Справа № 441/2058/14 Головуючий у 1 інстанції: Перетятько О.В.
Провадження № 22-ц/783/3072/15 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді - Ніткевича А.В.

суддів - Мікуш Ю.Р., Павлишина О.Ф.,

секретаря Гацій І.І.,

з участю представника позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, представників відповідача ОСОБА_4, ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Городоцького районного суду Львівської області від 19 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_6, від імені якого діє ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Суховільської сільської ради Городоцького району Львівської області про визнання недійсним державного акту,-

встановила:

Позивач ОСОБА_6 в листопаді 2014 року звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3, Суховільської сільської ради Городоцького району Львівської області, просив визнати незаконними рішення Суховільської сільської ради Городоцького району Львівської області №231 від 18.10.1995р. в частині передачі у власність земельної ділянки ОСОБА_3 та Державний акт про право власності на земельну ділянку 1 площею 0,1313 га, призначену для обслуговування житлового будинку, виданого ОСОБА_3 серія НОМЕР_1 від 21.07.1998р.

Оскаржуваним рішенням Городоцького районного суду Львівської області від 19 лютого 2015 року позов задоволено.

Визнано незаконним рішення Суховільської сільської ради Городоцького району Львівської області № 231 від 18.10.1995 р. в частині передачі у приватну власність земельної ділянки ОСОБА_3.

Визнано недійсним Державний Акт серії НОМЕР_1 від 21.07.1998 р. на право приватної власності на земельну ділянку, площею 0,1313 га, призначену для обслуговування житлового будинку, виданого на ім`я ОСОБА_3.

Стягнуто з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживаючого АДРЕСА_1 в користь ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, проживаючого та зареєстрованого АДРЕСА_1, 243,60 грн. судового збору.

Рішення суду оскаржив відповідач ОСОБА_3, вважає, що оскаржуване рішення ухвалено з порушенням норм матеріального права, тому підлягає скасуванню.

В апеляційній скарзі зазначає, що ОСОБА_6 є власником 2/5 частин житлового будинку по АДРЕСА_1, Городоцького району, Львівської області, при цьому, позивач мотивує порушення свого права тим, що станом на 1991 рік у його спадкодавця ОСОБА_8 була земельна ділянка у користуванні площею 0,10 га, тому прийнявши спадщину до нього перейшло і право користування земельною ділянкою необхідною для обслуговування частини житлового будинку.

При цьому, апелянт звертає увагу на те, що позивач не надав жодних доказів, що ОСОБА_8 рішенням органу місцевого самоврядування передавалась у власність чи користування земельна ділянка та не представив суду правовстановлюючого документу, що посвідчує право власності або право користування на земельну ділянку площею 0,10 га.

У поясненнях до апеляційної скарги звертає увагу на те, що дані погосподарської книги не є доказом надання у користування земельної ділянки, оскільки у такій книзі обліковується земельна ділянка не тільки біля житлового будинку.

Також, у рішенні суду не визначено, за яку площу батько позивача сплачував земельний податок.

Суд, покликаючись на витяг з технічного звіту коректування планово-картографічного матеріалу села Суховолля станом на 1991 рік, де вказана площа земельної ділянки ОСОБА_3 0,10 га., сприйняв як доказ дані про площу земельної ділянки ОСОБА_8 0,10 га, при цьому не взяв до уваги те, що ОСОБА_3 також належала земельна ділянка площею 0,10 га.

Стверджує, що рішення Городоцького районного суду Львівської області від 14.03.2014 р. у справі № 441/521/13 за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_9, Суховільської сільської ради на яке поклакається суд, не є преюдиційним та не має відношення до ОСОБА_3

Також, суд не дослідив, чи ОСОБА_8 не проводила прибудови до належної їй частини будинку, а відтак, чи не призвело це до зміни відстані від кута належної позивачу частини будинку до межі ОСОБА_3, яка повинна становити 11,8 м., а фактично складає 4 м.

Крім цього, суд зробив неправильний висновок про збільшення земельної ділянки, належної ОСОБА_3 на 0,026 га. за рахунок присадибної ділянки до будинку НОМЕР_3, оскільки площі земельної ділянки, належної ОСОБА_3 ніхто не встановлював, обмірів не робив.

Спадкодавець ОСОБА_8 померла у 2000 році, і на момент виготовлення ОСОБА_3 державного акту на землю у 1998 р. жодних претензій з цього приводу не мала, не вважала, що її право порушено.

Також, встановлюючи незаконність погодження меж ОСОБА_9, суд безпідставно покликався на ч. 1 ст. 216 ЦК України, а саме, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов"язані з його недійсністю, оскільки на час виготовлення ОСОБА_3 державного акту на право власності на землю у 1998 році, саме ОСОБА_9 була власником сусідньої земельної ділянки, і саме вона мала погоджувати межі.

У рішенні суду не зазначено, у чому незаконність рішення Суховільської сільської ради Городоцького району № 231 від 18.10.1997 року в частині передачі у власність земельної ділянки ОСОБА_3

Просить скасувати рішення Городоцького районного суду Львівської області від 19 лютого 2015 року та постановити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача та його представників на підтримання доводів апеляційної скарги, а також пояснення представника позивача на заперечення таких, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, зазначений законами України.

На підставі ст.ст. 11, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням осіб, в межах заявлених ними вимог, кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів приходить переконання, що оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам закону.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що при прийнятті рішення Суховільською сільською радою Городоцького району Львівської області № 231 від 18.10.1997 р. в частині передачі у власність земельної ділянки ОСОБА_3 та видачі Державного Акту серії НОМЕР_1 від 21.07.1998 р. на право власності на земельну ділянку 1 площею 0,1313 га, призначену для обслуговування житлового будинку, виданого на ім`я останнього, порушено норми закону, а також порушено права позивача.

Суд зазначив, що станом на 1998 рік в користуванні сім»ї позивача ОСОБА_8 була земельна ділянка площею 0,10 га., батьком позивача, як головою сім»ї, постійно сплачувався земельний податок, що встановлено рішенням Городоцького районного суду від 23.03.2011 р.

Прийнявши спадщину після смерті своєї матері та набувши право на частину житлового будинку, до позивача перейшло і право користування земельною ділянкою, необхідною для обслуговування частини житлового будинку, якою раніше користувалася його покійна мати, однак на частину такої земельної ділянки оформила право власності ОСОБА_9 - співвласниця будинку АДРЕСА_1, а на іншу частину відповідач у даній справі ОСОБА_3

При цьому, рішенням Городоцького районного суду Львівської області від 14.03.2014 р. у справі № 441/521/13-ц (2/441/18/2014) визнано недійсним рішення Суховільської сільської ради від 18.10.1995 р. № 231 в частині передачі у приватну власність земельної ділянки ОСОБА_9 та державний акт серії НОМЕР_2 від 04.04.1997р. на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,1235 га, для обслуговування житлового будинку, виданого на ім»я ОСОБА_9

Враховуючи наведені вимоги закону та матеріали справи колегія суддів приходить переконання, що оскаржуване рішення суду ґрунтується на вимогах закону та матеріалах справи, а тому підстави для його скасування відсутні.

Розглядаючи даний спір та перевіряючи законність оскаржуваного рішення згідно вимог ЦПК України, судова колегія виходить з наступного.

Суб'єктивне право на земельну ділянку виникає і реалізується на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, ЗК України та іншими законами України, що регулюють земельні відносини.

Частиною 4 ст. 13 Конституції України передбачено, що держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, їх рівність перед законом. Основний Закон України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю відповідно до закону (ст. 41).

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3, з народження постійно проживав у частині будинку АДРЕСА_1

Позивач фактично прийняв спадщину після смерті матері ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 р., що встановлено рішенням Апеляційного суду Львівської області від 01.07.2013 р., відтак набув право на 2/5 частини будинку АДРЕСА_1 (а.с. 130 - 135).

Статтею 30 ЗК України (в редакції чинній на момент спірних правовідносин) передбачено, що при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі та споруди.

В свою чергу, рішенням Суховільської сільської ради від 18.10.1995 р. № 231 відповідачу ОСОБА_3 передано у приватну власність земельну ділянку, при цьому площа земельної ділянки та цільове призначення, у рішенні та додатку (Список громадян), не вказується. (а.с. 10-12).

В подальшому, на підставі рішення Суховільської сільської ради від 18.10.1995 року, позивач отримав Державний акт серія НОМЕР_1 від 21.07.1998 р. на право власності на земельну ділянку площею 0,2813 га. в межах згідно з планом, для обслуговування житлового будинку (0,1313 га.) та ведення особистого підсобного господарства (0,1500 га.) (а.с. 9).

Як роз'яснено у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16.04.2004 р. № 7 розглядаючи позови про захист прав власників земельних ділянок і землекористувачів (про усунення перешкод у користуванні ними тощо), суд має перевіряти законність рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки іншій особі без вилучення (викупу) її в позивача у встановленому порядку і за наявності для цього підстав ухвалювати рішення про його недійсність.

Порядок оформлення права власності на земельні ділянки, який діяв в період 1995-1998 років, тобто на момент прийняття Суховільською сільською радою оспорюваного рішення №231 від 18.10.95 р. та оформлення державного акту серії НОМЕР_1 від 21.07.1998 р., встановлений ЗК України від 15.03.1991 р. (втратив чинність 25.10.2001 р.).

Відповідно до ст. 6 ЗК України в ред. від 15.03.1991 року, безоплатно земельні ділянки передаються у власність громадян для будівництва та обслуговування будинку і господарських будівель, в тому числі земельні ділянки, що були раніше надані у встановленому порядку громадянам для цієї мети, у межах граничного розміру.

Згідно із ст. 17 цього кодексу передача у власність земельної ділянки, що була раніше надана громадянину, провадиться сільськими, селищними, міськими Радами народних депутатів за місцем розташування цієї ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, садівництва, дачного і гаражного будівництва. Зазначені земельні ділянки передаються у власність на підставі заяви громадянина і матеріалів, що підтверджують її розмір (земельно-кадастрова документація, дані БТІ, рішень правлінь товариств і кооперативів тощо).

Земельна ділянка відповідачу раніше надавалась для будівництва житлового будинку, відтак в нього були документи, що підтверджують її площу, а саме рішенням зборів уповноважених колгоспу «Заповіт Леніна» Городоцького району від 14 червня 1982 р. протокол № 2, за яким відповідачу ОСОБА_3 надано для будівництва житлового будинку земельну ділянку площею 0,08 га (а.с. 19-26).

При цьому, належних та допустимих доказів правомірності надання саме земельної ділянки саме площею 0,1313 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, в матеріалах справи немає, не представлено таких відповідачем і в апеляційній інстанції, а як зазначено вище, оспорюване рішення не містить інформації ні про площу земельної ділянки, ні про її цільове призначення.

В свою чергу, пунктом 2 рішення Суховільської сільської ради від 18.10.1995 р. №231 встановлено, що конкретні розміри та площа будуть уточнені при видачі державного акту на право приватної власності на землю, однак, рішення про уточнення розмірів та площі земельної ділянки Суховільською сільською радою не приймалося.

Разом з цим, з акту обстеження комісії Суховільської сільської ради від 30 квітня 2014 року встановлено, що проводячи обміри приватизованої ОСОБА_3 земельної ділянки на відповідність фактичних розмірів земельної ділянки розмірам у державному акті, виявлено невідповідність розмірів ділянки по межі з ОСОБА_6 з розмірами такої, зазначеними у державному акті, які є більшими на 1,40 м. Невідповідність розмірів суміжних земельних ділянок підтверджується і планом земельної ділянки, наявного в будівельному паспорті, з якого вбачається, що відстань від кута належної позивачу частини будинку до межі ОСОБА_3 повинна становити 11,8 м, фактично становить 4 м, а ширина ділянки ОСОБА_3 по дорозі повинна становити 4 м, а згідно державного акту становить 10 м (позначено в державному акті буквами Г-В) (а.с. 9, 13).

Згідно даних погосподарських книг у користуванні сім`ї ОСОБА_6 перебувала земельна ділянка площею в різні роки від 0,08 га до 0,14 га, що підтверджується довідкою Суховільської сільської ради від 27.08.2014 р. № 280 та долученими представником Суховільської сільської ради копіями погосподарських книг (а.с. 14, 57-62).

Станом на 1988 рік в користуванні сім»ї позивача була земельна ділянка площею 0,10 га та батьком позивача, як головою сімї постійно сплачувався земельний податок, що встановлено рішенням Городоцького районного суду від 23.03.2011 р. по справі № 2-47/2011р. (а.с. 123 - 127).

Відповідно до викопіювання з генерального плану села Суховоля, розробленого Львівським філіалом Українського державного інституту проектування міст, станом на 1985 рік в користуванні ОСОБА_8 перебувала земельна ділянка, яка була прилеглою до частини житлового будинку, в якому вона, разом з сім`єю проживала (а.с. 51).

Згідно витягу технічного звіту коректування планово-картографічного матеріалу села Суховоля станом на 1991 рік в користуванні матері позивача була земельна ділянка площею 0,10 га.

Окрім цього, колегія суддів звертає увагу на те, що згідно із ст. 17 ЗК України від 15.03.1991 р. передача у власність громадян земельних ділянок, що перебувають у власності або користуванні інших громадян чи юридичних осіб, провадиться місцевими Радами після вилучення їх у порядку, встановленому ст.ст. 31, 32 даного Кодексу.

Статтею 31 цього Кодексу встановлено, що вилучення земельних ділянок з метою передачі їх у власність або надання у користування громадянам, підприємствам, установам, організаціям провадиться за згодою власників землі і землекористувачів на підставі рішення місцевих рад народних депутатів.

З пояснень представника Суховільської сільської ради Гелешко Х.Ю. встановлено, що рішення про вилучення в ОСОБА_8 - матері позивача, земельної ділянки для подальшої її передачі відповідачу ОСОБА_3, Суховільською сільською радою не приймалося.

В свою чергу, статтею 152 ЗК України передбачено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту права власності на землю. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання права, відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав, визнання угоди недійсною, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, відшкодування заподіяних збитків, застосування інших, передбачених законом, способів.

На підставі ч. 3 цієї статті одним зі способів захисту порушеного права громадян на землю є визнання недійсним рішень органів виконавчої влади або місцевого самоврядування.

Відповідно до ст. 155 цього Кодексу у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акту, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпоряджання належної їй земельної ділянки, такий акт визнається недійсним.

Власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, органом влади АРК або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта.

У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 22 травня 2013 р. у справі № 6-33цс13, яка в силу ст. 360-7 ЦПК є обов'язковою для застосування всіма судами України).

Враховуючи те, що у випадку перенесення реальних розмірів земельної ділянки відповідача, передбачених державним актом, на місцевість буде порушено право позивача на користування земельною ділянкою, вимога останнього про визнання недійсним державного акту підлягає до задоволення.

З такими висновками районного суду погоджується і колегія суддів, оскільки суд правильно застосував правові норми та ухвалив правильне по суті і справедливе рішення, дійшовши його на основі повно з'ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами, з дотриманням норм матеріального й процесуального права.

Крім цього, судова колегія звертає увагу на те, що рішенням Городоцького районного суду Львівської області від 14.03.2014 р. у справі № 441/521/13-ц (2/441/18/2014) визнано недійсним рішення Суховільської сільської ради від 18.10.1995 р. № 231 в частині передачі у приватну власність земельної ділянки ОСОБА_9 та державний акт серії НОМЕР_2 від 04.04.1997р. на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,1235 га, для обслуговування житлового будинку, виданого на імя ОСОБА_9 (а.с. 136-137).

Враховуючи наведене та те, що позивач вже оспорював рішення Суховільської сільської ради від 18.10.1995 р. № 231, на підставі, якого зокрема і ОСОБА_9 отримала державний акт серії НОМЕР_2 від 04.04.1997р. на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,1235 га, позов якого задоволено, тому матеріалами справи доведено порушення прав позивача, відтак вимоги позивача про скасування державного акту на земельну ділянку є обгрунтованими.

Між тим, обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач ОСОБА_6 зазначав, що у випадку якщо відповідач ОСОБА_3 встановить межу у відповідності до його державного акту про право власності на землю (огорожу), така буде проходити попри його вхідні двері, що буде створювати незручності навіть при виході з будинку.

Колегія суддів звертає увагу на те, що згідно з Додатком 3.1 ДБН 360-92 «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», затверджених наказом Держкоммістобудування від 17 квітня 1992 року N 44, передбачено мінімальні протипожежні відстані між житловими будинками різних ступенів вогнетривкості, які згідно таблиці 1 цього додатку повинні становити від 6 до 15 метрів.

Пунктом 2 додатку 3.1 ДБН 360-92 «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень» передбачено, що при проектуванні проїздів і пішохідних шляхів необхідно забезпечувати можливість проїзду пожежних машин до житлових і громадських будинків, у тому числі із вбудовано-прибудованими приміщеннями, і доступ пожежників з автодрабин і автопідйомників у будь-яку квартиру чи приміщення. Відстань від краю проїзду до стін будинку, як правило, слід приймати 5 - 8 м для будинків до 9 поверхів і 8 - 10 м для будинків 9 поверхів і вище. Ширина проїзду повинна бути не менше 3,5 м.

Тому суд враховує і те, що при встановлені відповідачем меж у відповідності до державного акту, вищевказані протипожежні вимоги ДБН будуть порушені.

Будь яких інших належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України, апелянтом не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Рішення відповідає вимогам закону і зібраним по справі доказам, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому підстав для її задоволення немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ч. 1 ст. 308, ст. 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, ст.ст. 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Городоцького районного суду Львівської області від 19 лютого 2015 року -залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: Ю.Р. Мікуш

О.Ф. Павлишин