Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/778/167/15 Головуючий у 1-й інстанції: Дмитрюк О.В.
Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Крилової О.В.

Суддів: Трофимової Д.А.

Дзярука О.П.

При секретарі: Семенчук О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30 жовтня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району, про визначення місця проживання малолітньої дитини, за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визначення місця проживання малолітньої дитини,

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, третя особа - районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району, про визначення місця проживання малолітній дітей.

В обґрунтування позову ОСОБА_3 зазначала, що 20.11.1999р. вона уклала шлюб з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2. у них народився син ОСОБА_5, а ІНФОРМАЦІЯ_3. донька ОСОБА_6

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26.03.2012р. шлюб між сторонами був розірваний. Після розірвання шлюбу за взаємною згодою з ОСОБА_4 діти залишились проживати разом із нею.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08.05.2012р. було стягнуто з відповідача на її користь аліменти на утримання дітей в розмірі 1/3 частини з усіх видів доходу. Відповідач не заперечував проти стягнення аліментів, але їх не сплачує, оскільки не працює. Заборгованість зі сплати аліментів за період з 26.03.2012р. по 23.01.2014р. складає 16 620,31 грн.

Після розірвання шлюбу вона не перешкоджала відповідачу спілкуватися з дітьми, але помітила, що спілкування з батьком негативно впливає на них та на ставлення дітей до неї.

У 2013р. вона почала зустрічатися з іншим чоловіком, протягом новорічних свят вирішила познайомити дітей зі своїм другом. Коли про це дізнався її колишній чоловік, він забрав дітей. На її прохання повернути дітей додому не реагує, настроює їх проти неї.

Вона намагається спілкуватись з дітьми, але відчуває відчуженість та ворожий настрій з їх боку, 9-річна донька повторює дорослі слова батька. Діти почали брехати та брати речі (які їм не належать) з квартири, де вони проживали, почали вимагати в неї гроші, які дарував для них до свят її батько.

Вона цікавиться навчанням та поведінкою дітей у школі. Також їй стало відомо, що син перестав відвідувати додаткові заняття з репетитором з хімії.

Бажання ОСОБА_4 бачити дітей не пов'язано з батьківським піклуванням, він не забезпечує дітям системного виховання, не піклується про їх навчання, вимагає лише мати погані стосунки з нею.

ОСОБА_3 має постійний дохід, постійне місце проживання, де є всі необхідні умови для проживання дітей. Відповідач не має роботи та доходу, не має власного житла, використовує дітей у якості зброї для найболючіших нападів на неї.

Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_3 просила суд визначити місце проживання дітей - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2. народження, та ОСОБА_6., ІНФОРМАЦІЯ_3. народження, разом із нею.

У березні 2014 року ОСОБА_4 також звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визначення місця проживання малолітній дітей.

В обґрунтування своїх вимог зазначав, що перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 з 20.11.1999р. до квітня 2012р. Після розірвання шлюбу діти залишилися на утриманні відповідача. За рішенням суду він сплачував аліменти на утримання дітей. Про дітей він піклувався, приймав участь у їх вихованні.

З листопада 2013р. ОСОБА_3 прийняла проживати до себе невідомого йому чоловіка, з яким систематично вживає спиртні напої, свариться. З цього часу він не мав змоги побачитись з дітьми, надати їм допомогу у навчанні. Гроші, які він сплачує на утриманні дітей, ОСОБА_3 витрачає на власні потреби.

01.01.2014р. він був вимушений залишити у себе сина та доньку, які прийшли до нього зі своїми речами та повідомили про те, що мати вигнала їх з дому.

Згоди між ним та ОСОБА_3 щодо визначення місця проживання дітей і передачі їх під його піклування не досягнуто. Відповідач постійно залякує дітей міліцією, та тим, що здасть до інтернату.

Він проживає в окремій трикімнатній квартирі, бажає дати дітям освіту та добробут, син та донька також бажають жити разом із ним.

