У х в а л а

іменем україни

25 лютого 2015 рокум. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Мостової Г.І.,

суддів: Кузнєцова В.О.,

Наумчука М.І.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: Орган опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, ОСОБА_4, про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України, за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення апеляційного суду Львівської області від 19 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду із указаним позовом до ОСОБА_3, в якому просив надати дозвіл на тимчасові поїздки спільної з відповідачем доньки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 за межі України щорічно у вказані ним періоди до досягнення дитиною повноліття без згоди матері, посилаючись на те, що відповідач такої згоди не надає, хоча донька проживає разом з позивачем, який займається її вихованням. Відсутність згоди відповідача суперечить інтересам дитини на відпочинок в іноземній державі в періоди її шкільних канікул.

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 11 вересня 2014 року позов задоволено.

Надано дозвіл на тимчасові поїздки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, за межі України, а саме: країни Шенгенської зони, Англію, Туреччину, Чорногорію, Хорватію, Болгарію без заяви про згоду та супроводу матері, в супроводі батька - громадянина України ОСОБА_2 та/або в супроводі його дружини - громадянки України ОСОБА_4, щорічно до досягнення дитиною повноліття, строком не більше одного місяця в наступні періоди:

- з 21 березня по 31 березня, з 01 червня по 31 серпня та з 21 жовтня по 31 жовтня 2014 року, з 25 грудня по 25 січня 2014/2015 року;

- з 21 березня по 31 березня, 01 червня по 31 серпня та з 21 жовтня по 31 жовтня 2015 року, з 25 грудня по 25 січня 2015/2016 року;

- з 21 березня по 31 березня, з 01 червня по 31 серпня та з 21 жовтня по 31 жовтня 2016 року, з 25 грудня по 25 січня 2016/2017 року;

- з 21 березня по 31 березня, з 01 червня по 31 серпня та з 21 жовтня по 31 жовтня 2017 року, з 25 грудня по 25 січня 2017/2018 року;

- з 21 березня по 31 березня, з 01 червня по 31 серпня та з 21 жовтня по 31 жовтня 2018 року, з 25 грудня по 25 січня 2019/ 2020 року;

- з 21 березня по 31 березня та з 01 червня по 31 серпня 2020 року. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у розмірі 243 грн 60 коп.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 19 листопада 2014 року рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 11 вересня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 порушує питання про скасування рішення суду апеляційної інстанції із залишенням у силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановленні в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що сторони у справі - колишнє подружжя, шлюб між якими розірвано рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 07 серпня 2006 року (а. с. 7,8).

Спільна донька сторін ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживає разом з батьком - позивачем у справі, який зареєстрував інший шлюб з ОСОБА_4 (а. с. 9).

Згідно з рішенням органу опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради від 26 червня 2010 року № 3-3-1809/3601 матері дитині ОСОБА_6 призначено зустрічі з малолітньою ОСОБА_5 у такому порядку: перша - третя субота місяця з 10.00 год. до 16.00 год.; друга - четверта неділя місяця з 11.00 год. до 17.00 год. (а. с. 1,2).

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 24 грудня 2013 року задоволено позов ОСОБА_2 та надано дозвіл на виготовлення проїзного документа дитини для тимчасових поїздок малолітній ОСОБА_5, без згоди її матері (а. с. 40-47).

Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи у супроводі осіб, які уповноважені ними.

У відповідності з ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років).

За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Відповідно до п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Відповідно до ст. 141 ЦК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Відповідно до вимог статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

З аналізу вказаних правових норм випливає, що сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків - батька, і матері - у всіх правах і обов'язках відносно своїх дітей.

За таких обставин та з урахуванням вказаних вимог закону, суд апеляційної інстанції по суті прийшов до правильного висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог про надання дозволу на виїзд малолітньої дитини за кордон, оскільки у даному випадку позивачем не зазначено конкретно державу прямування та відповідного часового проміжку перебування у такій державі, тобто у якій саме державі перебуватиме дитина та який час.

Отже, висновки суду першої інстанції не можна визнати обґрунтованими, оскільки вони зроблені судом без будь-якого дослідження дійсних обставин справи, без з'ясування, в яку країну, і на який термін вимагається надання дозволу, чи не порушуються при цьому безпосередньо права та інтереси дитини, чим викликані заперечення відповідача та чи заслуговують вони на увагу. Ніяких пояснень з цього приводу жодна із сторін в судовому засіданні не давала і в судовому рішенні оцінка їм також не надана.

З огляду на викладене, встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його зміни або скасування не встановлено.

Доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що не відповідає положенням ст. 335 ЦПК України, оскільки суд касаційної інстанції позбавлений можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 19 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді: В.О. Кузнєцов

М.І. Наумчук