Справа № 159/719/15-ц
Провадження № 6/159/19/15
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Ковель 10 лютого 2015 року

Ковельський міськрайонний суд Волинської області під головуванням судді Окостень І.В., при секретарі Конашук М.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні подання старшого державного виконавця Відділу Державної виконавчої служби Ковельського міськрайонного управління юстиції (далі - ВДВС Ковельського міськрайонного управління юстиції) Фіц М.М. про тимчасове обмеження виїзду за межі України боржника ОСОБА_2,

в с т а н о в и в:

Старший державний виконавець ВДВС Ковельського міськрайонного управління юстиції Фіц М.М. звернулася до суду із поданням, погодженим начальником, про тимчасове обмеження ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України. Вимоги обґрунтовує тим, що на примусовому виконанні ВДВС Ковельського міськрайонного управління юстиції щодо боржника ОСОБА_2 перебуває виконавчий лист про стягнення на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання непонолітніх дітей: сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та дочки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, у розмірі 1/3 частини заробітку, але не менше одного неоподаткованого мінімуму доходів громадян на одну дитину щомісячно до досягненння повноліття. Боржник добровільно на користь стягувача аліментів не сплачує, ухиляється від покладених на нього судовими рішеннями зобов'язань, станом на січень 2015 року утворилася заборгованість на загальну суму 49200,66 грн. Вважає, що наявні підстави для обмеження боржника у праві виїзду за межі України, просить подання задовольнити.

В судове засідання державний виконавець не з'явився, про час та місце розгляду подання повідомлений належним чином.

Вивчивши матеріали подання, суд прийшов до наступного висновку.

Згідно зі статтею 377 -1 ЦПК України питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби. Суд негайно розглядає подання, зазначене в частині першій цієї статті, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного виконавця.

Стаття 33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України визначає Закон України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" від 21 січня 1994 року. Положеннями ст. 6 зазначеного Закону встановлено, що громадянинові України може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон, зокрема, у випадках, якщо діють неврегульовані аліментні, договірні чи інші невиконані зобов'язання, він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи), - до виконання зобов'язань, або розв'язання спору за погодженням сторін у передбачених законом випадках, або забезпечення зобов'язань заставою, якщо інше не передбачено міжнародним договором України.

Відповідно до ст. 11 Закону України "Про виконавче провадження", державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Згідно з п. 18 ч. 3 вказаної статті Закону державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов'язань за рішенням.

За змістом наведених норм застосування обмеження у праві виїзду з України можливе не за сам факт невиконання зобов'язань, а за ухилення від їх виконання.

Як вбачається з матеріалів подання, на виконанні ВДВС Ковельського міськрайонного управління юстиції знаходиться виконавчий лист Рожищенського районного суду Волинської області від 22 червня 2005 року про щомісячне стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та дочки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, у розмірі 1/3 частини заробітку щомісячно, але не менше одного неоподаткованого мінімуму доходів громадян на одну дитину, почиаючи з 07 червня 2005 року і до досягненння старшою дитиною повноліття.

Починаючи із вересня 2012 року боржник ОСОБА_2 добровільно аліменти не сплачує, станом на січень 2015 року за цей період за ним утворилася заборгованість на суму 27614,46 грн., загальна заборгованість складає 49200,20грн.

Як вбачається з долучених до подання копій документів, ОСОБА_2 ігнорує виклики державного виконавця та тривалий термін не виконує рішення суду.

Вироком Ковельського міськрайонного суду від 11 березня 2011 року ОСОБА_2 визнаний винним і засуджений за ч. 1 ст. 164 КК України за злісне ухилення від сплати аліментів за цим же виконавчим листом за період з 26 травня по 01 грудня 2010 року.

Ухиляється ОСОБА_2 від виконання обов'язків зі сплати аліментів і після притягнення до кримінальної відповідальності, що вбачається із довідки-рахунку, виданої начальником ВДВС Ковельського міськрайонного управління юстиції 04 лютого 2015 № 1988/18.

Отже, матеріали подання вказують про невиконання боржником ОСОБА_2 зобов'язань зі сплати аліментів та свідчать про його ухилення від виконання таких зобов'язань.

Статтею 2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" від 17 липня 1997 року, визначено, що на здійснення права кожного залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною, не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або зметою захисту прав і свобод інших осіб.

Вищенаведені положення Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" від 21 січня 1994 року передбачають моживість тимчасової відмови громадянину України у виїзді за кордон, зокрема, якщо діють неврегульовані аліментні зобов'язання, він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, а матеріали подання вказують про ухилення ОСОБА_2 від виконання таких зобов'язань.

З урахуванням наведеного, слід тимчасово обмежити ОСОБА_2 у праві виїзду за кордон України до сплати заборгованості по виконавчих документах.

Отже, подання підлягає до задоволення.

Керуючись ст. 377-1 ЦПК України, Статтею 2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 6 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України", ст. 11 Закону України "Про виконавче провадження", суд

у х в а л и в:

Подання задовольнити.

Тимчасово обмежити громадянина України ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженця і жителя АДРЕСА_1 Волинської області, у виїзді за кордон України - до виконання зобов'язань за виконавчим документом.

Виконання ухвали покласти на Державну прикордонну службу України.

Копії ухвали направити ВДВС Ковельського міськрайонного управління юстиці для скерування на виконання до Державної прикордонної служби України.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Апеляційного суду Волинської області через Ковельський міськрайонний суд Волинської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Головуючий:І. В. Окостень