АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3918/15 Справа № 2-2587/11 Головуючий у 1 й інстанції - Овчаренко Н. Г. Доповідач - Демченко Е.Л.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Волошина М.П., Куценко Т.Р.

при секретарі - Левцунові І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 20 червня 2011 року по справі за позовом ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Центр міста» про визнання права власності,-

в с т а н о в и л а :

У червні 2011 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Центр міста» (далі - ТОВ «Центр міста») про визнання права власності, мотивуючи тим, що 16 лютого 2005 року між нею та відповідачем укладено договір №38 про інвестування житлового будівництва квартири багатоповерхового житлового будинку в АДРЕСА_1.

Зобов'язання за даним договором нею виконані, що підтверджується квитанціями до прибуткового касового ордеру №145 від 27 травня 2005 року на суму 6.066 грн.25 коп. та №62 від 16 лютого 2005 року на суму 114.000 грн.

01 квітня 2005 в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором №13/05-Ф між нею та АТ «Кредит Банк (Україна)» укладено іпотечний договір №08/08-1, предметом іпотеки були майнові права за договором №38 про інвестування житлового будівництва. Зобов'язання по цьому договору виконані, кредит повернутий достроково 25 травня 2007 року, заборона відчуження на спірний об'єкт знята.

Посилаючись на те, що не має можливості оформити право власності на свою квартиру, оскільки відповідач не надає необхідні для цього документи, просить суд визнати за нею право власності на квартиру №37, загальною площею 122 кв.м, розташовану на сьомому поверсі в житловому комплексі по АДРЕСА_1 без додаткового акту введення в експлуатацію.

Рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 20 червня 2011 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволені у повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставить питання про скасування рішення суду і ухвалення нового рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_3 залишити без задоволення, зазначаючи, що рішення постановлене з порушенням норм матеріального й процесуального права.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів находить, що апеляційна скарга підлягає задоволенню із наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які буди досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5)чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6)як розподілити між сторонами судові витрати; 7)чи є негайні підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8)чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Однак зазначеним вимогам закону ухвалене у справі рішення суду не відповідає.

Частиною 2 ст.331 ЦК України визначено, що право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва. Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту прийняття його до експлуатації (прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів регулюється відповідним Порядком, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року №461). Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації (систему органів державної реєстрації прав становлять центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері державної реєстрації прав, та структурні підрозділи територіальних органів Міністерства юстиції України, які забезпечують реалізацію його повноважень та є органами державної реєстрації прав - ст.6 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Положення ч.2 ст.331 ЦК України слід розуміти у системному зв'язку із положенням ст.182 ЦК України щодо державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухомі речі, яка не передбачає винятків. Як правило, всі об'єкти нерухомого майна, зважаючи на свою специфіку, після завершення будівництва підлягають прийняттю до експлуатації та державній реєстрації.

Вказані норми встановлюють особливий порядок виникнення права власності на новостворене нерухоме майно, яким передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації та державній реєстрації. При цьому, за змістом даних норм, державна реєстрація права власності та державна реєстрація майна (прав власності на майно), яка здійснюється на підставі Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень", не є тотожними поняттями. Реєстрація речових прав, на відміну від державної реєстрації прав власності, не має правовстановлюючого значення.

Встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, що між ПП «Центр міста», правонаступником якого є ТОВ «Центр міста», та ОСОБА_6, яка після укладення шлюбу змінила прізвище на ОСОБА_3, 16 лютого 2005 року укладено договір №38 про інвестування житлового будівництва багатоповерхового житлового будинку у АДРЕСА_1 (а.с.7-11).

Згідно з п.п.1.1,3.1.1,3.1.2 відповідного договору передбачено, що позивач, як інвестор бере участь у фінансуванні будівництва житла з метою отримання у власність квартиру та нежитлові приміщення у зазначеному будинку шляхом інвестування грошових коштів у будівництво, а саме, сплачує обумовлену у п.2.1 договору вартість об'єкта інвестування.

Позивач по справі свої зобов'язання за договором виконала в повному обсязі (а.с.12).

Відповідно до розпорядження міського голови м.Дніпропетровська №74р від 14 лютого 2007 року житловому комплексу по АДРЕСА_1.

Умовами договору було передбачено, що відповідач зобов'язується виконати будівництво житлового комплексу з дотриманням вимог проектної документації, будівельних норм України, ввести в експлуатацію і протягом 90 днів після цього - передати інвестору інвестування за актом приймання-передачі, а також передати документи для отримання в КП Дніпропетровське МБТІ свідоцтва про право власності (п.п.3.1.1.,3.1.2.,3.1.3.).

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач не виконав своїх договірних зобов'язань, а саме: надав позивачу документів (державного акту про прийняття в експлуатацію будинку та рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради про його затвердження та іншу документацію). Такі дії відповідача перешкоджають позивачу у реєстрації права власності на його квартиру та нежитлові приміщення.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 за договорами купівлі-продажу від 29 серпня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Якуба Ю.А., та від 09 грудня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Куліш В.І., належать на праві власності домоволодіння АДРЕСА_2 (а.с.51,54).

На підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 29 серпня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Якуба Ю.А., апелянту ОСОБА_2 на праві приватної власності належить земельна ділянка розміром 0,0896га, розташована в АДРЕСА_2 (а.с.52).

На підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 17 лютого 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Куліш В.І., апелянту ОСОБА_2 на праві приватної власності належить земельна ділянка розміром 0,0185га, розташована в АДРЕСА_3 (а.с.53).

В установленому законом порядку дані земельні ділянки зареєстровані у Державному земельному кадастрі (а.с.55).

26 січня 2005 року між ОСОБА_2 та ПП «Центр міста» укладено договір про надання земельних ділянок в користування під забудову (встановлення суперфіцію), який посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Сусловою Н.Б. (а.с.56-58).

За умовами зазначеного договору ОСОБА_2 передав, а ПП «Центр міста» прийняв у безстрокове платне володіння та користування земельні ділянки АДРЕСА_2 з метою будівництва та подальшої експлуатації житлового комплексу згідно з рішенням Дніпропетровської міської ради №50/18 від 14 липня 2004 року.

У вигляді плати за користування земельними ділянками ПП «Центр міста» зобов'язаний був передати апелянту частину житлового комплексу, для будівництва якого надаються земельні ділянки загальною площею 300 кв.м на третьому поверсі (п.3.1 договору встановлення суперфіцію), однак своє зобов'язання ПП «Центр міста» не виконало.

Таким чином, районний суд оскаржуваним рішенням вирішив питання про права та обов'язки ОСОБА_2

Задовольняючи позов ОСОБА_3 суд прийшов до висновку, що зобов'язання за укладеним договором позивач виконала в повному обсязі, а тому заявлені ним вимоги підлягають задоволенню на підставі положень ст.ст.16,319, 328 ЦК України зазначеним ним способом.

Такі висновки суду не можна визнати обґрунтованими з огляду на наступне.

Згідно ч.1 ст.1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав на об'єкт незавершеного будівництва та їх обтяжень у випадках, установлених законом, проводиться у порядку, визначеному цим Законом, з урахуванням особливостей правового статусу такого об'єкта.

Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно ч.ч.1,3,4 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав є обов'язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав.

Права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень.

Відповідно до п.п.1,3, ч.1 ст.4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, а саме: право власності на нерухоме майно; інші речові права відповідно до закону.

Відповідно до ст.5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» обов'язковій державній реєстрації у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об'єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди (їх окремі частини), квартири, житлові та нежитлові приміщення.

Якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію об'єкта нерухомого майна, державна реєстрація прав на такий об'єкт проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку.

Згідно із ст.177 ЦК України до об'єктів цивільних прав відносяться речі, майнові права та інше.

Статтями 181 та 182 ЦК України визначено, що до нерухомих речей (нерухомості) належать об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення, а право власності та інші речові права на нерухомі речі, зокрема, їх виникнення підлягають державній реєстрації.

Таким чином, виходячи з аналізу зазначених вище положень закону, майнові (речові) права на об'єкти нерухомого майна виникають з передбачених законом підстав та підлягають державній реєстрації. А новостворене нерухоме майно підлягає прийняттю в експлуатацію.

Отже, до прийняття новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державній реєстрації право власності на цей об'єкт не виникає. До виникнення права власності на новозабудоване нерухоме майно право власності існує лише на матеріали, обладнання ті інше майно, що було використано в процесі будівництва (ч.3 ст.331 ЦК України).

При розгляді справи зазначені обставини судом не були дотримані, справу розглянуто без залучення до участі у ній власника земельних ділянок ОСОБА_2, а тому колегія суддів приходить до висновку, що підстав для задоволення позовних вимог не має, у зв'язку з чим рішення районного суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст.303,307,309,313,314,316,317 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 20 червня 2011 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Центр міста» про визнання права власності відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 1.827 грн.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Волошин М.П.

Куценко Т.Р.