Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

05 березня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючого - судді Павліченка С.В.,

суддів: Куцина М.М., Собослоя Г.Г.,

при секретарі Маринець Д.М.,

розглянувши в судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 в Інтересах ОСОБА_2 на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 8 липня 2014 року, по справі за позовом прокурора Мукачівського району до Мукачівської районної державної адміністрації, ОСОБА_2, треті особи Державна інспекція сільського господарства в Закарпатській області, Управління Держземагенства в Закарпатській області про визнання недійсними розпорядження голови Мукачівської РДА та державного акту про право власності на земельну ділянку,-

в с т а н о в и л а :

Прокурор Мукачівського району звернувся до суду з позовом до Мукачівської районної державної адміністрації, ОСОБА_2, треті особи Державна інспекція сільського господарства в Закарпатській області, Управління Держземагенства в Закарпатській області про визнання недійсними розпорядження голови Мукачівської РДА №316 від 24.09.2004 року та державного акту про право власності на земельну ділянку серія ЗК №059894 від 20.10.2004 року виданого ОСОБА_2

Позовні вимоги обгрунтовувались тим, що земельна ділянка була виділена ОСОБА_2 з порушенням чинного законодавства.

Зокрема, перед виділенням земельної ділянки проект її відведення не пройшов державної експертизи, межі земельної ділянки не погоджені з суміжними землекористувачами, земельна ділянка знаходиться в прибережній смузі, вилучення земельної ділянки у попереднього користувача проведено з порушенням закону, зміна цільового призначення земельної ділянки не проведена.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 8 липня 2014 року позов задоволено.

Визнано недійсним розпорядження голови Мукачівської районної державної адміністрації від №316 від 24.09.2004 року в частині надання земельної ділянки ОСОБА_2.

Визнано недійсним державний акт про право власності на земльну дялянку площею 0,0260 га серії ЗК №059894 виданого ОСОБА_2.

Повернуто в державну власність земельну ділянку за кадастровим номером :02:004:0011, площею 0,0260 га, яка знаходиться в урочищі "Синяк" на території Чинадіївської селищної ради Мукачівського району за межами населеного пункту.

Стягнуто з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, мешканця АДРЕСА_1 судовий збір в сумі - 243 (двісті сорок три) грн 60 коп. на розрахунковий рахунок 0003, отримувач коштів Мукачівське УДКСУ Закарпатської області, код отримувача (код за ЄДРПОУ) 37958089, код класифікації доходів бюджету 22030001, банк отримувача: ГУДКУ в Закарпатській області, код банка отримувача (МФО) 812016.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 в Інтересах ОСОБА_2 ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції, як незаконного та необґрунтованого і постановлення нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

При розгляді даної справи суд першої інстанції належно не перевірив доводи прокурора, зазначені в позовній заяві щодо Їх наявності та відповідності вимогам чинного земельного законодавства на час виділення спірної земельної ділянки, фактичні обставини справи і дійшов не вірного висновку, що спірна земельна ділянка виділена для садівництва та будівництва й обслуговування житлового будинку, не правильно витлумачив норми матеріального права та постановив незаконне і необґрунтоване рішення.

Висновки суду першої інстанції, як і позовні вимоги прокурора базувалися на акті перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 29 листопада 2013 року № 000066 Державної інспекції сільського господарства в Закарпатській області.

Однак факти вказані в даному акті не узгоджуються з вимогами чинного земельного законодавства і частково не відповідають дійсності та іншим матеріалам справи.

Так з матеріалів справи, зокрема з копії державного серії ЗК №059894 виданого ОСОБА_2 ( а.с. 44) та його заяви (а.с. 17) вбачається, що спірна земельна ділянка розміром 0,0260 га виділена ОСОБА_2 для садівництва, а не для двох цілей, та не у розмірі 1, 3 га, як вважав суд першої інстанції.

Доводи позовної заяви та висновок суду про те, що дана земельна ділянка знаходиться в прибережній смузі належно не доведені і спростовуються наявними матеріалами справи.

Акт перевірки дотримання норм земельного законодавства, в якому зазначено , що спірна ділянка знаходиться в прибережній смузі (а.с. 12) базується лише на опису меж графічного зображення (а.с. 45) де зазначено, що по котуру В-Г дана ділянка межує з прибережною смугою.

Судом не враховано, що контури ділянки на графічному це межі даної ділянки з іншими земельними ділянками і земельна ділянка ОСОБА_2 за ці межі не заходить.

Так, дана земельна ділянка по контуру А-Б межує з землями загального користування, по контуру Б-В межує з земею гр. ОСОБА_3, а по контуру В-Г межує з прибережною смугою.

Наявні у справі матеріали, зокрема висновки Латорицької державної територіальної інспекції, Мукачівського районного відділу земельних ресурсів (а.с. 28, 30) та визнаний сторонами факту, що ця земельна ділянка вже раніше знаходилась у користуванні (а.с. 22), дають підстави вважати, що спірна земельна ділянка знаходиться за межами прибережної смуги, а не у водоохоронній зоні.

Висновок суду про те, що до виділення спірної земельної ділянки гр. ОСОБА_2 необхідно було перевести її з категорії з категорії "сіножаті" в якусь іншу базується на неправильному тлумаченні норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносин.

Так відповідно до ст. 19 ЗК України, яка була чинна на момент виділення земельної ділянки і чинна в даний час Землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії:

а) землі сільськогосподарського призначення;

б) землі житлової та громадської забудови;

в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення;

г) землі оздоровчого призначення;

ґ) землі рекреаційного призначення;

д) землі історико-культурного призначення;

е) землі лісогосподарського призначення;

є) землі водного фонду;

ж) землі промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

За змістом наведеної норми закону та ст. 20 ЗК України переведення земель за рішенням відповідного органу проводиться саме із однієї категорії в іншу категорію.

Спірна земельна ділянка відноситься до категорії земель сільськогосподарського призначення

Відповідно до ст. 22 ЗК України землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей.

Землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Чинне земельне законодавство, що діяло на момент виділення спірної земельної ділянки і дії в даний час не передбачало необхідності переведення земельних ділянок всередині категорії то б то з одного до іншого виду даної категорії.

Отже, при виділенні даної земельної ділянки не було необхідності змінювати її цільове призначення, оскільки таке призначення фактично не змінювалось.

Що стосується висновку суду, по непогодження меж земельної ділянки з сумісними землекористувачами, то судом не враховано, того факту, що суміжні землекористувачі не оспорювали виділення даної земельної ділянки гр. ОСОБА_2, а крім того на час виготовлення технічної документації суміжних землекористувачів ще не існувало, оскільки масив, на якому розміщена земельна ділянка знаходився у запасі Чинадіївської сільської ради (а.с. 22).

Не можливо погодитись і з висновком суду про неправильність вилучення земельної ділянки у попереднього землекористувача, оскільки таке вилучення ніхто не оспорював.

Висновки суду про те, що перед відведенням спірної ділянки проект її відведення не пройшов державної експертизи також не можна брати до уваги.

Так, станом на 22.09.2004 року, (на час виділення земельної ділянки) хоч вже і набув чинності Закон України "Про державну експертизу землевпорядної документації" , однак його текст, зокрема ст. 9, яка передбачала випадки обов'язковості такої експертизи не відносила документацію із землеустрою щодо виділення громадянам земельних ділянок для садівництва до документів, які підлягають обов'язковій державній експертизі.

Ст. 118 ЗК України в той час, також ще не містила вимоги про необхідність проведення державної експертизи землевпорядної документації.

Крім того, ця земельна ділянка вже раніше виділялась юридичній особі, і тому проведення державної експертизи землевпорядної документації щодо її відведення не було обов'язковим.

Отже наведені прокурором в позовній заяві та зазначені вище порушення вимог чинного законодавства при виділенні спірної земельної ділянки не мали місця.

Єдине порушення при виділення даної земельної ділянки на яке посилався прокурор і яке є доведеним, це непогодження землевпорядної документації з органом охорони культурної спадщини, як передбачалось у тоді чинному п. 9 ст. 118 ЗК України

Однак, його не можна вважать істотним, оскільки в даний час подібна редакція вже не діє і спірна земельна ділянка відноситься до території пам'яток культурної спадщини національного значення, їх охоронних зон чи охоронюваних археологічних територій.

Зважаючи на наведене, відсутність доведеного факту порушень жодних інтересів Держави чи місцевих громад по даній справі , відсутність жодних порушень з боку гр. ОСОБА_2 при отриманні земельної ділянки, та десятирічний термін з часу отримання ОСОБА_2 цієї земельної ділянки, місцевий суд не мав підстав для задоволенні позову прокурора.

Постановивши рішення про позбавлення ОСОБА_2 права власності на спірну земельну ділянку, місцевий суд допустив непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, порушив статті 1 Першого протоколу Конвенції захист прав і основних свобод людини 1950 року.

Відповідно до частини першої ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року. Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року. Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції.

Згідно із статтею 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто ;не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У справі Європейського суду з прав людини «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24 червня 2003 року Європейський суд дійшов висновку, що оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції».

В даному випадку державні органи, зокрема прокуратура та місцевий суд допустили непропорційне втручання у право громадянина на мирне володіння своїм майном лише із за неістотних порушень порядку оформлення права власності на земельну ділянку.

Зазначені обставини, відповідно до п. 1, 2, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і постановлення нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року. Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, ст. 9 Закону України "Про державну експертизу землевпорядної документації" ст. 19, 22, 118 ЗК України, ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, Судова палата у цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області,-

р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в Інтересах ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду від 8 липня 2014 року скасувати.

В задоволенні позову прокурора Мукачівського району до Мукачівської районної державної адміністрації, ОСОБА_2, треті особи Державна інспекція сільського господарства в Закарпатській області, Управління Держземагенства в Закарпатській області про визнання недійсними розпорядження голови Мукачівської РДА та державного акту про право власності на земельну ділянку відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді