Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 березня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.

суддів: Гулька Б.І., Закропивного О.В., Хопти С.Ф., Черненко В.А.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 2 грудня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 11 березня 2014 року, -

в с т а н о в и л а:

У квітні 2012 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з указаним позовом, в якому просило стягнути на свою користь з ОСОБА_1 суму заборгованості за кредитним договором від 8 грудня 2005 року у розмірі 25 849 грн 78 грн.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 8 грудня 2005 року між ним та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, за яким останній отримав кредит у розмірі 5 тис. грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 48 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Зазначав, що відповідач порушив умови договору та свої зобов'язання належним чином не виконував, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість у розмірі 25 849 грн 78 грн.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 2 грудня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 11 березня 2014 року, позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» суму заборгованості за кредитним договором від 8 грудня 2005 року у розмірі 25 849 грн 78 грн., яка складається із заборгованості за кредитом у розмірі 4 550 грн 94 коп., за відсотками - 19 591 грн 71 коп. та штрафу (фіксована частина) - 500 грн і штрафу (відсоткова складова) - 1 207 грн 13 коп.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов та відхиляючи заяву ОСОБА_1 про застосування позовної давності, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що з моменту укладання кредитного договору ніхто зі сторін не заявляв про намір його припинити. У свою чергу, відповідач не надав банку письмової заяви про закриття картрахунку, а тому строк дії договору автоматично лонгувався (п. 9.12 Умов надання банківських послуг).

Проте погодитись з таким висновком судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення не відповідають.

Судами установлено, що 8 грудня 2005 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, за яким останній отримав кредит у розмірі 5 тис. грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 48 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

З матеріалів справи убачається, що станом на 5 лютого 2012 року ОСОБА_1 мав заборгованість у розмірі 25 849 грн 78 грн.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до вимог ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Окрім цього частиною першою статті 259 ЦК України передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що укладений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново (чч. 1, 3 ст. 264 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежа.

Статтею 266 ЦК України передбачено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Відповідно до пп. 3.1.1, 3.1.3, 5.3, 5.4 правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, граничний строк дії картки (місяць і рік) указано на ній і вона дійсна до останнього календарного дня такого місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця вказаного на картці (поле MONTH).

Аналогічна позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року № 6-116цс13, від 19 березня 2014 року № 6-20цс14, від 19 березня 2014 року № 6-14цс14, від 11 лютого 2015 року № 6-240цс14, які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для судів.

Як убачається з матеріалів справи ОСОБА_1 було заявлено клопотання про застосування судом строків позовної давності відповідно до вимог ч. 4 ст. 267 ЦК України.

ОСОБА_1 здійснив останній платіж з погашення кредиту 18 червня 2007 року, у зв'язку із чим у нього утворилась заборгованість за кредитним договором.

Відповідно до п. 9.12 Умов і правил надання банківських послуг, які є невід'ємною частиною договору, договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання, тобто до 8 грудня 2006 року.

Отже, з 8 грудня 2006 року розпочався строк позовної давності для звернення банку за захистом своїх порушених прав, однак банк звернувся до суду з позовом до відповідача лише у квітні 2012 року, тобто з пропущенням строку позовної давності, про застосування якого заявив відповідач.

Таким чином, суди попередніх інстанцій, вирішуючи спір, у порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 315 ЦПК України не встановили фактичних обставин, не застосували до спірних правовідносин закон, який підлягав застосуванню, не врахували, що ОСОБА_1 було заявлено клопотання про застосування строку позовної давності. Позивач поважних причин пропуску строку не зазначив.

За таких обставин ухвалені у справі судові рішення не можуть вважатись законними й обґрунтованими, тому відповідно до ст. 338 ЦПК України вони підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 2 грудня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 11 березня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко