Номер провадження: 22-ц/785/2280/15
Головуючий у першій інстанції Кравчук Т.С.
Доповідач Панасенков В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.03.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - судді Панасенкова В.О.

суддів: Парапана В.Ф.

Громіка Р.Д.,

при секретарі: Добряк Н.І.,

за участю: третьої особи ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 грудня 2014 року за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_7, Приморська районна адміністрація Одеської міської ради, про визнання договору дарування гаражу дійсним й визнання права власності на гараж,

в с т а н о в и л а:

22 червня 2004 року ОСОБА_5 звернулася до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що 10 липня 1992 року між відповідачем ОСОБА_6 та ним був укладений нотаріально посвідчений договір дарування квартири АДРЕСА_1 в м. Одесі. Крім того, відповідач передав йому нежитлову споруду, розташовану у дворі вказаного будинку, яка використовується як гараж, про що була складена у простій письмовій формі угода. Вказана споруда була зведена відповідачем власними силами та коштами за згодою виконкому Ворошиловської районної Ради депутатів трудящих м. Одеси за рішенням № 490 від 06 вересня 1954 року. Він виконав умови договору дарування приміщення гаражу, прийняв його в дар, але відповідач ухиляється від нотаріального посвідчення договору.

Посилаючись на ці обставини та на ст. ст. 47, 74 ЦК УРСР (1963р.), позивач ОСОБА_5 просив суд поновити строк звернення до суду з позовом, визнати договір дарування нежитлової споруди - сараю, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 зведеного відповідачем ОСОБА_6 своїми силами і коштами за згодою виконкому Ворошиловської районної Ради депутатів трудящих м. Одеси за рішенням № 490 від 06 вересня 1954 року, укладений 10 липня 1992 року між ним та ОСОБА_6, дійсним та визнати за ним право власності на нежитлову споруду - сарай (а.с. 3-4).

Справа розглядалася судами неодноразово.

27 листопада 2008 року КП "ОМБТІ та РОН" зареєструвало за ОСОБА_5 право власності на нежитлову споруду-сарай за адресою: АДРЕСА_1 про що в низі №87 неж-167 зроблений запис за № 867 на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 липня 2004 року та додаткового рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 листопада 2008 року за цією справою.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 19 жовтня 2010 року вказані судові рішення скасовані за апеляційною скаргою Одеської міської ради, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

При новому розгляду справи до участі у справі у якості третіх осіб були залучені ОСОБА_3 та Приморська районна адміністрація Одеської міської ради.

Третя особа ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_4 проти позову заперечували і в своїх поясненнях зазначали, що спір між ОСОБА_3 та позивачем ОСОБА_5 щодо гаражу за адресою: АДРЕСА_1 існує ще з серпня 2000 року, коли останній зобов'язався оформити гараж та продати його їй. З 16 серпня 2000 року вона користується гаражем. 26 березня 2004 року Приморською районною адміністрацією Одеської міської ради було видано розпорядження №824, відповідно до якого ОСОБА_3 було дозволено експлуатацію приміщення гаражу. 28 травня 2008 року вона зареєструвала право власності на вказану споруду у КП "ОМБТІ та РОН" на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 травня 2007 року та ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 14 листопада 2007 року (т.1, а.с. 138, 140).

Останнім рішенням суду першої інстанції у задоволенні позову відмовлено (т. 2, а.с. 12-13).

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_5 просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення про задоволення позову, мотивуючи тим, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права (т.2, а.с. 17-18).

В запереченні на апеляційну скаргу третя особа ОСОБА_3 просить скаргу відхилити у зв'язку з безпідставністю її доводів.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_5, пояснення на апеляцію третьої особи ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає, оскільки рішення суду постановлено з дотримання норм матеріального та процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 10 липня 1992 року між відповідачем ОСОБА_6 та позивачем ОСОБА_5 був укладений нотаріально посвідчений договір дарування квартири АДРЕСА_1 в м. Одесі (т.1, а.с. 7-8).

