УХВАЛА

іменем україни

18 березня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Леванчука А.О., Мазур Л.М.,

Маляренка А.В., Писаної Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Громадської правозахисної організації «Надія» в інтересах ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, приватний нотаріус ОСОБА_9, приватний нотаріус ОСОБА_10, нотаріуси Першої державної нотаріальної контори м. Одеси ОСОБА_11 та ОСОБА_12, про визнання договору купівлі-продажу недійсним, визнання договорів купівлі-продажу нікчемними, повернення сторін до первинного стану, визнання права власності, стягнення збитків та відшкодування моральної шкоди,

за касаційною скаргою Громадської правозахисної організації «Надія» та ОСОБА_3 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 10 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 22 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

Громадська правозахисна організація «Надія» (далі - ГПО «Надія») в інтересах члена цієї організації ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, в якому з урахуванням неодноразових уточнень просила визнати недійсним договір купівлі-продажу кватири АДРЕСА_1 укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, як вчинений внаслідок обману; визнати нікчемними договори купівлі-продажу спірної квартири, які в подальшому укладені з третіми особами, повернувши всі сторони у первинний стан; визнати ОСОБА_3 власником спірної квартири та зобов'язати комунальне підприємство «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості» (далі - КП «ОМБТІ та РОН») видати свідоцтво на право власності на вказану квартиру; стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 матеріальну шкоду у розмірі 215 260 грн 00 коп. та моральну шкоду в розмірі 100 000 грн 00 коп.

На обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що 10 липня 2001 року під впливом обману з боку ОСОБА_4, ОСОБА_3 уклала договір купівлі-продажу належної їй кватири АДРЕСА_1, вважаючи, що укладає договір застави спірної квартири для отримання кредиту. Позивач зазначила, що вказана обставина також підтверджується договором найму житлового приміщення, укладеним в цей же день між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, за умовами якого орендна плата за місяць становила 2 000 грн 00 коп., тобто 5 % від суми наданого кредиту, при цьому ОСОБА_3 мала право викупу спірної квартири до закінчення строку оренди. Також зауважила, що грошові кошти за оспорюваним правочином ОСОБА_3 не отримувала.

При цьому вказала, що подальші договори купівлі-продажу спірної квартири укладені з порушенням вимог п. 49 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, оскільки на час їх оформлення в жодному з них не вказано дати реєстрації нерухомості в КП «ОМБТІ та РОН».

Посилаючись на вищевикладене, просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Справа неодноразово переглядалась судовими інстанціями.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 10 вересня 2014 року у задоволенні позову ГПО «Надія» в інтересах ОСОБА_3 відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 22 жовтня 2014 року з урахуванням ухвали цього ж суду від 29 жовтня 2014 року про виправлення описки апеляційну скаргу ГПО «Надія» в інтересах ОСОБА_3 відхилено, рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 10 вересня 2014 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ГПО «Надія» та ОСОБА_3, мотивуючи свої доводи порушенням судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просять скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд першої інстанції, з рішенням якого погодився й апеляційний суд, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, керувався вимогами ст. ст. 57, 145 ЦК УРСР 1963 року та дійшов висновку про недоведеність позову в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу, оскільки обставини укладення спірного договору, його зміст та умови не містять підстав для визнання його недійсним, як укладеного під впливом обману, у зв'язку з чим відсутні підстави для задоволення позовних вимог в цілому.

Колегія суддів касаційного суду вважає, що рішення судів попередніх інстанцій ухвалено із дотриманням норм матеріального і процесуального права з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 10 липня 2001 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу кватири АДРЕСА_1 посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_13 за реєстровим № 2057, за умовами якого ОСОБА_3 продала, а ОСОБА_4 купила спірну квартиру за 7 700 грн 00 коп. (а. с. 265, т. 2).

Крім того, 10 липня 2001 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено договір найму житлового приміщення, відповідно до умов якого ОСОБА_4, як власник, передала, а ОСОБА_3, як наймач, прийняла у термінове платне користування спірну квартиру строком до 10 січня 2002 року за орендною платою у розмірі 2 000 грн 00 коп. в місяць, з правом викупу даного об'єкта відповідно до п. 2.4 договору (а. с. 12, т. 1).

Згідно з довідкою Малого експлуатаційного підприємства «МЕП-59» від 08 листопада 2001 року ОСОБА_3 проживала в АДРЕСА_1, була прописана постійно з 22 липня 1998 року по 02 листопада 2001 року та виписана в смт Комінтерново Одеської області за особистою заявою (а. с. 173, т. 4).

З довідки КП «ОМБТІ та РОН» від 21 лютого 2007 року № 1117401.0701 С-14 вбачається, що за ОСОБА_4 право власності за спірною квартирою було зареєстровано 27 липня 2001 року (а. с. 29, т. 2).

Також з матеріалів справи вбачається, що в подальшому на підставі нотаріально посвідчених договорів спірна квартира була відчужена, а саме: 19 грудня 2001 року ОСОБА_4 - ОСОБА_6, 19 лютого 2002 року ОСОБА_6 - ОСОБА_7, а 13 серпня 2002 року ОСОБА_7 - ОСОБА_8

На обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що спірний договір купівлі-продажу був підписаний ОСОБА_3 під впливом обману з боку ОСОБА_4, оскільки, підписуючи його, ОСОБА_3 не мала наміру продавати належне їй жиле приміщення, а відповідач фактично надавала їй грошові кошти у кредит.

Однак такі доводи позивача не знайшли своє підтвердження у процесі розгляду справи судами попередніх інстанцій, оскільки не підтверджені належними і допустимими доказами.

Відповідно до ст. 57 ЦК УРСР 1963 року (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) угода, укладена внаслідок обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною, а також угода, яку громадянин був змушений укласти на вкрай невигідних для себе умовах внаслідок збігу тяжких обставин, може бути визнана недійсною за позовом потерпілого або за позовом державної чи громадської організації.

Оскільки правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом, у кожній справі про визнання правочину недійсним суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання правочину недійсним і настання певних юридичних наслідків.

Згідно з абз. 1, 2 п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (зі змінами, внесеними постановами від 25 грудня 1992 року № 13 та від 25 травня 199 року № 15) при вирішенні позовів про визнання угоди недійсною на підставі ст. 57 ЦК УРСР суди повинні мати на увазі, що такі вимоги можуть бути задоволені при доведеності фактів обману. Під обманом в таких випадках слід розуміти умисне введення в оману учасника угоди шляхом повідомлення відомостей, що не відповідають дійсності, або замовчування обставин, що мають істотне значення для угоди, що укладається.

Згідно з ч. 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

З огляду на викладене колегія суддів касаційного суду вважає, що відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, правильно встановив характер правовідносин сторін у справі і застосував до цих правовідносин норми матеріального права, які їх регулюють, та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу від 10 липня 2001 року, як такого, що вчинений внаслідок обману, та відсутність підстав для задоволення позовних вимог в цілому.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, спростовуються матеріалами справи та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом апеляційної інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

При цьому колегія суддів суду касаційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що доводи касаційної скарги стосовно неприйняття до уваги судами попередніх інстанцій факту порушення кримінальної справи відносно ОСОБА_4 є необґрунтованими та безпідставними, оскільки посилання на порушення кримінальної справи, як на підставу заявлених позовних вимог, не звільняє позивача від доказування своїх позовних вимог.

Інші доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо їх оцінки.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Громадської правозахисної організації «Надія» та ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 10 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 22 жовтня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: А.О. Леванчук

Л.М. Мазур

А.В. Маляренко

Т.О. Писана