АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 липня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого: Невідомої Т.О.

суддів: Головачова Я.В., Чобіток А.О.

при секретарі: Дрозд Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 12 листопада 2014 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Київської міської ради, третя особа: Головне управління юстиції у м. Києві, про визначення додаткового строку для подання заяви про прийнятті спадщини,

№ апеляційного провадження: №22-ц/796/7579/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Мирошниченко О.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Невідома Т.О.

в с т а н о в и л а :

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 12 листопада 2014рокузадоволено позов ОСОБА_3 до Київської міської ради, третя особа: Головне управління юстиції у м. Києві, про визначення додаткового строку для подання заяви про прийнятті спадщини.

Визначено ОСОБА_3 додатковий строк в два місяці з моменту набрання чинності даним рішенням, для подання заяви про прийняття спадщини, яка залишилась після смерті ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

Не погодившись із таким рішенням суду, ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволені позову в повному обсязі. На думку апелянта, суд першої інстанції помилково застосував положення ЦК України, який набрав чинності 01 січня 2004 року, натомість мав застосувати положення ЦК Української РСР 1963 року, який був чинний на час відкриття спадщини. Також, зазначає, що суд дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_3, оскільки в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували неможливість останньої за станом здоров'я протягом 15 років не звертатися до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити з наведених в ній підстав.

ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_3 заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважав, що спір вирішений судом правильно.

В судове засідання особисто ОСОБА_2, ОСОБА_3, представник Київської міської ради, представник Головного управління юстиції у м. Києві не з'явилися, про час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, ОСОБА_2, ОСОБА_3 забезпечили явку своїх уповноважених представників, а тому, колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в суд апеляційної інстанції, з'ясувавши обставини справи та оговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 24 грудня 1983 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 було укладено шлюб (а.с.6, зворот).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер (а.с.6).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 18 березня 1992 року, посвідченого державним нотаріусом Сімнадцятої київської державної нотаріальної контори Івашко Н.П., квартира АДРЕСА_1 належала померлому ОСОБА_6 (а.с.7).

09 липня 2014 року ОСОБА_3 звернулася до Другої київської державної нотаріальної контори для прийняття спадщини та оформлення свідоцтва про право на спадщину.

Цього ж дня державним нотаріусом Другої київської державної нотаріальної контори Шершун Н.К. було винесено постанову № 4750/02-31 про відмову ОСОБА_3 у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв'язку з пропуском шести місячного строку на прийняття спадщини (а.с.8).

14 липня 2014 року ОСОБА_3 порушила перед судом питання про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. В обґрунтування заявлених вимог посилалася на те, що після смерті її чоловіка залишилася спадщина, а саме квартира АДРЕСА_1, проте за станом здоров'я вона не мала змоги звернутися до нотаріальної контори для отримання свідоцтва про право на спадщину.

Суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_3 При цьому, суд виходив з того, що ОСОБА_3 пропустила строк для прийняття спадщини з поважних причин.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 524 ЦК Української РСР, який був чинний на час відкриття спадщини, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

Згідно ст. 548 ЦК Української РСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Статтею 549 ЦК Української РСР визначено, що дії, які свідчать про прийняття спадщини. Так, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців.

Строк для прийняття спадщини, встановлений статтею 549 цього Кодексу, може бути продовжений судом, якщо він визнає причини пропуску строку поважними. Спадщина може бути прийнята після закінчення зазначеного строку і без звернення до суду при наявності згоди на це всіх інших спадкоємців, які прийняли спадщину. У цих випадках, якщо спадкове майно було прийняте іншими спадкоємцями або перейшло до держави, спадкоємцеві, що пропустив зазначений строк, передається лише те з належного йому майна, яке збереглося в натурі, а також кошти, виручені від реалізації решти належного йому майна (ст. 550 ЦК Української РСР).

Відтак, особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про продовження строку для прийняття спадщини відповідно до ч. 1 ст. 550 ЦК Української РСР.

Суди відкривають провадження в такій справі у разі відсутності письмової згоди спадкоємців, які прийняли спадщину, а також за відсутності інших спадкоємців, які могли б дати письмову згоду на подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини. Відповідачами у такій справі є спадкоємці, які прийняли спадщину. При відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування».

Як вбачається з матеріалів справи та пояснень сторін, наданих в суді апеляційної інстанції, в квартирі АДРЕСА_1 на час відкриття спадщини проживали та були зареєстровані син померлого ОСОБА_6 - ОСОБА_10 та його дружина ОСОБА_2

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_10 помер (а.с.124).

Таким чином, ОСОБА_3 мала заявляти позовні вимоги про продовження строку для прийняття спадщини до ОСОБА_2, проте, в позовній заяві відповідачем було визначено Головне управління юстиції у м. Києві, яке в подальшому було замінено на Київську міську раду та залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

Пред'явлення позову не до тієї особи, яка має відповідати за таким позовом (неналежного відповідача) є самостійною підставою для відмови в задоволенні таких позовних вимог.

На зазначене суд першої інстанції уваги не звернув та дійшов передчасного висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_3

Ураховуючи те, що суд апеляційної інстанції відповідно до змісту ст. ст. 303, 304 ЦПК України не наділений повноваженнями вирішувати питання про заміну неналежного відповідача або залучення до участі у розгляді справи інших осіб, які не брали участі у розгляді справи у суді першої інстанції, у задоволенні позову ОСОБА_3 слід відмовити з тих підстав, що позовні вимоги було пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за таким позовом.

При цьому, колегія суддів вважає за необхідне роз'яснити ОСОБА_3 право на звернення до суду з таким позовом до спадкоємців померлого ОСОБА_10 у загальному порядку.

Враховуючи викладене, рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 12 листопада 2014 року ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 12 листопада 2014 року скасувати та ухвалити нове про відмову в позові.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили, шляхом подання касаційної скарги до цього суду.

Головуючий: Т.О. Невідома

Судді: Я.В. Головачов

А.О.Чобіток