Одночасно, 10 липня 1992 року була складена у простій письмовій формі угода, згідно якої відповідач ОСОБА_8 подарував позивачу в особисте користування нежитлову споруду, розташовану у дворі будинку АДРЕСА_1 яка використовується як гараж (т.1, а.с. 10).

Вказана споруда була зведена відповідачем ОСОБА_6 за згодою виконкому Ворошиловської районної Ради депутатів трудящих м. Одеси за рішенням № 490 від 06 вересня 1954 року (т.1, а.с. 9).

Згідно із ст. 41 ЦК УРСР (1963р.), який був чинний на час виникнення спірних правовідносин - 10 липня 1992 року, угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов'язків. Угоди можуть бути односторонніми і дво- або багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч. 1 ст. 42 ЦК УРСР (1963р.) угоди можуть укладатись усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній).

Статтею 47 ЦК УРСР (1963р.) передбачено, що нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.

Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

У частині 3 ст. 244 ЦК УРСР (1963р.) зазаначено, що до договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила статті 227 цього Кодексу.

Згідно із 227 ЦК УРСР (1963р.) договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу).

Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 3 ЦПК України).

За таких обставин, вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем ОСОБА_5 не доведено в судовому засіданні те, що відповідач ОСОБА_8 набув право власності на нежитлову споруду - гараж і мав право на його відчуження, не встановлено також і те, що відповідач ухилявся від нотаріального посвідчення договору. Тому права позивача не порушені відповідачем й у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України не підлягають захисту судом.

Таким чином, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції виконав всі вимоги цивільного судочинства і вирішив справу згідно із законом.

Доводи наведені, в апеляційній скарзі позивача ОСОБА_5, про те, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам закону, оскільки судом не враховано, що відповідач ОСОБА_8 вправі був подарувати йому спірний гараж, тому він набув право власності на спірний гараж на підставі договору дарування від 10 липня 1992 року правомірно, не приймаються до уваги за таких підстав.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частинами 3, 4 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивач ОСОБА_5 повинен був довести в судовому засіданні суду першої інстанції обставини, на які посилався як на підстави позову, а саме, те, що відповідач ОСОБА_8 набув право власності на гараж в встановленому порядку, тому мав право розпорядиться ним на власний розсуд, але в судовому засіданні не надано належних та допустимих доказів у підтвердження вказаних обставин, тому ці обставини є не доведеними.

До апеляційної скарги позивачем ОСОБА_5 також не надано ніяких доказів, які спростовують висновки суду першої інстанції.

Право власності на нерухоме майно набувається у порядку, який був чинним на час завершення його будівництва, що міститься у правовому висновку, висловленому Верховним Судом України у постанові від 18 грудня 2013 року у справі №6-137цс13, якій у відповідності до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

У 1954 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року "Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків" і прийнятою відповідно до цього Указу постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 948 року "Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року "Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків", які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва.

Отже, за вказаними Указом та Постановою підставою виникнення у громадянина права власності на житловий будинок був сам факт збудування ним цього будинку з додержанням вимог зазначених актів законодавства та прийняття будинку в експлуатацію.

Однак в матеріалах справи відсутні докази у підтвердженні того, що відповідач ОСОБА_8 здав гараж в експлуатацію в встановленому на той час порядку, а сам по собі факт того, що виконком Ворошиловської районної Ради депутатів трудящих м. Одеси за рішенням № 490 від 06 вересня 1954 року надав йому згоду побудувати гараж для автомобіля у дворі будинку, в якому він проживає, не може служити підставою для набуття відповідачем права власності на спірний гараж.

Тому законних підстав вважати, що позивач ОСОБА_5 набув право власності на спірний гараж за договором дарування від 10 липня 1992 року немає.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції всебічно та повно з'ясував обставини, які мають значення для справи, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, дав їм правильну оцінку та правильно вирішив спір.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК Украйни під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Отже законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про задоволення позову немає.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою.

Судді апеляційного суду Одеської області: В.О. Панасенков

В.Ф. Парапан

Р.Д. Громік