого і шляхом визнання прав та визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Згідно ч.1 ст.155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання чи оспорювання.

Нормами ч.1 ст.16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а відповідно до ч.2 п.10 ст.16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади АРК або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що п. 1.9 рішення № 123 Брюховицької селищної ради м. Львова 5 сесії 5 скликання від 26 жовтня 2006 року щодо безоплатної передачі у спільну часткову власність ОСОБА_13 та ОСОБА_12 земельних ділянок площею 0,15 га для обслуговування житлового будинку та площею 0,0135 га для ведення садівництва по АДРЕСА_1 є незаконним, а тому підлягає скасуванню.

Відповідно до вимог ст.ст. 125, 126 ЗК України право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цього права, а документом, що посвідчує таке право є державний акт.

Згідно положень п.1.4. Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 04.05.1999 року, державний акт на право власності на земельну ділянку та державний акт на право постійного користування земельною ділянкою видається на підставі рішення Кабінету Міністрів України, обласної, районної, Київської і Севастопольської міських, міської, селищної, сільської ради, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласної, районної Київської і Севастопольської міських державних адміністрацій.

Таким чином, державний акт на право власності на земельну ділянку є документом, що видається на підставі рішення відповідного органу місцевого самоврядування, тому вимога про скасування державного акту на право приватної власності на земельну ділянку є похідною й залежить від доведеності законності рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого видано цей документ.

У відповідності із положеннями ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлено судом.

Колегія суддів погоджується з висновками суду, що позовні вимоги в частині визнання недійсним державного акту серія НОМЕР_1 про право власності на земельну ділянку площею 0,15га для обслуговування житлового будинку та державного акту серія НОМЕР_2 площею 0,0135 га для ведення садівництва, виданих ОСОБА_13 28 листопада 2006 року, підлягають задоволенню, оскільки матеріалами справи встановлено незаконність п.1.9 рішення № 123 Брюховицької селищної ради м. Львова 5 сесії 5 скликання від 26 жовтня 2006 року на підставі, якого було видано оспорювані державні акти на право приватної власності на дані земельні ділянки. А відтак, з наведених підстав суд першої інстанції вірно задовольнив позов про визнання незаконним,скасування рішення та визнання недійсними державних актів про право власності на спірні земельні ділянки. Висновки суду першої інстанції достатньо мотивовані і підтверджені доказами, наявними в матеріалах справи.

Колегія суддів погоджується з висновками районного суду, оскільки суд правильно застосував правові норми та ухвалив правильне по суті й справедливе рішення, дійшовши його на основі повно з'ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами, з дотриманням норм матеріального й процесуального права.

Будь- яких інших належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм матеріального або процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. 4 ст.309 ЦПК України, апелянтами не представлено.

Відповідно до ч.1ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Рішення відповідає вимогам закону і зібраним у справі доказам, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому підстав для її задоволення немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 10 лютого 2010 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Кабаль І.І.

Судді: Монастирецький Д.І.

Струс Л.Б.