У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Закропивного О.В., Лесько А.О.,

Хопти С.Ф., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Запорізької області від 18 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що 17 червня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_6 укладений кредитний договір, відповідно до якого ОСОБА_6 отримала кредит у розмірі 52 107 грн 39 коп зі сплатою 20,04 % річних на суму залишку заборгованості, з кінцевим терміном поверненням кредиту 17 червня 2013 року. На забезпечення виконання кредитних зобов'язань 17 червня 2008 року сторони уклали іпотечний договір, згідно з яким ОСОБА_6 передала позивачу в іпотеку житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1, що належав їй на праві приватної власності. ІНФОРМАЦІЯ_1 позичальник ОСОБА_6 померла. На дату смерті позичальника заборгованість за кредитним договором складала 73 059 грн 85 коп. 7 червня 2012 року позивачем направлена вимога кредитора до нотаріальної контори. Відповідач ОСОБА_3 є дочкою позичальника, на день смерті проживала разом з позичальником, тому відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України прийняла спадщину після смерті ОСОБА_6 12 січня 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» направив вимогу спадкоємцю ОСОБА_3, проте вимоги про сплату боргу за кредитом не виконано. Надалі також була направлена вимога про виселення з предмета іпотеки усіх мешканців. Просили звернути стягнення на предмет іпотеки та виселити з вказаного житлового будинку ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які проживають в ньому.

Рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 6 жовтня 2014 року у задоволені позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 18 листопада 2014 року рішення районного суду скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову.

У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 17 червня 2008 року, яка станом на ІНФОРМАЦІЯ_1 становить 65 888 грн 13 коп. і складається із заборгованості за кредитом у сумі 53 073 грн, заборгованості за відсотками у сумі 12 815 грн 3 коп., звернуто стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок загальною площею 46,6 кв. м, житловою площею 17,6 кв. м, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, із застосуванням процедури продажу предмета іпотеки, передбаченої ст. 38 Закону України «Про іпотеку», шляхом укладення ПАТ КБ «ПриватБанк» договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем за ціною продажу на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

Виселено ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 з житлового будинку АДРЕСА_1 Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення районного суду.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що на час укладення договору іпотеки у будинку проживала неповнолітня дитина ОСОБА_3, оскільки договір був укладений без дозволу органу опіки та піклування, тому такий правочин у силу ч. 1 ст. 224 ЦК України є нікчемним.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення районного суду та задовольняючи частково позовні вимоги, виходив із того, що вимог про недійсність оспорюваного іпотечного договору не заявлялося, тому він є дійсним та обов'язковим для виконання. Матеріали справи не містять доказів, що малолітня дитина була зареєстрована та проживала в іпотечному будинку, права дитини на час укладення договору іпотеки не порушувалися. Спадкоємець ОСОБА_3 фактично прийняла спадщину, а тому до неї перейшли усі права та обов'язки іпотекодавця. Звернення стягнення на предмет іпотеки є підставою для виселення усіх мешканців, відповідачі добровільно не звільняють квартиру, тому вимоги банка про виселення підлягають задоволенню.

Проте повністю з такими висновками суду апеляційної інстанції погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судами установлено, що 17 червня 2008 року між закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_6 укладений кредитний договір, відповідно до умов якого ОСОБА_6 надано кредит у розмірі 52 107 грн 39 коп. зі сплатою 20,04 % річних за користування кредитом на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном поверненням кредиту 17 червня 2013 року. На забезпечення виконання кредитних зобов'язань 17 червня 2008 року сторони уклали іпотечний договір, згідно з яким ОСОБА_6 передала позивачу в іпотеку житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1, що належав їй на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Василівського районного нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_7 17 вересня 2007 року за реєстровим № 2544.

ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 померла. Станом на 29 червня 2011 року заборгованість за кредитним договором від 17 червня 2008 року складає 73 059 грн 85 коп., в тому числі: 53 073 грн заборгованість за кредитом, 12 815 грн 03 коп. заборгованість за відсотками, 7 171 грн 72 коп. заборгованість по пені. Відповідно до інформації Василівської державної нотаріальної контори Запорізької області 1 червня 2012 року були зареєстровані кредиторські вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до спадкоємців після смерті ОСОБА_6 До нотаріальної контори спадкоємці для прийняття спадщини не зверталися, свідоцтво про спадщину не отримували.

Відповідно до ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї.

Оскільки ОСОБА_3 постійно проживала разом із спадкодавцем ОСОБА_6 та не заявила про відмову від спадщини, тому вона є такою, що фактично прийняла спадщину після смерті ОСОБА_6, і до неї перейшли усі права та обов'язки іпотекодавця.

За таких обставин правильним є висновок суду про наявність підстав про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Проте колегія суддів не погоджується з висновком суду в частині задоволення позову про виселення відповідачів.

Відповідно до ст. ст. 39, 40 Закону України «Про іпотеку» виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення.

Примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк.

У матеріалах справи відсутні відомості щодо вручення письмової вимоги про виселення відповідачів, наявність відомостей про відправлення зазначених вимог не може свідчити про їх вручення.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Отже, суд апеляційної інстанції не дотримався встановленого ст. 212 ЦПК України принципу оцінки доказів, відповідно до якого суд на підставі всебічного, повного й об'єктивного розгляду обставин справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін, відповідно до ст. 338 ЦПК України ухвалене у справі судове рішення підлягає скасуванню в частині виселення відповідачів із предмета іпотеки з передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, у решті судові рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 333, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Запорізької області від 18 листопада 2014 року в частині виселення ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. У решті судове рішення залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: О.В. Закропивний

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко