АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_________________________
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 березня 2015 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - Саліхова В.В.

суддів: Музичко С.Г., Прокопчук Н.О.

при секретарі: Бережняк Н.В.

за участю:

представника позивача ОСОБА_1

представника третьої особи ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 03 грудня 2014 року в справі за позовом ОСОБА_4 до Київської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом,

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до КМР про визнання в порядку спадкування право власності на 9/25 часток житлового будинку АДРЕСА_1, загальною площею 27,7 кв.м., та господарські споруди, а саме: сарай з погребом (Б).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 03.12.2014 позов задоволено частково. Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/3 частину будинку АДРЕСА_1, в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції змінити та визнати за ОСОБА_4 право власності в порядку спадкування за заповітом на 9/25 частини будинку АДРЕСА_1. Апелянт посилається на порушення норм матеріального та процесуального права. В обґрунтування своїх доводів вказує, що суд, визнаючи за позивачем право власності на 1/3 частину будинку, позбавив права на власність в порядку спадкування за законом апелянта - онуку спадкодавця.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню із наступних підстав.

Справа № 761/12485/13
№ апеляційного провадження:22-ц/796/300/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Волошина В.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Саліхов В.В.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що на час смерті спадкодавця ОСОБА_5, останній на праві власності належала 1/3 частина будинку АДРЕСА_1, а не 9/25 частини цього будинку, яку зазначала позивач у позовній заяві .

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погодитися не може, враховуючи наступне.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства , вирішив справу згідно із законом.

Колегія суддів вважає, що ці вимоги закону при вирішенні даної справи судом порушені.

При розгляді справи в суді апеляційної інстанції встановлено, що при житті ОСОБА_8 на праві власності належало 2/3 частки будинку № АДРЕСА_1. За життя, 05.08.1980 ОСОБА_5 склала заповіт на користь позивача, відповідно до якого, 9/25 часток вказаного будинку заповідала своїй доньці - позивачу по справі (а. с. 8) , а 31.07.1992 подарувала своїй онуці 1/3 частки вищезгаданого будинку. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла (а. с. 10). У визначений законодавством строк позивач звернулась до Першої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини від 10.06.2005 (а. с. 112). Однак у зв'язку з тим, що у позивача були відсутні правовстановлюючі документи на вищезгаданий будинок, державний нотаріус Першої Київської державної нотаріальної контори відмовив у виданні свідоцтва про право на спадщину за заповітом (а. с. 146, 153). Разом з позивачкою до нотаріальної контори в порядку представництва після смерті свого батька ОСОБА_9 (помер ІНФОРМАЦІЯ_2) - сина спадкодавця, з заявою про прийняття спадщини також звернулася ОСОБА_3 (а. с. 94). На час смерті спадкодавця право власності на спірний було зареєстроване в наступному порядку: 1/3 частки була зареєстрована за ОСОБА_10 на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 15.10.1969; 1/3 частки за ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності, посвідченого 10.01.1978; 1/3 частки за ОСОБА_11 на підставі договору дарування, посвідченого 31.07.1992 (а. с. 155-158). При поданні вищезгаданого позову позивач не притягнула до участі в вищезгаданій справі апелянта ОСОБА_3 яка вважає, що приймаючи рішення про визнання права власності на 1/3 частки спірного будинку за позивачем, суд першої інстанції порушив її право на спадкування після смерті ОСОБА_5

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла ( спадкодавця), до інших осіб ( спадкоємців).

Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 1 ст. 1266 ЦК України внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини.

Згідно з ч. 1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Аналіз наведених норм прав дає можливість зробити висновок, що законодавець розрізняє порядок отримання спадщини за заповітом та за законом.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Відповідно до ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством.

Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні.

Аналіз наведених норм права дає можливість зробити висновок про те, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Враховуючи наведені обставини, та те, що в суді першої інстанції було встановлено наявність спору між спадкоємцями з приводу спадкового майна, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно зробив висновок про можливість визначення права власності на спадкове майно в порядку спадкування саме судом, разом з тим не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо визначення розміру такої частки.

Як вже вище було зазначено, 05.08.1980 ОСОБА_5 заповіла позивачу 9/25 частки вказаного жилого будинку з відповідною частиною надвірних будівель, а не 1/3 частки, як зазначив суд першої інстанції в рішенні, тому саме вказана частка могла бути визнана судом власністю позивача за вищезгаданим заповітом.

Відповідно до вимог діючого цивільно-процесуального законодавства суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог.

З матеріалів справи вбачається, що позивачка звернулася до суду з позовом про визнання права власності за заповітом на 9/25 частки спірного будинку, але суд першої інстанції на вищезгадані обставини уваги не звернув та, не всановивши кола спадкоємців після смерті ОСОБА_5, визначив частку у праві власності в порядку спадкування після смерті вищезгаданого спадкодавця за заповітом на 1/3 частки будинку, тим самим вийшовши за межі заявлених позовних вимог.

За наведених обставин резолютивна частина рішення суду першої інстанції підлягає зміни з зазначенням визнання права власності позивача за заповітом на 9/25 частки житлового будинку АДРЕСА_1.

Таким чином, доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження при розгляді справи в апеляційній інстанції.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Керуючись статтями 303, 307, 309, 313- 315,317 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 03 грудня 2014 року в частині вирішення позовних вимог про визнання в порядку спадкування за заповітом право власності частини будинку АДРЕСА_1 - змінити.

Резолютивну частину рішення викласти в наступній редакції.

Позов ОСОБА_4 до Київської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_4 право власності на 9/25 частину будинку АДРЕСА_1, в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: С.Г. Музичко

Н.О. Прокопчук