У х в а л а

іменем україни

25 березня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Колодійчука В.М.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «Надра» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - відділ Державної виконавчої служби Монастирищенського районного управління юстиції у Черкаській області, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Черкаської області від 02 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «Надра» (далі ‒ ПАТ КБ «Надра») звернулося до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що відповідно до умов кредитного договору від 28 квітня 2007 року ОСОБА_4 отримав кредитні кошти у розмірі 82 тис. грн. на строк до 15 квітня 2011 року. На забезпечення умов цього договору банк того ж дня уклав із ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 договір іпотеки, предметом якого є житловий будинок АДРЕСА_1. У результаті порушення умов кредитного договору утворилася заборгованість. Заочним рішенням Монастирищенського районного суду Черкаської області від 13 січня 2012 року з ОСОБА_4 стягнуто заборгованість за кредитним договором у розмірі 69 865 грн. 83 коп., а рішенням того ж суду від 08 травня 2013 року із ОСОБА_6 як з фінансового поручителя стягнуто кредитну заборгованість у розмірі 57 512 грн. 79 коп. Посилаючись на те, що зазначені договори та судові рішення не виконані і заборгованість за кредитом не погашена, позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу та виселити відповідачів зі спірного житлового будинку.

Рішенням Монастирищенського районного суду Черкаської області від 24 квітня 2014 року у задоволенні позову ПАТ КБ «Надра» відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 02 грудня 2014 року рішення районного суду скасовано. Позов ПАТ КБ «Надра» задоволено частково. В рахунок погашення кредитної заборгованості у розмірі 37 470 грн. 61 коп. звернуто стягнення на предмет іпотеки, зокрема на житловий будинок АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 В іншій частині позову відмовлено. Розподілено судові витрати.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, й залишити рішення суду першої інстанції в силі.

Рішення судів у частині відмови у виселенні відповідачів із житлового будинку, який є предметом іпотеки, не оскаржені, тому в касаційному порядку не переглядаються (ст. 335 ЦПК України).

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої істанції виходив із того, що 26 жовтня 2007 року державний нотаріус вчинив виконавчий напис про звернення стягнення на предмет іпотеки, який перебуває на виконанні в державній виконавчій службі, що унеможливлює повторне звернення стягнення на предмет іпотеки.

Скасовуючи рішення районного суду та частково задовольняючи позов, апеляційний суд виходив із того, що незважаючи на закінчення виконавчого провадження за виконавчим написом нотаріуса про звернення стягнення на предмет іпотеки у зв'язку з погашенням кредиту, кредитна заборгованість, яка станом на 10 січня 2014 року складає 88 824 грн. 07 коп., відповідачами не погашена.

Проте повністю з такими висновками апеляційного суду погодитись не можна, оскільки таких висновків апеляційний суд дійшов з порушенням норм матеріального та процесуального права, не врахувавши при цьому правові позиції Верховного Суду України.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що 28 квітня 2007 року між ПАТ КБ «Надра» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредитні кошти у розмірі 82 тис. грн. на строк до 15 квітня 2011 року.

На забезпечення умов цього договору банк того ж дня уклав із ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 договір іпотеки, предметом якого є житловий будинок АДРЕСА_1.

26 жовтня 2007 року державний виконавець Монастирищенської державної нотаріальної контори вчинив виконавчий напис, яким на погашення кредитної заборгованості у розмірі 93 618 грн. 85 коп. звернув стягнення на предмет іпотеки.

Виконавчий напис виконано і 03 жовтня 2013 року виконавче провадження закінчено у зв'язку з погашенням боргу.

Пред'являючи позов, ПАТ КБ «Надра» посилалось на те, що у результаті порушення умов кредитного договору утворилася заборгованість, яка станом на 10 січня 2014 року складає 88 824 грн. 07 коп. Заборгованість боржником та його поручителями не погашена. Також посилалось на те, що рішенням Монастирищенського районного суду Черкаської області від 13 січня 2012 року стягнута кредитна заборгованість з ОСОБА_4 у розмірі 69 865 грн. 83 коп., а рішенням Монастирищенського районного суду Черкаської області від 10 січня 2014 року з ОСОБА_6 як з фінансового поручителя стягнуто кредитну заборгованість у розмірі 57 512 грн. 79 коп.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк, або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Отже, нарахування процентів за користування кредитом після закінчення строку дії договору не передбачено. Строк кредитного договору сторонами визначено до 15 квітня 2011 року, тобто договірних правовідносин між сторонами немає. При цьому попереднім судовим рішенням заборгованість за кредитним договором стягнуто повністю.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У п. 17 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику розгляду судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам розʼяснено, що зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України). Такі підстави, зокрема, зазначені у ст. ст. 599-601, 604-609 ЦК України. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України.

Суд апеляційної інстанції у порушення ст. ст. 214, 316 ЦПК України не врахував того, що відповдачі з 02 жовтня 2008 року по 16 липня 2009 року сплатили кредитну заборгованість на загальну суму 93 618 грн. 80 коп., тобто виконали виконавчий напис нотаріуса та кредитний договір.

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як "строк дії договору", так і "строк (термін) виконання зобов'язання" (ст.ст. 530, 631 ЦК України).

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України).

Про правові наслідки порушення зобов'язання боржником йдеться також в ч. 1 ст. 611, ч. 2-4 ст. 612, ч. 1,2 ст. 220 ГК України, які передбачають відповідальність боржника.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-116цс13 від 06 листопада 2013 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Ураховуючи те, що кредитний договір закінчив свою дію 15 квітня 2011 року, то нарахування відсотків річних та штрафних санкцій за його умовами є неправомірними, а вимог про нарахування сум, передбачених ст. 625 ЦК України за несвоєчасне виконання зобов'язань позивач не заявляв.

Апеляційний суд правильно послався на роз'яснення, що містяться у п. 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» про те, що позивач обирає спосіб судового захисту і незважаючи на те, що є рішення суду про стягнення кредитної заборгованості, не позбавлений права вимагати звернення стягнення на предмет іпотеки.

Разом з тим суд не звернув уваги на те, що перед зверненням стягнення на предмет іпотеки слід правильно і відповідно до закону та умов договору визначити розмір заборгованості, для погашення якої звертається стягнення. При цьому апеляційний суд не з'ясував, чи виконано рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 13 січня 2012 року про стягнення кредитної заборгованості.

Ураховуючи те, що фактичні обставини в частині вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, які мають значення для правильного вирішення справи, судом апеляційної інстанції не встановлені, рішення апеляційного суду в цій частині не відповідає вимогам ст. 212 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Черкаської області від 02 грудня 2014 року в частині вирішення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

В.М. Колодійчук

О.В. Умнова

І.М. Фаловська