Категорія 54Доповідач Жданкін В. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" лютого 2015 р. м. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Вінницької області у складі:

Головуючого: Жданкіна В.В.

Суддів: Ковальчука О.В., Медяного В.М.

При секретарі: Агеєвій Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10.12.2014 р. по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ПАТ "Вінницяобленерго" за участю третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача Генерального директора ПАТ "Вінницяобленерго" Касіча Юрія Петровича про скасування наказів, поновлення на роботі та відшкодування моральної шкоди , -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, мотивуючи позовні вимоги тим, що з серпня 2011 року він перебував у трудових відносинах з ПАТ «Вінницяобленерго», працюючи на посаді директора структурної одиниці «Липовецькі електричні мережі».

Згідно з наказом генерального директора ПАТ «Вінницяобленерого» Касіча Ю.П. № 105-к від 07.05.2014 року позивачу була надана щорічна відпустка в період з 08.05.2014 року по 27.06.2014 року, з послідуючим звільненням з роботи 01.07.2014 року за згодою сторін (п. 1 ст. 36 КЗпП).

Під час перебування у щорічній відпустці позивач захворів, що підтверджується листками про тимчасову втрату працездатності в період з 30.05.2014 року по 27.06.2014 року. Зважаючи, що на момент настання тимчасової непрацездатності роботодавець з ним трудових відносин не припинив, 01.07.2014 року останній звернувся до відповідача із письмовою заявою про продовження терміну щорічної відпустки, у зв»язку з тимчасовою непрацездатністю під час відпустки. Але у відповідь своїми листами від 02.07.2014 року та 03.07.2014 року роботодавець повідомив, що його заява від 02.07.2014 року не підлягає задоволенню з підстав припинення трудового договору з 01.07.2014 року.

Вважає, що така відмова є незаконною, оскільки станом на 01.07.2014 року трудові відносини між сторонами припинено не було. Відповідно оспорюваний наказ № 105-к від 07.05.2014 року про звільнення ОСОБА_2 з роботи за угодою сторін з 01.07.2014 року є незаконним, оскільки юридичного факту звільнення з роботи у вказану дату за ст. 36 п. 1 КЗпП не відбулось, так як істотною (визначальною) підставою для звільнення працівника, згідно ст. 36 п. 1 КЗпП України є узгоджена обома сторонами трудового договору календарна дата звільнення працівника з роботи з видачею (врученням) йому трудової книжки із записом про звільнення.

Крім цього, в період щорічної відпустки відповідачем було видано інший наказ № 214 від 22.05.2014 року «Про результати перевірки колективного звернення та комплексної ревізії фінансово-господарської діяльності СО «Липовецькі ЕМ» ПАТ «Вінницяобленерго» де зазначено, що за результатами перевірки (ревізії) роботодавцем було встановлено перевищення позивачем своїх службових повноважень, що призвело до заподіяння збитків товариству ПАТ «Вінницяобленерго».

Даний наказ вважає незаконним, оскільки під час роботи позивач жодних порушень своїх посадових обов»язків не вчинив та матеріальної шкоди (збитків) товариству не завдав. З даним наказом та підставами його видачі роботодавець позивача, як зацікавлену особу, не ознайомив. Про його існування позивач випадково дізнався від колег по роботі лише в липні 2014 року.

Згідно змінених та уточнених позовних вимог, просив суд постановити рішення, яким визнати незаконним та скасувати наказ № 105-к від 07.05.2014 року генерального директора ПАТ «Вінницяобленерго» про звільнення ОСОБА_2 з роботи з 01.07.2014 року за п. 1 ст. 36 КЗпП України; поновити його на роботі в ПАТ «Вінницяобленерго» на посаді директора структурної одиниці «Липовецькі електричні мережі»; визнати незаконним та скасувати наказ №214 від 22.05.2014 року генерального директора ПАТ «Вінницяобленерго» «Про результати перевірки колективного звернення та комплексної ревізії фінансово-господарської діяльності СО «Липовецькі ЕМ» ПАТ «Вінницяобленерго»; стягнути одноразово на користь позивача з ПАТ «Вінницяобленерго» середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 02.07.2014 року по 10.12.2014 року в розмірі 64496,00 грн., згідно наданого розрахунку; стягнути одноразово на користь позивача 100000,00 грн. моральної шкоди, з яких 10000,00 грн. перерахувати на користь позивача, а 90000,00 грн. перерахувати на користь благодійної організації «Благодійний фонд «Подільська громада» (призначення платежу безповоротна благодійна допомога в рамках БП «Підтримка української армії»); рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах одного місяця допустити до негайного виконання.

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 10.12.2014 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати як незаконне, постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права та постановити нове про задоволення позову.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що з серпня 2011 року ОСОБА_2 перебував у трудових відносинах з ПАТ «Вінницяобленерго», працюючи на посаді директора структурної одиниці «Липовецькі електричні мережі».

Згідно наказу № 105-к від 07.05.2014 року генерального директора Касіча Ю.П. позивачу було надано щорічну відпустку з 08.05.2014 року по 27.06.2014 року, з послідуючим звільненням з роботи з 01.07.2014 року за згодою сторін ( п. 1 ст. 36 КЗпП України) на підставі заяви ОСОБА_2

02.07.2014 року ОСОБА_2 звернувся до директора ПАТ «Вінницяобленерго» Касіча Ю.П. із заявою № 01/4894 згідно якої просив продовжити йому термін його щорічної відпустки у зв'язку із його хворобою в період з 03.06.2014 року по 27.06.2014 року, що підтверджено відповідними лікарняними листками (а.с. 9-12).