Посилаючись на вищевикладені обставини, ОСОБА_4 просив суд визначити місце проживання дітей разом із ним за адресою: АДРЕСА_1.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08 квітня 2014 року справа за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району, про визначення місця проживання малолітній дітей та справа за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визначення місця проживання малолітній дітей об'єднані в одне провадження (т. 1, а.с. 104).

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 14 жовтня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_3 в частині визначення місця проживання ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2. народження, залишені без розгляду на підставі п. 5 ч. 1 ст. 207 ЦПК України у зв'язку з досягненням останнім чотирнадцяти років (т. 1, а.с. 244).

Також, ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30 жовтня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_4 в частині визначення місця проживання ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, залишені без розгляду на підставі п. 5 ч. 1 ст. 207 ЦПК України у зв'язку з досягненням ОСОБА_5 чотирнадцяти років (т. 2, а.с. 1).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30 жовтня 2014 року в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено. Визначено місце проживання малолітньої ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3. народження, разом із батьком ОСОБА_4, за адресою: АДРЕСА_1.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги, а у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовити.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

За положеннями ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Таким чином, судова колегія перевіряє зазначене рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 157 СК Українипитання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Згідно з ст. 141 СК Українимати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років (ст. 6 СК України).

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 20.11.1999р., який було розірвано рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26.03.2012р. (т. 1, а.с. 8, 9, 83).

Сторони мають двох дітей - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2. народження, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3. народження (а.с. 6, 7).

За спільної згодою сторін після розірвання ними шлюбу було визначено, що діти будуть проживати разом з матір'ю. Думка батька змінилася лише в січні 2014р., коли діти покинули своє постійне місце проживання та прийшли до нього.

Обидві сторони виявляють увагу та турботу про дітей (т. 1, а.с. 60-65, 96-100).

ОСОБА_4 та ОСОБА_3 забезпечені житлом, де створені умови для проживання дітей (т. 1, а.с. 59, 68-69, 80, 81-82, 83).

Як ОСОБА_3, так і ОСОБА_4 мають постійне місце роботи, де характеризуються позитивно (т. 1, а.с. 84, 86, 128, 129), за місцем проживання обидва характеризуються задовільно (т. 1, а.с. 66, 86, 102), на обліку в наркодиспансері та психіатричному диспансері не перебувають (т. 1, а.с. 130, т. 2, а.с. 3).

Згідно висновку районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району, як органу опіки та піклування, доцільно визначити місце проживання дітей ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2. народження, та ОСОБА_6., ІНФОРМАЦІЯ_3. народження, за місцем проживання батька ОСОБА_4, за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 114-115).

Також, як вбачається з висновку судово-психологічної експертизи від 03.09.2014р., ОСОБА_5 притаманні такі індивідуально-психологічні особливості як цілеспрямованість, наполегливість, самостійність, активність. В результаті дослідження було виявлено, що ОСОБА_6 характеризує батька як уважного, турботливого, розуміючого, який її любить та вважає хорошою дівчинкою. Описати образ матері ОСОБА_6 практично відмовилась, пояснивши, що крім того, що вона красива більш нічого сказати не може. Тісні емоційні зв'язки у ОСОБА_5 склались з батьком ОСОБА_4 Позиція ОСОБА_5 проживати з батьком склалась у неї під впливом того, що у ОСОБА_6 сформувались тісні емоційні взаємовідносини з батьком та іде негативне сприйняття мами. Бажання проживати з батьком у ОСОБА_6 обумовлено емоційною близькістю з ним, а не відсутністю дисципліни з його боку. ОСОБА_6 не бажає проживати з мамою, але не відмовляється від спілкування з нею. В результаті проведеного дослідження був виявлений адекватний рівень самооцінки та рівень претензій на наявність власної позиції (не дивлячись на вік) на сімейну ситуацію. ОСОБА_6 має прихильність до свого брата ОСОБА_5 та переживає до нього теплі почуття, не дивлячись на те, що у всіх дітей виникають ситуативні конфлікти. Виявлено, що малолітня ОСОБА_6 не дивлячись на свій вік має власну позицію стосовно взаємодії з кожним із батьків та змінити цю ситуацію можливо не силовими методами, а встановивши теплі, довірительні стосунки з дівчинкою (т. 1, а.с. 221-231).

Допитана в суді першої інстанції експерт ОСОБА_8 додатково пояснила, що дівчинка обрала місце проживання разом з батьком, примусова зміна її місця проживання може бути психотравмуючою для дитини.

Малолітня ОСОБА_5 на виконання ст. 171 СК України була вислухана на засіданні служби у справах дітей, де висловила своє бажання проживати разом з батьком ОСОБА_4, про що повідомила представник 3 особи в судовому засіданні як суду першої, так і апеляційної інстанції.

Крім іншого, за клопотанням ОСОБА_3 була призначена додаткова судово-психологічна експертиза (т. 2, а.с. 115-119), з якої вбачається, що ОСОБА_6 пояснила, що в неї близькі, теплі стосунки з батьком. Батько її розуміє, завжди допомагає коли в неї щось не виходить, ніколи не кричить на них із братом. Мати ж, навпаки, коли мешкали разом - завжди сварила за помилки, якщо щось неправильно зроблено, примушувала робити поки не вийде, завжди була дуже строга, вимагала щоб діти все робили правильно.

Мати в очах ОСОБА_6 негативний персонаж, до якого дівчинка ставиться насторожено, оскільки вважає, що мати її не любить, не розуміє та бажає забрати від батька, тому що бажає щоб все було так як вона бажає - так як повинно бути.

На думку ОСОБА_6, вона не потрібна матері, так як коли вони мешкали разом мати часто критикувала її, намагаючись змінити її думку або поведінку, крім того, напередодні Нового Року не дивлячись на те, що дівчинка зі старшим братом образилися та пішли до батька, мати залишилася з чужим чоловіком святкувати вдома - "она постоянно орала, замахивалась, а на новый год выгнала из дома и осталась отмечать его со своим новым мужчиной (дедом), который постоянно приходил к ней в гости".

Конфлікт, що виник на святкуванні Нового Року у минулому році став вирішальним у охолодженні стосунків між дітьми та матір'ю. Накопичені негативні емоції були посилені тим, що на свято був запрошений друг матері, зовсім чужа для них людина, та мати навіть не обговорила з ними можливість його запрошення та не поцікавилася як вони до нього ставляться.

Неприйняття ОСОБА_6 матері викликано рядом причин, і, в першу чергу, це образа за те, що мати, на думку дівчинки, зруйнувала звичну структура сім'ї, куди входив батько. У бесіді ОСОБА_6 повідомила, що коли мешкали разом (з татом), то мати навіть не так сильно кричала на них.

Враховуючи наявність емоційного неприйняття ОСОБА_6 матері, слід зазначити, що мати в процесі спільної взаємодії повинна намагатися відновити порушені стосунки, спираючись, перш за все, на інтереси дитини.

Таким чином, у висновку додаткової судово-психологічної експертизи від 29.01.2015р. експерт дійшла висновку, що основною причиною негативного відношення ОСОБА_6. до своєї матері ОСОБА_3 є образа за те, що, на думку дівчинки, мати зруйнувала звичну для неї структура сім'ї, куди входив батько, а також строгість і вимогливість ОСОБА_3, які часто виявлялися в процесі виховання дитини.

Крім іншого, слід зазначити, що ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2. народження, після досягнення чотирнадцяти років, визначив місце свого проживання разом із батьком.

Питання визначення місця проживання дитини врегульовано ст.ст. 160-161 СК України.

Згідно ст. 160СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК Україниякщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Статтею 6 Європейської Конвекції про здійснення прав дітей, ратифікованої із заявою Верховною Радою України Законом № 69-У від 03.08.2006р., передбачено, що під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган визначає, чи він має достатньо інформації для прийняття рішення в найвищих інтересах дитини, і в разі необхідності одержує додаткову інформацію, зокрема від суб'єктів батьківської відповідальності, надає можливість дитині висловлювати її думки.

Згідно ст. 171 Сімейного Кодексудитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім'ї, посадовими особами з питань, що стосується її особисто, а також питань сім'ї.

Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її місця проживання.

У відповідності до ч. 2 ст. 12 Конвенції про права дитини, яка ратифікована постановою Верховної Ради № 789-ХІІ від 27.02.1991р., думка дитина може бути заслухана судом безпосередньо чи через відповідний орган.

Суд першої інстанції правильно виходив із того, що в інтересах малолітньої ОСОБА_6 буде, якщо думка буде з'ясована через орган опіки і піклування.

Стаття 18 Конвенції про права дитини встановлює принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Передбачено, що батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини і предметом їх основного піклування є найкращі інтереси дитини.

Частиною 2 ст. 27 Конвенції передбачено, що батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Стаття 151 СК України, стаття 12 Закону України "Про охорону дитинства"надає батькам переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини і одночасно зобов'язує повністю бути відповідальним за виховання дітей, піклування про їх здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання.

Згідно ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої Україною 27.02.1991р., у всіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дітей.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Суд, ухвалюючи рішення, виходив із інтересів дитини та із того, що обидві сторони у справі позитивно характеризуються, мають приблизно однаковий рівень доходу та рівні умови для забезпечення нормального розвитку дитини, тому, визначаючи місце проживання малолітньої дитини з батьком, правильно врахував, що сторони мають рівне право на виховання доньки, але ОСОБА_6 має більшу прихильність до батька та висловила своє категоричне бажання проживати разом із ним.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, крім іншого, слід зазначити, що брат ОСОБА_6 - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2. народження, після досягнення чотирнадцяти років визначив місце свого проживання разом із батьком. За висновком судово-психологічної експертизи від 03.09.2014р. ОСОБА_6 має прихильність до свого брата та переживає до нього теплі почуття. Отже, розлучати дітей недоцільно, а передача дитини на виховання батька не порушує принципу 6 Декларації про права дитини.

Доводи апеляційної скарги про неврахування судом положень ч. 2 ст. 161 СК України спростовані під час апеляційного розгляду справи. Так, відповідно до вказаної норми, орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Як зазначалося вище, ОСОБА_4 має постійне місце роботи, стабільний заробіток, характеризуються позитивно (т. 1, а.с. 84, 86, 102), на обліку в наркодиспансері та психіатричному диспансері не перебуває (т. 2, а.с. 3).

Посилання в апеляційній скарзі, що причиною виникнення у відповідача бажання змінити місце проживання дітей було бажання уникнути кримінальної відповідальності за ухилення від сплати аліментів ґрунтуються на припущеннях.

Доводи апеляційної скарги, що суд в основу прийнятого рішення поклав виключно думку 9-річної дитини, встановленої в процесі проведення судово-психологічної експертизи, не знайшли свого підтвердження. Так, з матеріалів справи вбачається, що суд з дотриманням вимог ст.ст. 212-215 ЦПК України належно оцінив надані сторонами докази, врахував висновок органу опіки і піклування, та виходячи з того, що вирішальне значення мають інтереси дитини, дійшов правильного висновку, що проживання малолітньої ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3. народження, з батьком та братом буде відповідати її інтересам та не буде порушувати принцип 6 Декларацій прав дитини.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки є повторенням обставин, якими ОСОБА_3 обґрунтовувала свої позовні вимоги та заперечення проти позову ОСОБА_4, всебічна оцінка яким була дана судом першої інстанції, і зводяться лише до особистої незгоди з висновками суду щодо їх оцінки.

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_3 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30 жовтня 2014 року по цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: