АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції- Мазур І.В.
№ 22-ц/796/2545/2015 Доповідач - Борисова О.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Гаращенка Д.Р.

при секретарі: Шалапуда Н.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 16 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа: - житлово-будівельний кооператив «Індикатор-7» про поділ майна подружжя, визнання права власності та визначення порядку користування квартирою,-

ВСТАНОВИЛА:

Позивач 04 вересня 2014 року звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 та з урахуванням уточнених позовних вимог просив:

визнати за ним право на 1/2 частину в паєнагромадженні на квартиру АДРЕСА_1;

виділити йому у користування ізольовану житлову кімнату площею 11,5 кв.м в квартирі;

виділити у користування ОСОБА_1 ізольовану житлову кімнату площею, 18,9 кв.м;

місця загального користування, а саме: кухню, площею 7,8 кв.м, ванну кімнату площею 2,6 кв.м, туалет площею 1,0 кв.м, коридор площею 7,1кв.м залишити у спільному користуванні сторін.

Рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 16 грудня 2014 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа: ЖБК «Індикатор-7» про поділ майна подружжя, визнання права власності та визначення порядку користування квартирою задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_3 право на 1/2 частину в паєнагромадженні на квартиру АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

Виділено у користування ОСОБА_3 ізольовану житлову кімнату площею 11,5 кв.м в квартирі АДРЕСА_1.

Виділено у користування ОСОБА_1 ізольовану житлову кімнату площею 18,9 кв.м, в квартирі АДРЕСА_1.

Місця загального користування, а саме: кухню площею 7,8 кв.м, ванну кімнату площею 2,6 кв.м, туалет площею 1,0 кв.м, коридор площею 7,1 кв.м залишено у спільному користуванні сторін.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 1746,80 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник відповідача подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволені позову.

Зазначав, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вказує на те, що судом першої інстанції безпідставно не взято до уваги те, що ОСОБА_3 пропущено строк позовної давності для звернення з даним позовом до суду. Також судом першої інстанції не взято до уваги те, що відповідач вносила пайові внески за квартиру з особистих коштів.

Відповідач та її представник апеляційну скаргу підтримали, просили скасувати рішення суду першої інстанції.

В судовому засіданні позивач та його представник проти задоволення апеляційної скарги заперечували.

Третя особа: ЖБК «Індикатор -7» в судове засідання не з'явилася, про день, час та місце слухання справи була повідомлена у встановленому законом порядку, направила суду лист, в якому просила розглядати справу без участі її представника. Колегія суддів вважає можливим слухати справу у відсутності представника третьої особи.

Заслухавши доповідь судді Борисової О.В., пояснення осіб, які з'явились, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи частково позов суд першої інстанції виходив з того, що спірне майно було придбано сторонами під час шлюбу, відповідно є спільним сумісним майном подружжя, а тому вказане майно підлягає поділу.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 09 вересня 1978 року по 19 червня 2003 року.

Відповідно до довідки ЖБК «Індикатор-7» ОСОБА_1 включена в члени вказаного кооперативу на підставі рішення виконавчого комітету Київського міського Ради народних депутатів від 31 грудня 1982 року №2104 та 1 червня 1992 року внесено повністю внесок на рахунок кооперативу за квартиру АДРЕСА_1 в розмірі 7533 руб.

Як вбачається з свідоцтва про право власності на квартиру від 20 листопада 1997 року, виданого на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення від 18 листопада 1997 року №458-С квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_1

Згідно з довідки виданої ЖБК «Індикатор-7» від 08 липня 2014 року № 121 в квартирі АДРЕСА_1: ОСОБА_3, ОСОБА_1 з 1984 року.

Як встановлено судом позивач на час отримання спірної кооперативної квартири відповідачем був її чоловіком, проживав з нею, то квартира АДРЕСА_1 надавалась і ОСОБА_1 з врахуванням житлових прав та житлової площі на ОСОБА_3

Як роз'яснено в підпункті а) пункту 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» від 18 вересня 1987 року з наступними змінами і доповненнями, пай, внесений подружжям в ЖБК у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів, подарованих подружжю або одержаних ним у позичку, а після повної сплати пайового внеску - квартира є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах.

Відповідно до ч.1 ст.15 Закону України «Про власність», який був чинним на час існування спірних правовідносин, член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно.

Статтею 16 Закону України «Про власність» визначено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім'ю України .

Згідно з ст.22 КЗпШС України, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Тобто, за правилами ст.ст. 22, 28 КЗпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю, частки якого між подружжям визнаються рівними.

Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності подружжя. Якщо майно було набуте за час шлюбу то передбачається (презюмується), що воно є спільним. Протилежне, тобто належність майна до роздільного майна подружжя, потребує доведення. Якщо докази відсутні або їх недостатньо, майно, набуте за час шлюбу, вважатиметься спільним майном подружжя.

Виходячи з положень типового статуту житлово-будівельного кооперативу, що діяли на час виникнення спірних правовідносин, випливає висновок про те, що позивач ОСОБА_3 був членом сім'ї члена житлово-будівельного кооперативу відповідачки ОСОБА_1, проживав разом із нею, має право на частину паєнакопичень, у зв'язку із чим має рівне із ОСОБА_1 право користування жилим приміщенням в спірній квартирі і припинення шлюбу з членом житлово-будівельного кооперативу не позбавило його цих прав.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не було враховано те, що кошти в розмірі 669,73 крб. були надана відповідачу за місцем її роботи на трикотажній фабриці «Киянка» на умовах безповоротної допомоги та те, що останні були безпосередньо перераховані на рахунок ЖБК, то поділ права власності на дві рівні частини неможливий, колегія суддів відхиляє виходячи з наступного.

Частиною 1 ст.24 КЗпШС України визначено, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку спадкування, є власності кожного з них.

Разом з тим кошти на які посилається апелянт не були отримані відповідачем в дар, а тому вказані кошти не є особистим майном відповідача в розумінні ст.24 КЗпШС України.

Посилання апелянта на те, що паєнагромадження здійснювалося за рахунок відповідача, про що свідчать платіжні документи та довідки про нараховану та виплачену заробітну плату, а позивач не приймав участі у сплаті пайових внесків, колегія суддів не приймає до уваги, що оскільки сплата внесків за квартиру зі заробітної плати відповідача не впливає на правовий статус спірної квартири, як спільного сумісного майна подружжя.

Як вірно встановлено судом першої інстанції паєнакопичення за спірну квартиру було сплачено в повному обсязі 01 червня 1992 року під час перебування у сторін у шлюбі, то відповідно паєнакопичення сплачувались подружжям під час шлюбу за спільні кошти, у зв'язку із чим є їх спільною сумісною власністю, а відповідно і спірна квартири належить як відповідачу так і позивачу на праві спільної сумісної власності.

Положеннями ч.3 ст. 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 та 2 ст.372 ЦК України передбачено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласника у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про те, що частки співвласників є рівними та підставно визнав за позивачем право на 1/2 частину в паєнагромадженні на квартиру АДРЕСА_1 та поділив спільне сумісне майно колишнього подружжя, визнавши за кожним право власності по 1/2 частині спірної квартири.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом безпідставно не застосовані норми ч.3 ст.29 КЗпШС України колегія суддів відхиляє з огляду на наступне.

Частиною1 ст.69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки (аналогічна норма міститься в ст.29 КЗпШС України). Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Разом з тим, як вбачається з пояснень відповідача, даних нею в судовому засіданні апеляційної інстанції, вона не оспорює права власності позивача щодо спірної квартири та зазначила, що в одній з кімнат квартири щомісячно проживає деякий час жінка, якій вона здає кімнату і отримані від останньої кошти за проживання в квартирі вона щомісячно особисто або через інших осіб передає позивачу.

Таким чином колегія суддів вважає, що відповідач визнає право позивача, як співвласника квартири і, відповідно, останнім строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом не пропущений.

Посилання апелянта на те, що відповідач не проживає у спірній квартирі з 2009 року та не здійснює оплату комунальних платежів, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вони не стосуються предмету спору.

Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст.150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Частиною 3 ст.358 ЦК України визначено, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Як вбачається з матеріалів справи, спірна квартира складається з двох ізольованих кімнат загальною площею 48,9 кв.м, житловою площею 30,4 кв. м, при цьому ідеальна доля позивача складає 15,2 кв.м, а тому колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що вимоги позивача про встановлення порядку користування квартирою та виділення йому в користування кімнату площею 11,5 кв.м, а відповідачу житлову кімнату площею 18,9 кв.м, із залишенням місць загального користування у спільному користуванні сторін є законними та обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

Доводи наведені в апеляційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта з висновком суду першої інстанції щодо їх оцінки.

Порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухваленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування та задоволення апеляційної скарги.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 218, 303, 307, 309, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 16 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: