У Х В А Л а

16 березня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Дербенцевої Т.П., Євграфової Є.П.,

Євтушенко О.І., Мартинюка В.І.,

розглянувши заяву фермерського господарства «Скорук Максим Анатолійович» про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 вересня 2014 року у справі за позовом приватного підприємства «Таврія» до ОСОБА_3, фермерського господарства «Скорук Максим Анатолійович», управління Держземагенства у Нікопольському районі Дніпропетровської області, третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Дніпропетровська обласна земельна агенція», про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, визнання договору оренди земельної ділянки поновленим та зобов'язання вчинити певні дії щодо укладення додаткової угоди та за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання недійсним акту відновлення меж земельної ділянки та договору оренди земельної ділянки,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2013 року приватне підприємство «Таврія» (далі - ПП «Таврія») звернулося до суду із указаним позовом, у якому з урахуванням уточнених позовних вимог, позивач просив визнати договір оренди земельної ділянки від 08 лютого 2007 року, укладений між ПП «Таврія» та ОСОБА_3, поновленим та зобов'язати ОСОБА_3 вчинити дії щодо укладення додаткової угоди.

Позов обґрунтований тим, що 08 лютого 2007 року між ПП «Таврія» та ОСОБА_3 строком на п'ять років укладено договір оренди земельної ділянки загальною площею 8, 9823 га, розташованої на території Новософіїівської сільської ради Нікопольського району, який зареєстровано у встановленому законом порядку 23 березня 2007 року.

26 березня 2012 року ОСОБА_3 уклав із фермерським господарством «Скорук М.А.» (далі - ФГ «Скорук М.А.») договір оренди вказаної земельної ділянки. Позивач вказував, що договір оренди від 08 лютого 2007 року виконував належним чином, ОСОБА_3 у встановлені договором та законом строки не повідомив про розірвання вказаного договору оренди.

У вересні 2013 року третя особа ОСОБА_4 звернувся із позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним акта відновлення меж земельної ділянки та договору оренди земельної ділянки, мотивуючи свої вимоги тим, що він є власником суміжної земельної ділянки. При укладенні договору оренди ОСОБА_3 з ФГ «Скорук М.А.» не було складено акта про встановлення меж земельної ділянки.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 жовтня 2013 року у задоволенні позову ПП «Таврія» відмовлено, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 лютого 2014 року скасовано рішення суду першої інстанції у частині відмови у задоволенні позовних вимог ПП «Таврія» та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ПП «Таврія» задоволено.

Визнано недійсним договір оренди земельної ділянки загальною площею 8, 9823 га, укладений 26 березня 2012 року між ФГ «Скорук М.А.» та ОСОБА_3 Визнано договір оренди земельної ділянки площею 8, 9823 га від 08 лютого 2007 року, укладений між ПП «Таврія» та ОСОБА_3, поновленим. Зобов'язано ОСОБА_3 вчинити дії щодо укладення з ПП «Таврія» додаткової угоди. В іншій частині рішення суду залишено без змін. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних кримінальних справ від 17 вересня 2014 року залишено без змін рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 лютого 2014 року.

08 грудня 2014 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ звернулося ФГ «Скорук М.А.» із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 вересня 2014 року з підстав неоднакового застосування судами положень ст. 33 закону України «Про оренду землі», ст. ст. 627, 316, 317, 319, 321, 651 ЦК України, ст. 41 Конституції України, ст. ст. 116, 124 Земельного кодексу України, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

На обґрунтування своїх доводів заявник наводить ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 вересня 2014 року, рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 листопада 2014 року.

Згідно зі ст. 355 ЦПК України заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана виключно з підстав: неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов'язань при вирішенні справи судом.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 11 «Про судову практику застосування ст. ст. 353-360 ЦПК України», під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. Зміст правовідносин із метою з'ясування їх подібності в різних судових рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.

Залишаючи без змін рішення апеляційного суду про задоволення позову, суд касаційної інстанції виходив із того, що суд апеляційної інстанції, звернувши увагу на те, що після закінчення строку дії договору земельна ділянка, яка без визначення меж перебувала у загальному масиві, що орендувався ПП «Таврія», а відповідач ОСОБА_3 протягом одного місяця після закінчення строку дії договору не звернувся до позивача з листом-повідомленням про заперечення у його поновленні, дійшов обґрунтованого висновку про те, що договір оренди земельної ділянки площею 8, 9823 га від 08 лютого 2007 року, укладений між ПП «Таврія» та ОСОБА_3, відповідно до ч. 6 ст. 33 Закону України «Про оренду землі» слід вважати поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором, отже, з урахуванням встановлених обставин справи до задоволення підлягають вимоги позивача щодо зобов'язання ОСОБА_3 вчинити дії щодо укладення з ПП «Таврія» додаткової угоди.

У наданому для порівняння рішенні Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 листопада 2014 року касаційний суд, скасовуючи рішення судів першої та апеляційної інстанцій про задоволення позову ПП «Таврія» про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, визнання договору оренди землі поновленим та зобов'язання вчинити дії щодо укладення додаткової угоди та відмовляючи у задоволенні позову, виходив із того, що висновок суду про набуття позивачем переважного права на оренду землі та порушення такого права відповідачами внаслідок укладання спірного договору є правильним, оскільки ПП «Таврія», як попередній орендар земельної ділянки, належним чином виконувало умови договору, сплачувало орендну плату, згідно з листом-повідомленням повідомляло орендодавця про намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди земельної ділянки на новий строк та надіслало додаткову угоду. До матеріалів справи надано список громадян, яким відправлено листи-повідомлення від ПП «Таврія» у якому зазначено прізвище орендодавця. Разом із тим, суди попередніх інстанцій не врахували, що порушення переважного права орендаря на продовження договору оренди не є визначеною законом підставою для визнання недійсним договору оренди, стороною якого він не є.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 вересня 2014 року суд касаційної інстанції, залишаючи без змін рішення апеляційного суду про відмову у задоволенні позову ПП «Таврія» про визнання недійсним договору оренди землі, скасування його державної реєстрації та визнання договору оренди землі поновленим з попереднім орендарем, виходив із того, що наданий позивачем список громадян не є належним доказом отримання орендодавцем листа-повідомлення про поновлення договору оренди земельної ділянки, відповідно до вимог ч. 4 ст. 33 Закону України «Про оренду землі».

Зазначене свідчить про те, що має місце неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме: ст. 33 Закону України «Про оренду землі», ухвалення ним різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Враховуючи наведене, слід допустити справу до провадження Верховного Суду України.

Керуючись ст. ст. 355, 360 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, -

у х в а л и л а:

Допустити до провадження Верховного Суду України справу за позовом приватного підприємства «Таврія» до ОСОБА_3, фермерського господарства «Скорук Максим Анатолійович», управління Держземагенства у Нікопольському районі Дніпропетровської області, третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Дніпропетровська обласна земельна агенція», про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, визнання договору оренди земельної ділянки поновленим та зобов'язання вчинити певні дії щодо укладення додаткової угоди та за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання недійсним акту відновлення меж земельної ділянки та договору оренди земельної ділянки за заявою фермерського господарства «Скорук Максим Анатолійович» про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 вересня 2014 року.

Ухвалу про допуск справи до провадження разом із заявою про перегляд судового рішення та доданими до неї документами надіслати до Верховного Суду України, а копію ухвали разом із копією заяви - особам, які беруть участь у справі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик

Судді: Т.П. Дербенцева

Є.П. Євграфова

О.І. Євтушенко

В.І. Мартинюк