П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2015 року м. Київ

Судова палата у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого суддів: Яреми А.Г., Григор'євої Л.І., Гуменюка В.І., ЛященкоН.П., Охрімчук Л.І., Романюка Я.М., Сеніна Ю.Л., Сімоненко В.М.,-

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_9 до публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», третя особа - ОСОБА_11, про визнання поруки припиненою за заявою ОСОБА_9 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 серпня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року ОСОБА_9 звернулась до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») про визнання поруки припиненою.

Зазначала, що 10 липня 2006 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» і ОСОБА_11 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 25 200 доларів США на строк до 10 липня 2013 року зі сплатою 12,5 % річних за користування кредитом. З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» і нею, ОСОБА_9, укладено договір поруки, відповідно до умов якого вона відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й позичальник. 5 лютого 2010 року вона отримала від ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» претензію-вимогу про виконання у 30-денний термін зобов'язань за кредитним договором, порушеним ОСОБА_11, і повернення в повному обсязі всієї суми заборгованості. 25 березня 2011 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» звернулось до суду з позовом про стягнення в солідарному порядку з позичальника та з неї - поручителя - заборгованості за кредитним договором.

Оскільки ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» пропустило передбачений частиною четвертою статті 559 Цивільного Кодексу України (далі - ЦК України) шестимісячний строк для пред'явлення вимоги до поручителя, ОСОБА_9 просила суд визнати поруку припиненою.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 20 лютого 2014 року позов ОСОБА_9 задоволено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 25 червня 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано й ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 серпня 2014 року у відкритті касаційного провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_9 на рішення апеляційного суду м. Києва від 25 червня 2014 року відмовлено.

У заяві про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 серпня 2014 року ОСОБА_9 порушує питання про скасування ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 серпня 2014 року та направлення справи на новий касаційний розгляд із підстави неоднакового застосування судом касаційної інстанції норми матеріального права, а саме частини четвертої статті 559 ЦК України.

В обґрунтування заяви ОСОБА_9 додала ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 липня 2014 року, в якій, на її думку, по-іншому застосована зазначена правова норма.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 жовтня 2014 року справу допущено до провадження Верховного Суду України в порядку глави 3 розділу V Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Перевіривши матеріали справи та наведені в заяві доводи, Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що заява підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у справі виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

За положеннями пункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

За змістом статті 3604 ЦПК України суд задовольняє заяву про перегляд справи Верховним Судом України і скасовує судове рішення у справі, яка переглядається з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, якщо встановить, що судове рішення є незаконним.

У справі, яка переглядається, судами встановлено, що відповідно до умов кредитного договору від 10 липня 2006 року № 014/9408/73/39623, укладеного між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» і ОСОБА_11, остання отримала кредит у розмірі 25 200 доларів США на строк до 10 липня 2013 року на умовах сплати за користування кредитом 12,5% річних.

Для забезпечення виконання зобов'язань за кредитом 10 липня 2006 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» і ОСОБА_9 було укладено договір поруки, відповідно до умов якого поручитель відповідає перед кредитором солідарно з позичальником у повному обсязі за своєчасне виконання ним своїх зобов'язань за кредитним договором.

У зв'язку з невиконанням ОСОБА_11 своїх зобов'язань за кредитним договором ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» надіслав ОСОБА_9 претензію-вимогу від 5 лютого 2010 року про дострокове виконання зобов'язання за кредитом - повернення у 30-денний строк (тобто до 7 березня 2010 року) усієї суми заборгованості в розмірі 13 175,76 доларів США та 3 555 грн 38 коп.

25 березня 2011 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» звернулось до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_11, ОСОБА_9 про солідарне стягнення заборгованості в розмірі 102 388 грн 84 коп., що виникла за кредитним договором № 014/9408/73/39623. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 6 жовтня 2011 року стягнуто з відповідачів на користь позивача заборгованість за кредитним договором.

Задовольняючи позов ОСОБА_9 про визнання поруки припиненою, суд першої інстанції виходив із того, що ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» пропущено шестимісячний строк, установлений частиною четвертою статті 559 ЦК України для пред'явлення позову до поручителя про сплату заборгованості за кредитом, оскільки у зв'язку з направленням банком до ОСОБА_9 вимоги від 5 лютого 2010 року про дострокове погашення заборгованості в 30-денний термін цей строк повинен обраховуватися з 7 березня 2010 року, а він банком не дотриманий.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи ОСОБА_9 у задоволенні позову, апеляційний суд, з висновками якого погодився суд касаційної інстанції, вважав, що договір поруки не припинив своєї дії, тому що відповідач, надсилаючи поручителю претензію-вимогу від 5 лютого 2010 року, діяв відповідно до пункту 6.5 кредитного договору, яким передбачено дострокове стягнення з позичальника та поручителя заборгованості за кредитним договором у разі невиконання умов цього договору, у той час як строк виконання основного зобов'язання на час пред'явлення позову не настав. Крім того, той факт, що порука не припинилась, установлений рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 6 жовтня 2011 року, яке набрало законної сили і яким з підстав існування зобов'язань сторін за договором поруки стягнуто з поручителя суму заборгованості за кредитним договором.

У наданому для порівняння судовому рішенні у справі, яка виникла в подібних правовідносинах, а саме ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 липня 2014 року, суд касаційної інстанції, застосувавши норми частини четвертої статті 559 ЦК України, дійшов висновку про пропущення позивачем строку пред'явлення вимоги до поручителя за договорами поруки з огляду на те, що банк протягом шести місяців з моменту встановлення нової дати - дати дострокового повернення кредиту - не подав до суду позову до поручителя.

Отже, існує неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права - частини четвертої статті 559 ЦК України в поєднанні з нормою частини другої статті 1050 ЦК України.

Вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні судом касаційної інстанції зазначених норм матеріального права, які призвели до ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України виходить із такого.

Пунктом 6.5 кредитного договору від 10 липня 2006 року передбачено, що кредитор має право достроково стягнути заборгованість за кредитом, нараховані відсотки за користування кредитом та штрафні санкції, у разі невиконання позичальником умов цього договору за умови попереднього (за тридцять днів) повідомлення позичальника рекомендованим листом.

Згідно з п. 2.1 договору поруки від 10 липня 2006 року в разі невиконання боржником взятих на себе зобов'язань за кредитним договором поручитель несе солідарну відповідальність перед кредитором нарівні з боржником за повернення суми кредиту, нарахованих відсотків за користування кредитом та штрафних санкцій на підставі статті 554 ЦК України.

Відповідно до вимог частини другої статті 1050 ЦК України у разі, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати відсотків.

Згідно з положеннями частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Так, у справі, яка переглядається, договором поруки не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється, оскільки умовами цього договору встановлено, що він діє до повного припинення всіх зобов'язань боржника за кредитним договором.

У зв'язку з порушенням боржником виконання зобов'язання за кредитним договором банк відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України і пункту 6.5 кредитного договору використав право достроково стягнути з позичальника та поручителя заборгованість за кредитним договором, надіславши 5 лютого 2010 року претензію-повідомлення (вимогу) про дострокове повернення всієї суми кредиту й пов'язаних із ним платежів.

Отже, пред'явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплати відсотків за користування кредитом та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання й був зобов'язаний пред'явити позов до поручителя протягом шести місяців, починаючи від цієї дати.

Таким чином, у разі зміни кредитором на підставі частини другої статті 1050 ЦК України строку виконання основного зобов'язання передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячний строк підлягає обрахуванню від цієї дати.

За таких обставин судом касаційної інстанції у справі, яка переглядається, неправильно застосовано зазначені правові норми.

Крім того, висновок суду про збереження дії поруки та про відсутність підстав для визнання її припиненою відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України ґрунтувався на заочному рішенні Деснянського районного суду м. Києва від 6 жовтня 2011 року, яким із боржника й поручителя за цим кредитним договором і договором поруки стягнуто солідарно суму заборгованості.

Однак, як вбачається з матеріалів, зазначене рішення скасоване та 16 червня 2014 року ухвалено нове рішення, яким у позові до поручителя відмовлено, з підстав збігу строку, встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України.

Враховуючи, що неправильне застосування норм матеріального права касаційним судом призвело до постановлення незаконного рішення, то ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 серпня 2014 року підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду касаційної інстанції.

Керуючись пунктом 1 частини першої статті 355, частиною першою статті 3602 , пунктом 1 частини першої статті 3603 , частиною першою статті 3604 ЦПК України, Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України

п о с т а н о в и л а:

Заяву ОСОБА_9 задовольнити.

Ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 серпня 2014 року скасувати, передати справу на новий касаційний розгляд.

Постанова є остаточною і може бути оскаржена тільки на підставі, встановленій пунктом 2 частини першої статті 355 ЦПК України.

Головуючий А.Г. Ярема

Судді: Л.І. Григор'єва

В.І. Гуменюк

Н.П. Лященко

Л.І. Охрімчук

Я.М. Романюк

Ю.Л. Сенін

В.М. Сімоненко