Справа № 450/4590/13 Головуючий у 1 інстанції: Кукса Д.А.
Провадження № 22-ц/783/123/15 Доповідач в 2-й інстанції: Кабаль І. І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді Кабаля І.І.,

суддів: Копняк С.М., Мельничук О.Я.,

секретаря Жукровської Х.І.,

з участю: представників відповідачів - Надворної Т.В.,

ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Пустомитівської районної ради Львівської області на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 30 травня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Пустомитівської районної ради Львівської області, відділу з питань управління та приватизації об'єктами спільної власності територіальних громад Пустомитівського району про визнання права користування приміщенням, про оренду майна, що належить до комунальної власності, -

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2013 року позивач звернулась в суд з позовом, який пізніше уточнила, просить визнати за нею право користування приміщенням площею 40 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору № 1 про оренду майна, що належить до районної комунальної власності від 25.12.2000 року, продовженим до 28.01.2019 року. Позовні вимоги мотивує тим, що 25 грудня 2000 року відділ з питань управління та приватизації об'єктами спільної власності територіальних громад, який уповноважений здійснювати управління майном, що належить до районної комунальної власності (орендодавець) та приватний нотаріус ОСОБА_4 (орендар) уклали договір № 1 про оренду майна, що належить до районної комунальної власності, згідно з яким орендодавець передав, а орендар прийняв в оренду приміщення загальною площею 15,4 кв.м. за вищевказаною адресою. Термін договору був встановлений до 31 грудня 2010 року. У зв'язку із закінченням терміну дії цього договору, керуючись рішеннями Пустомитівської районної ради № 361 від 26.02.2009 року, № 505 від 25.02.2010 року та № 511 від 13.05.2010 року, відділ з питань управління та приватизації об'єктами спільної власності територіальних громад та позивач досягли згоди щодо підписання додатку до договору оренди № 1 від 25.12.2000 року, відповідно до п. 2.4. якого строк договору продовжений та становив з 01.01.2011 року по 29.12.2013 року, а площа зданого в оренду приміщення була збільшена до 40 кв.м.

На підставі заяви позивача від 28 листопада 2013 року про продовження терміну дії договору оренди від 25.12.2000 року не менше 5 років, рішенням Пустомитівської районної ради Львівської області № 432 від 29 січня 2014 року термін дії договору продовжено лише до 30 червня 2014 року, чим порушено норми ч.1 ст.17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» від 10.04.92 року, відповідно до якої термін договору оренди не може бути меншим, ніж п'ять років, якщо орендар не пропонує менший термін. Тому, визначення умови спірного договору про термін оренди в 6 місяців суперечить чинному законодавству України.

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 30 травня 2014 року позов задоволено частково. Визнано право користування приміщенням площею 40 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору № 1 про оренду майна, що належить до районної комунальної власності від 25.12.2000 року, продовженим до 31.12.2015 року. Вирішено питання судових витрат.

Дане рішення оскаржила Пустомитівська районна рада Львівської області. Апелянт вважає рішення в частині задоволення позову незаконним та необґрунтованим, ухваленим при неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, при невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що суд не взяв до уваги те, що рішенням Пустомитівської районної ради Львівської області від 29.01.2014 року № 432 строк дії договору продовжено до 30 червня 2014 року та на виконання вказаного рішення 29.01.2014 року між позивачем та відповідачем - 2 укладено додаток від 29.01.2014 року до договору № 1 від 25.12.2000 року зі строком дії договору також до 30.06.2014 року. Вказує, що судом не встановлено, а в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження визнання у встановленому законом порядку незаконним чи скасування рішення Пустомитівської районної ради Львівської області від 29.01.2014 року № 432, чи визнання недійсним додатку від 29.01.2014 року до договору № 1 від 25.12.2000 року. Просить рішення суду в частині задоволення позову скасувати та в цій частині ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника Пустомитівської районної ради - Надворної Т.В., представника відділу з питань управління та приватизації об'єктами спільної власності територіальних громад Пустомитівського району - ОСОБА_3 на підтримання доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що така підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Відповідно до ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Однак зазначеним вимогам закону дане рішення не відповідає.

Частинами першою та другою ст. 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Згідно ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4, районний суд керувався ст. 629, ч. 1 ст. 638, ст. 764 ЦК України, ст. ст. 10, 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» від 10.04.1992 року, та виходив з того, що відповідач не довів перед судом наявність мотивованих підстав, істотність яких надала можливість йому як орендодавцю додатковими угодами від 02.11.2010 року та від 29.01.2014 року продовжувати строк договору оренди № 1 від 25.12.2000 року, на термін менший від мінімального п'ятирічного терміну, визначеного Законом України «Про оренду державного та комунального майна». Станом на час закінчення строку договору оренди № 1 від 25.12.2000 року, позивач як орендар користувалась орендованим майном, на даний час продовжує користуватись таким, протягом одного місяця після спливу строку такого, тобто після 31.12.2010 року, заяв чи заперечень від орендодавця щодо припинення договору оренди не заявлено, у відповідності до положень ст. 764 ЦК України та ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», договір оренди № 1 від 25.12.2000 року приміщення площею 40 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 вважається продовженим на п'ять років, тобто до 31.12.2015 року, з чим колегія суддів погодитись не може, виходячи з наступного.

Судом та матеріалами справи встановлено, що 25.12.2000 року між відділом з питань управління та приватизації об'єктами спільної власності територіальних громад, який уповноважений здійснювати управління майном, що належить до районної комунальної власності (орендодавець) та приватним адвокатом ОСОБА_4.(орендар) укладено договір № 1 про оренду майна, що належить до районної комунальної власності, згідно з яким орендодавець передав, а орендар прийняв в оренду приміщення загальною площею 15,4 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1. Термін дії договору встановлений до 31.12. 2010 року (а.с.2).

У зв'язку із закінченням терміну дії договору №1 від 25.12.2000 року, керуючись рішеннями Пустомитівської районної ради № 361 від 26.02.2009 року, № 505 від 25.02.2010 року та № 511 від 13.05.2010 року, відділ з питань управління та приватизації об'єктами спільної власності територіальних громад, який уповноважений здійснювати управління майном, що належить до спільної власності територіальних громад Пустомитівського району та приватний нотаріус ОСОБА_4 досягли згоди щодо підписання додатку до договору оренди № 1 від 25.12.2000 року, та відповідно до п. 2.4. якого строк договору продовжений з 01.01.2011 року по 29.12.2013 року, а площа зданого в оренду приміщення була збільшена до 40 кв.м.(а.с.3, 117,140,141).

Згідно заяви ОСОБА_5 від 28.11.2013 року про продовження терміну (строку) дії договору оренди від 25.12.2000 року на строк не менше 5 років у відповідності до ст.17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», на підставі рішення Пустомитівської районної ради Львівської області № 432 від 29.01. 2014 року, додатком від 29.01.2014 року до договору оренди №1 від 25.12.2000 року строк дії договору продовжено по 30.06.2014 року( а.с. 20,21).

Згідно п. 4.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна» №12 29.05.2013 р., зі змісту статей 759, 763 і 764 ЦК України, частини другої статті 291 ГК України, частини другої статті 17 та частини другої статті 26 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» вбачається, що після закінчення строку договору оренди він може бути продовжений на такий самий строк, на який цей договір укладався, за умови, якщо проти цього не заперечує орендодавець.

Відтак якщо на дату закінчення строку договору оренди і протягом місяця після закінчення цього строку мали місце заперечення орендодавця щодо поновлення договору на новий строк, то такий договір припиняється.

Оскільки зазначеними нормами визначено умови, за яких договір оренди вважається пролонгованим на строк, який був раніше встановлений, і на тих самих умовах, що були передбачені договором, то для продовження дії договору не вимагається обов'язкового укладення нового договору або внесення змін до нього.

Згідно ч. 1 ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» в редакції чинній на момент укладення договору оренди від 25 грудня 2000 року, термін договору оренди визначається за погодженням сторін.

Однак, районний суд ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, не врахував вищезазначеного та не взяв до уваги те, що до закінчення дії договору ОСОБА_4 13.12.2013 року звернулася до суду з позовом про визнання права користування спірним приміщенням площею 40 кв.м. на підставі договору оренди від 25.12.2000 року(площа спірного приміщення за договором була 15,4 кв.м.). Строк дії даного договору за погодженням сторін згідно додатку від 02.11.2010 року був продовжений з 01.01.2011 року по 29.12.2013 року і на дату закінчення строку договору оренди мали місце заперечення орендодавця щодо поновлення договору на новий строк.

Також,судом першої інстанції не дана оцінка тому, що рішенням Пустомитівської районної ради Львівської області від 29.01.2014 року № 432 строк дії договору продовжено по 30.06.2014 року та на виконання даного рішення 29.01.2014 року між позивачем та відповідачем - 2 укладено додаток до договору № 1 від 25.12.2000 року зі строком дії договору також по 30.06.2014 року.

Як вбачається з договору оренди від 25.12.2000 року, п.1 розділу Дострокове припинення договору: даний договір може бути припинено достроково в односторонньому порядку з ініціативи орендодавця у випадку прийняття власником рішення про приватизацію об'єкту оренди ( а.с. 2).

На підставі рішенням №307 Пустомитівської районної ради від 01.10.2008 року та згідно договору 151008 про реалізацію майна на аукціоні від 15.10.2008 року, виконувалися дії, пов'язані з організацією відчуження майна за адресою: АДРЕСА_1, що перебуває у власності Пустомитівської районної ради Львівської області шляхом його продажу на аукціоні (а.с. 69-73).

Згідно договору купівлі-продажу об'єкта малої приватизації на аукціоні (конкурсі) від 29.12.2014 року нежитлова будівля за адресою: АДРЕСА_1 відчужена іншому власнику.

Таким чином, на думку колегії суддів позивач вибрала неправильний спосіб захисту своїх прав, пред'являючи позов про визнання права користування спірним орендованим приміщенням без визнання вище зазначених правочинів незаконними чи недійсними. У встановленому законом порядку дані правочини не визнано незаконними та скасовано, такий позов ОСОБА_4 не заявляла.

Виходячи з вищенаведеного, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, відповідно до ст.303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції як таке, що ухвалено при неповно з'ясованих обставинах справи, неправильним застосуванням норм матеріального права, підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 та у стягненні судових витрат.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307 ч. 1 п. 2, 309, 313, 314 ч. 2, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Пустомитівської районної ради Львівської області задовольнити.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 30 травня 2014 року скасувати в частині задоволення позовних вимог та стягнення судових витрат та ухвалити в цій частині нове рішення, яким в позові ОСОБА_4 до Пустомитівської районної ради Львівської області, відділу з питань управління та приватизації об'єктами спільної власності територіальних громад Пустомитівського району про визнання права користування приміщенням площею 40 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору № 1 про оренду майна, що належить до районної комунальної власності від 25.12.2000 року, продовженим до 31.12.2015 року та в частині стягнення судових витрат в розмірі 114 гривень 70 копійок - відмовити.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржене у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Кабаль І.І.

Судді: Копняк С.М.

Мельничук О.Я.