ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/1381/15
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" березня 2015 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді Сирбул О.Ф.

при секретарі - Семенченко Я.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Київенерго» до ОСОБА_3 про визнання недійсним пункту додаткової угоди до договору про приєднання до електричних мереж,-

встановив:

Позивач Публічне акціонерне товариство «Київенерго» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним пункту додаткової угоди до договору про приєднання до електричних мереж.

Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що 02.08.2010 р. між Публічним акціонерним товариством «Київенерго» та ОСОБА_3 було укладено договір № 12437/39023/186/52264 про приєднання до електричних мереж. 19.10.2012 р. між Позивачем та Відповідачем було підписано Додаткову угоду № 1 до договору від 02.08.2010 р. № 12437/39023/186/52264 про приєднання до електричних мереж. Згідно п. 2 Додаткової угоди № 1 пункт 1.3. договору № 12437/39023/186/52264 від 02.08.2010 р. про приєднання до електричних мереж викладено в наступній редакції: «Узгоджена межа балансової належності електромереж встановлюється на наконечниках кабелю живлення ввідно-розподільчого пункту об'єкту в РУ-0,4 кВ ТП6346». Та внаслідок помилки, яка полягала в невірному викладені редакції пункту 2 Додаткової угоди № 1 до договору від 02.08.2010 р. № 12437/39023/186/52264 про приєднання до електричних мереж електроустановок, що належать Відповідачу. Насправді межа балансової належності електромереж встановлена і має бути на опорі № 27, а не наконечниках кабелю живлення ввідно-розподільчого пункту об'єкту в РУ-0,4 кВ ТП 6346. Та зазначав, що значні витрати в спірній ситуації полягають в тім, що Позивач на підставі п. 19 Правил користування електричною енергією для населення візьме на себе витрати з оплати витрат в електроустановках, які належать Відповідачу.

В своїх позовних вимогах просив визнати недійсним з моменту підписання (укладення) Додаткової угоди № 1 від 19.10.2012 р. та як такий, що укладений внаслідок помилки пункт 2 Додаткової угоди № 1 від 19.10.2012 р. до договору від 02.08.2010 р. № 12437/39023/186/52264 про приєднання до електричних мереж, підписаного між Публічним акціонерним товариством «Київенерго» та ОСОБА_3, викладений в редакції: «1.3. Узгоджена межа балансової належності електромереж встановлюється на наконечниках кабелю живлення ввідно-розподільного пункту об'єкту в РУ-0,4 кВ ТП3646». Стягнути на користь позивача з відповідача судовий збір в розмірі 243,60 грн.

В судовому засіданні представник позивача Публічного акціонерного товариства «Київенерго» - Кудаліна Ірина Михайлівна позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідачки ОСОБА_3 - ОСОБА_6 в судовому засіданні проти позову заперечував та просив у задоволені позову відмовити у повному обсязі.

Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що 02.08.2010 р. між Публічним акціонерним товариством «Київенерго» (далі по тексту - Позивач) та ОСОБА_3 (далі по тексту - Відповідач) було укладено договір № 12437/39023/186/52264 про приєднання до електричних мереж (а.с. 19-20).

Як вбачається з матеріалів справи, а саме додатку № 1 до договору № 12437/39023/186/52264 від 02.08.2010 р. «Технічні умови № 39023/18б про приєднання об'єкта до електричних мереж» від 02.08.2010 р. та додатку № 3 до вказаного договору «Технічне рішення № 39023/18б з робочого проекту електропостачання» від 16.09.2010 р. (а.с. 21-22, 23) до договору № 12437/39023/186/52264 від 02.08.2010 р. укладений щодо об'єкту - садибний (індивідуальний) житловий будинок по АДРЕСА_1.

19.10.2012 р. між Позивачем та Відповідачем було підписано Додаткову угоду № 1 до договору від 02.08.2010 р. № 12437/39023/186/52264 про приєднання до електричних мереж (а.с. 24).

Згідно п. 2 Додаткової угоди № 1 пункт 1.3. договору № 12437/39023/186/52264 від 02.08.2010 р. про приєднання до електричних мереж викладено в наступній редакції: «Узгоджена межа балансової належності електромереж встановлюється на наконечниках кабелю живлення ввідно-розподільчого пункту об'єкту в РУ-0,4 кВ ТП6346».

В обгрунтування позовних вимог Позивач посилається на акт розмежування балансової належності електромереж та експлуатаційної відповідальності сторін від 26.07.2005 р. відповідно до якого межа відповідальності за стан та обслуговування електромереж та установок встановлюється на опорі № 27 (а.с. 25).

Разом з тим, даний акт стосується іншого договору, та іншого об'єкту - житлового будинку по АДРЕСА_2. Про що зазначено у вказаному акті у графі «найменування споживача та фактична адреса об'єкта».

Будинок по АДРЕСА_1 та житловий будинок по АДРЕСА_2 належать Відповідачу та є окремими об'єктами (а.с. 47).

Відповідно до акту розмежування балансової належності електромереж та експлуатаційної відповідальності сторін від 10.10.2014 р. (а.с. 48), який стосується будинку за адресою вул. Першого Травня, 18б та відповідно до оспорюваного договору про приєднання пунктом 2 передбачено, що межа відповідальності за стан та обслуговування електромереж та установок встановлюється на наконечниках кабелю живлення ввідно-розподільчого пункту об'єкту в РУ - 0,4 кВ ТП 6346, а також встановлено відповідальність електропередавальної організації та споживача (п. 3,4 акту).

З матеріалів справи вбачається, що Відповідачем було зроблено проект електропостачання будинку АДРЕСА_1 та технічну документацію (а.с. 50-64, 65 ), який прийнятий та погоджений Позивачем.

Так, відповідно до п. 5, 6 додатку 3 до договору про приєднання зауважень до проекту не має та проект електропостачання погоджено.

Також, відповідно до технічної довідки від 28.05.2013 р. № 3127-Дор (а.с.65) підрозділом Позивача прийнято виконавчі креслення та технічна документація на кабельні лінії. У пояснювальній записці робочого проекту вказується про електропостачання об'єкту КЛ-0,4 кВ ВВГ 4х35 від РУ-0,4 кВ ТП-6346 схема підключення, межа розподілу погоджена позивачем.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може буди визнаний судом недійсним.

Згідно ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Відповідно до ст. 217 Цивільного кодексу недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Приписами частини 1 ст. 229 Цивільного кодексу України визначено, що, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Поряд зі ст. 3 Цивільного кодексу України, яка однією з засад цивільного законодавства визначає свободу договору, тобто можливість укладати договори і визначати їх зміст на свій розсуд, ст. 203 ЦК України встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятись у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним спірний правочин всім цим нормам повністю відповідає, тобто підстави визнавати його недійсним, відсутні.

Позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що в наслідок помилки, яка полягала в невірному викладені редакції пункту 2 Додаткової угоди № 1 до договору від 02.08.2010 р. № 12437/39023/186/52264 про приєднання до електричних мереж електроустановок, що належать Відповідачу та межа балансової належності електромереж встановлена і має бути на опорі № 27, а не наконечниках кабелю живлення ввідно-розподільчого пункту об'єкту в РУ-0,4 кВ ТП 6346. Значні витрати в спірній ситуації полягають в тім, що Позивач на підставі п. 19 Правил користування електричною енергією для населення візьме на себе витрати з оплати витрат в електроустановках, які належать Відповідачу.

Так, відносини між громадянами (споживачами електричної енергії, населенням) та енергопосточальниками регулюються Правилами користування електричною енергією для населення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 26.07.1999 р. № 1357 (надалі - Правила № 1357).

Відповідно п.2 Правил № 1357 «межа розподілу» - точка електромережі, стосовно якої розподіляється електромережа між споживачем та енергопостачальником. В той час, коли «межа балансової належності» - точка розділу елементів електричної мережі між власниками електроустановок за ознаками права власності або користування, або повного господарського відання, а «межа експлуатаційної відповідальності» - точка розділу електричної мережі за ознакою договірних зобов'язань з експлуатації тих чи інших її ділянок або елементів, встановлюється за згодою сторін. За відсутності такої згоди межа експлуатаційної відповідальності збігається з межею балансової належності, - що вказано в п.1.2 Правил користування електричною енергією, затверджених постановою Національної комісії з питань регулювання електроенергетики від 31.07.1996 № 28 (далі - Правила № 28).

Позивачем оспорюється саме встановлена сторонами «межа балансової належності електромереж» як вбачається із оспорюваного пункту додаткової угоди.

Проте, оспорювана умова договору повністю відповідає законодавству.

Так, відповідно до підп.2 п.2.4 Правил № 28 межа експлуатаційної відповідальності між споживачем - фізичною особою, об'єднанням співвласників (власником) багатоквартирних будинків та/або власником електричних мереж за технічний стан і обслуговування суміжних електроустановок установлюється для індивідуальних будинків: у разі відгалуження від лінії електропередачі неізольованим проводом - у точці кріплення проводів лінії електропередачі до перших ізоляторів на будівлі або на трубостояку (при повітряному вводі); у разі кабельного вводу або використання ізольованого проводу при відгалуженні від лінії електропередачі - на наконечниках кабелю живлення або ізольованого проводу на ввідному пристрої будівлі, якщо ввідно-розподільний пристрій розташований усередині будівлі, або на вихідних клемах розрахункового засобу обліку, якщо ввідно-розподільний пристрій та засіб обліку розміщені ззовні будівлі.

Наведене підтверджується також роз'ясненнями Держенергонагляду, так листом від 22.01.2014 № 02/11- 292 (а.с. 67-68), із яких вбачається, що межа розподілу у даній ситуації не може бути встановлена на опорі № 27 ПЛ-10 кВ у зв'язку із безпідставністю та неправомірністю таких вимог ПАТ «Київенерго».

Відповідно до роз'яснень Держенергонагляду, так листом від 12.12.2013р. № 01/11- 6132 (а.с. 69), із яких вбачається, що дії ПАТ «Київенерго» є такими, що суперечать п.2.4 Правил № 28;

Відповідно до роз'яснень НКРЕ, наданими листом від 13.12.2013р. № 3135/26/27-13 (а.с. 71-72), із яких вбачається, що межа балансової належності між споживачем - фізичною особою встановлюється згідно п.2.4 Правил № 28.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Так, рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 10.06.2013 р. у справі № 2602/3197/12, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 10.09.2013 р., відмовлено АЕК «Київенерго» в задоволенні позову до ОСОБА_3 про стягнення 6 937 грн. 95 коп. в рахунок стягнення заборгованості за спожиту електричну енергію, 30 грн. витрат на інформаційно - технічне забезпечення (а.с. 73-75, 76-78).

Судом встановлено, що оплата повинна нараховуватись виключно за показанням лічильника. Також судом встановлено, що від єдиної ТП № 6346 підключені і інші споживачі (зокрема, договори про користування електричною енергією від 11.07.2005, від 19.09.2005), а лічильники обліку електроенергії у всіх них встановлено на виході після ТП.

Як вбачається із позовної заяви, Позивач фактично обґрунтовує позовні вимоги своїм тлумаченням нормативно-правових актів в сфері електроенергетики та майновою невигідністю укладеного договору (його умови про встановлення межі балансової належності).

Разом із тим, відповідно до п.19 Постанови пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зокрема роз'яснено, що обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Під час розгляду справи представник відповідача заявив, що сплив строк позовної давності, оскільки договір про приєднання укладеного ще 02.08.2010 р. і в ньому вже була наявна оспорювана позивачем умова (п.1.3). Водночас, формально Позивач оскаржує лише редакцію додаткової угоди № 1, укладеної 19.10.2012 р. відносно оскарження якої не минуло три роки.

Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст. 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Судом встановлено, що позивач звернувся до суду в грудні 2014 року, оскаржує додаткову угоду від 19.10.2012 р., отже, в межах строку позовної давності.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши осіб, які беруть участь у справі, приходить до висновку, що обґрунтування позовних вимог позивача є недоведеними, спростовуються матеріалами справи та суд приходить до висновку, що підстави для задоволення позову відсутні.

Згідно ст.88 ЦПК України поскільки суд відмовляє у задоволенні позову в повному обсязі, тому не підлягає задоволенню і вимога про стягнення з відповідачки на користь позивача 243,60 грн. судового збору, сплаченого позивачем при зверненні до суду.

Керуючись ст.ст. 3, 203, 215, 216, 217, 229, 256, 257 ЦК України, на підставі ст.ст. 10, 11, 27, 60, 212-215, 226 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволені позову Публічного акціонерного товариства «Київенерго» до ОСОБА_3 про визнання недійсним пункту додаткової угоди до договору про приєднання до електричних мереж - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Дарницький районний суд м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. У разі якщо рішення було проголошено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя: