Справа № 673/237/15-ц
Провадження № 2/673/187/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 червня 2015 р.

Деражнянський районний суд Хмельницької області в складі

головуючої- судді ОСОБА_1

з участю секретаря судового засідання- Ясінської М.О.

позивача- Квасюка О.В.,

представника- ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду м.Деражня цивільну справу за позовом

ОСОБА_3

до

Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс»

про визнання договору недійсним та стягнення грошових коштів

встановив:

У лютому 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» (далі - ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс») про визнання договору фінансового лізингу недійсним і стягнення грошових коштів.

В обгрунтування позову, ОСОБА_3 зазначив, що 11 листопада 2014 року сторони уклали договір фінансового лізингу № 01/14-00269, за умовами якого відповідач зобов'язався придбати у власність і передати йому в користування міні-трактор марки «Сінтай-244» на певний строк за плату. У той же день позивач сплатив ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» 35000 грн. ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» не надало йому повної та достовірної інформації щодо умов договору фінансового лізингу, внаслідок чого позивач розцінював первинний платіж як часткову оплату вартості товару. В подальшому відповідач відмовився передати йому трактор посилаючись на те, що договором передбачено попередню сплату 50% вартості предмету лізингу, отже, позивача було введено в оману щодо умов виконання договірних зобов'язань. Умови договору фінансового лізингу про перший лізинговий платіж і витрати лізингоодержувача, зміну вартості предмету лізингу та коригування лізингових платежів, права й обов'язки сторін, відповідальність лізингоодержувача є несправедливими та суперечать положенням ст. 18 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-ХІІ «Про захист прав споживачів» (далі - ОСОБА_4 № 1023-ХІІ). Отже, договір фінансового лізингу відповідно до ст. 220 ЦК України є нікчемним і не відповідає вимогам закону, він має бути визнаний судом недійсним.

В ході судового розгляду позивач уточнив вимоги позову, просив також визнати даний договір недійсним з підстав ст.. 230 ЦК України, оскільки відповідачем було введено його в оману з приводу істотних умов договору, таких як: ціна предмету договору, період в який йому має бути переданий предмет договору, необхідні умови, які мають бути виконанні позивачем для отримання предмету договору.

В судовому засіданні позивач вимоги позову підтримав в повному обсязі з підстав викладених у заяві.

Відповідач повідомлений належним чином про слухання справи в судове засідання не зявився, подав заву про розгляд справи у відсутність його представника. З огляду на подані заперечення, вимоги позову не визнає та просив в звязку з цим відмовити у їх задоволенні.

Заслухавши позивача та його представника, свідка, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Так, судом встановлено, що 11 листопада 2014 року сторони уклали договір фінансового лізингу № 01/14-00269, за умовами якого ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» зобов'язалося придбати у власність і передати ОСОБА_3 у користування міні-трактор марки «Сінтай 244» вартістю 57000 грн., а той, у свою чергу, взяв на себе зобов'язання прийняти предмет лізингу та використовувати його за цільовим призначенням, сплачувати ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» лізингові платежі у розмірах і строки, передбачені договором (а.с.4-17).

ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» мало передати ОСОБА_3 предмет лізингу протягом строку, який не перевищує 120 робочих днів з моменту сплати останнім на рахунок лізингодавця авансового платежу (50% вартості предмету лізингу), комісії за організацію оформлення даного договору (10% вартості предмету лізингу) та комісії за передачу товару (3% від вартості предмету лізингу). При цьому, ОСОБА_3 зобов'язався сплатити відповідачеві авансовий платіж впродовж 12 місяців періодичними платежами в розмірі 2375 грн. на місяць, що відповідає Додатку №1 до договору фінансового лізингу (а.с.18).

В подальшому позивач повинен був сплатити ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» другий лізинговий платіж, який складається з частини вартості предмету лізингу, процентів за користування предметом лізингу та комісії за супроводження договору. ОСОБА_3 зобов'язався внести цей платіж на рахунок лізингодавця протягом 60 місяців періодичними платежами в розмірі 678 грн. 01 коп. на місяць, що відповідає Додатку №2 до договору фінансового лізингу (а.с.19).

Після сплати усіх лізингових платежів до нього мало перейти право власності на предмет лізингу.

11 листопада 2014 року ОСОБА_3 сплатив ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» 35000 грн. на виконання умов спірного договору(а.с.41).

Вказані кошти, як вбачається з письмових заперечень, були враховані відповідачем в якості оплати комісії за організацію, що складає 5700грн., комісії за передачу -1710грн. та частково вартості предмета лізингу.

Згідно до п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України від 12 липня 2001 року № 2664-ІІІ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (далі - ОСОБА_4 № 2664-ІІІ) фінансовий лізинг є одним із видів фінансових послуг.

В силу ч. 1 ст. 1, ч. 1 ст. 2 Закону України від 16 грудня 1997 року № 723/97-ВР «Про фінансовий лізинг» (далі - ОСОБА_4 № 723/97-ВР) фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Частиною 1 статті 806 ЦК України встановлено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

У відповідності до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) /ст. 215 ЦК України/.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом /ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України/.

Оцінивши в сукупності докази у справі, суд приходить до висновку, що укладений сторонами договір фінансового лізингу відповідає вимогам закону.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків /ч. 1 ст. 626 ЦК України/.

Згідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Як передбачено ч. 2 ст. 6 Закону № 723/97-ВР, істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У відповідності до ч. 1 ст. 807 ЦК України предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів.

Річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними /ч. 1 ст. 184 ЦК України/.

З п. 1.1 договору фінансового лізингу та специфікації, що міститься у додатку № 3 до договору, вбачається, що ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» зобов'язалося передати ОСОБА_3 у користування міні-трактор марки «Сінтай 244» вартістю 57000 грн., а після сплати позивачем усіх лізингових платежів до нього мало перейти право власності на цей трактор.

Умови договору містять марку, модель і ціну предмету лізингу, що вирізняє його з поміж інших однорідних речей, тому твердження ОСОБА_3 про недосягнення сторонами згоди з усіх істотних умов договору не відповідають дійсності.

Згідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (ОСОБА_4 № 1023-ХІІ) продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача /ч. 2 ст. 18 Закону № 1023-ХІІ/.

Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами передбачений у ч. 3 ст. 18 Закону № 1023-ХІІ і не є вичерпним. Зокрема, до несправедливих умов відносяться умови договору про:

- звільнення або обмеження юридичної відповідальності продавця (виконавця, виробника) у разі смерті або ушкодження здоров'я споживача, спричинених діями чи бездіяльністю продавця (виконавця, виробника) /п. 1/;

- встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця /п. 3/;

- надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору /п. 4/;

- встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором /п. 5/;

- надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається /п. 6/;

- надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі /п. 11/;

- визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору /п. 13/.

В силу ч.ч. 5, 6 ст. 18 Закону № 1023-ХІІ якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: 1) такі положення також підлягають зміні; або 2) договір може бути визнаний недійсним у цілому.

Крім того, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості /ч. 1 ст. 627 ЦК України/.

Як вбачається із умов спірного Договору, останні не містять посилань, які б вказували на обмеження або ж звільнення від відповідальності ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс». Крім того, відповідальність лізинголавця у випадку невиконання або не належного виконання зобовязань згідно договору фінансового лізингу настає на підставах, передбачених ч.2 ст.10 Закону № 723/97-ВР, який підлягає застосуванню щодо спірних правовідносин.

Таким чином, суд приходить до висновку про те, що договір фінансового лізингу № 01/14-00269 від 11 листопада 2014 року містить умови про перший лізинговий платіж і витрати лізингоодержувача, зміну вартості предмету лізингу та коригування лізингових платежів, права й обов'язки сторін, відповідальність лізингоодержувача /п.п. 1.6, 3.3, 3.3.4, 3.3.8, 5.4, 5.5, 5.6, 5.7, 5.15, 8.3, 8.7, 8.10, 8.13, 8.14, 8.15, 9.2, 9.4, 10.2, 10.3, 10.4, 10.5, 10.7, 10.11, 10.12/, а тому відсутні підстави для визнання цих положень договору несправедливими.

Згідно ст.. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним.

Відповідно до п.п. 2, 4, 7 ч. 3 ст. 19 Закону № 1023-ХІІ забороняються як такі, що вводять в оману: пропонування з метою реалізації однієї продукції до реалізації іншої; недостовірне повідомлення про наявність обмеженої кількості товарів або з метою спонукання споживачів до прийняття швидкого рішення позбавлення їх достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення; утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції.

Позивачем не доведено, що між сторонами договору існували інші домовленості з приводу отримання предмету Договору, відмінні від умов, які містить спірний Договір.

При цьому, суд відхиляє показання надані з цього приводу свідком ОСОБА_5, оскільки остання являється дружиною позивача, а грошові кошти, які були витрачені на виконання умов спірного Договору являють спільною сумісною власністю подружжя.

Також, всупереч ст.. 60 ЦПК України, позивачем не доведено обставин, які б вказували про укладення спірного Договору із відповідачем внаслідок помилки, а тому з цього приводу є безпідставними посилання останнього на положення ст.. 229 ЦК України.

Таким чином, суд вважає, що відсутні достатні та об'єктивні докази умисного введення ТОВ «Лізингова компанія Автофінанс» в оману ОСОБА_3, а також укладення ним даного договору, внаслідок помилки.

Керуючись ст.. ст.. 10,11,60, 212-214 ЦПК України, ст..ст.6, 184, 203, 215, 239, 240, 626, 627, 638, 807 ЦК України, ст.. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.ст. 2, 10 Закону України «Про фінансовий лізинг», суд-

вирішив:

В позові ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про визнання договору недійсним і стягнення коштів відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Апеляційна скарга подається Апеляційному суду Хмельницької області через Деражнянський районний суд Хмельницької області.

Повний текст рішення виготовлений 14 червня 2015 року.

Суддя: ОСОБА_1