Проте, листом від 02.07.2014 року № 19-4309 позивача було повідомлено про його звільнення з роботи 01.07.2014 року за угодою сторін відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП, згідно його заяви від 07.05.2014 року та наказу ПАТ «Вінницяобленерго» від 07.05.2014 року №105-к (а.с. 13).

Окрім того, листом від 03.07.2014 року № 19-4340 ПАТ «Вінницяобленерго» додатково повідомило позивача, що трудові відносини із ним припинено 01.07.2014 року, для розгляду його заяви про продовження відпустки наданої 02.07.2014 року немає правових підстав, оскільки припинення трудових відносин відбулось 01.07.2014 року, в цей день будь-яких заяв про продовження відпустки від нього не надходило. Грошова компенсація за невикористані 24 дні відпустки перерахована на зарплатну картку. Принагідно, повторно повідомлено про необхідність отримання трудової книжки у відділі кадрів

П. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» передбачено, що судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами.

В даному випадку сторонами було погоджену дату звільнення ОСОБА_2 та відповідно видано наказ №105-к від 07.05.2014 року про його звільнення.

У п. 17 Постанови зазначено, що правила про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (ч. 3 ст. 40 КЗпП) стосуються як передбачених статтями 40, 41 КЗпП, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. При цьому маються на увазі щорічні, а також інші відпустки, що надаються працівникам як із збереженням, так і без збереження заробітку.

З огляду на вищевикладене, вимога позивача про визнання незаконним та скасування наказу № 105-к від 07.05.2014 року генерального директора ПАТ «Вінницяобленерго» про звільнення ОСОБА_2 з роботи з 01.07.2014 року за п. 1 ст. 36 КЗпП України не підлягає задоволенню, так як даний наказ було винесено у відповідності із Законом.

Щодо вимоги про стягнення одноразово на користь ОСОБА_2 з ПАТ «Вінницяобленерго» середнього заробітку за час вимушеного прогулу починаючи з 02.07.2014 року по 10.12.2014 року в розмірі 64496,00 грн.

Ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

А тому, позовні вимоги про його поновлення на роботі в ПАТ «Вінницяобленерго» на посаді директора структурної одиниці «Липовецькі електричні мережі» та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не підлягають задоволенню, так як є похідними від вимоги про незаконність наказу про звільнення та необґрунтованими і безпідставними.

Щодо вимоги про визнання незаконним та скасування наказ № 214 від 22.05.2014 року генерального директора ПАТ «Вінницяобленерго» «Про результати перевірки колективного звернення та комплексної ревізії фінансово-господарської діяльності СО «Липовецькі ЕМ» ПАТ «Вінницяобленерго» встановлено наступне.

Згідно наказу з метою недопущення в майбутньому завдання шкоди Товариству внаслідок невиконання або неналежного виконання з вини працівників покладених на них трудових обовязків наказано: за невиконання своїх трудових обов»язків щодо здійснення ефективного керівництва виробничо-господарською, трудовою та фінансово-економічною діяльністю структурної одиниці, що призвело до нанесення збитків інтересам Товариства директор СО «Липовецькі ЕМ» ОСОБА_2 заслуговує на дисциплінарне стягнення, однак з урахуванням його заяви від 07.05.2014 року на дострокове розірвання трудового договору заходи дисциплінарного впливу не застосовувати.

Вирішуючи питання про те, чи є порушення трудових обов»язків грубим, суд має виходити з характеру проступку, обставин, за яких його вчинено, яку завдано ним (могло бути завдано) шкоду.

В даному випадку спірний наказ ніяких правових наслідків для позивача не створює, а тому судом не вбачається підстав для його скасування та в задоволенні даної вимоги слід відмовити. Також позивачем в позовній заяві не обгрунтувано, в чому вбачається порушення винесеним наказом його прав та нормативно-правове обгрунтування для визнання даного наказу незаконним та його скасування. При цьому позивача не притягнуто до дисциплінарної відповідальності та не встановлено матеріальної шкоди (як зазначає позивач).

Тобто, наказ ПАТ "Вінницяобленерго" № 214 від 22 травня 2014 року не повязаний із звільненням позивача з роботи, оскільки ОСОБА_2 був звільнений згідно його власної заяви за згодою сторін відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України, та стосується фінансово-господарської діяльності Товариства та структурної одиниці "Липовецькі ЕМ". Наказ № 214 був виданий 22 травня 2014 року, тобто після погодження позивачем та відповідачем умов та дати припинення трудового договору.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

В п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року, із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25.05.2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що судам необхідно враховувати, що відповідно до ст.237-1 КЗпП (набрала чинності 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

В даному випадку позивача було звільнено у відповідності до трудового законодавства та із виплатою належних йому грошових сум, а тому у зв'язку із недоведеністю вини в діях відповідача та відсутністю причинного зв'язку між шкодою та її наслідками, вимоги позивача щодо відшкодування моральної шкоди, яка полягає більшістю у погіршенні стану здоров»я, є безпідставними та необґрунтованими.

З огляду на викладене, рішення суду про відмову задоволення позову є законним та обгрунтованим, постановленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 10.12.2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду Вінницької області набирає законної сили з моменту її проголошення та з цього ж моменту може бути оскаржена у касаційному порядку протягом 20 днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий : /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом вірно: