Номер провадження 2/754/510/15
РІШЕННЯ
Іменем України
28.01.2015 року Деснянський районний суд міста Києва в складі:

головуючого - судді Панченко О.М.
за участю секретаря - Буцко М.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Київської міської державної адміністрації, Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, Комунального підприємства по утриманню житлового господарства «Житлорембудсервіс» про встановлення юридичного факту, переведення приміщення з нежитлового в житловий фонд та передачу квартири у приватну власність, -

В С Т А Н О В И В:
Позивач ОСОБА_1 в жовтні 2014 року звернувся до суду з позовом до відповідачів про встановлення юридичного факту, переведення приміщення з нежитлового в житловий фонд та передачу квартири у приватну власність.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що з 1986 року являється ліквідатором Чорнобильської катастрофи 1 категорії, інвалідом 2 групи. У 1989 році його було обрано головою Центральної Ради «Союз робочих Чорнобиля». У 1991 році Радою Міністрів УРСР було зареєстровано Всесоюзне добровольче об`єднання «Союз робочих Чорнобиля», президентом якого було обрано його. Як ліквідатор аварії на ЧАЕС він перебував на квартирному обліку для отримання житла, проте до цього часу житло ним отримано не було. Місцем його постійного проживання з 1989 року є офіс організації Союзу робочих Чорнобиля, який знаходиться в житловому будинку АДРЕСА_1 , там знаходяться його особисті речі. Вказане приміщення є придатним для проживання, забезпечене центральним водопостачанням та центральним опаленням, складається з двох кімнат, приміщення за житловими нормами є повноцінною двохкімнатною квартирою. Оскільки відповідно до Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» він має право бути забезпеченим житлом, вимушений був звернутися до суду з даним позовом. Просив суд про встановлення юридичного факту його права на отримання житла, як інваліда ІІ групи, ліквідатора наслідків ЧАЕС 1 категорії з дня подачі заяви, також просив зобов`язати Голову Київської міської державної адміністрації, як органу виконавчої влади м. Києва, відновити його в реєстрі громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, що потребують покращення (отримання) житлових умов з дати реєстрації його в Державному реєстрі України постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи з 21.11.1995 року. Визнати за ним, як ліквідатором 1 категорії Чорнобильської катастрофи, інвалідом 2 групи, що є наслідком впливу Чорнобильської катастрофи, як громадянином відповідного статусу, який жодного разу не скористався своїм правом на отримання житла, права власності на приміщення в житловому будинку АДРЕСА_1 , як на квартиру АДРЕСА_2 , право яке гарантоване державою. Зобов`язати Голову Київської міської державної адміністрації, як органу виконавчої влади м. Києва, та органу, що управляє нерухомим майном житловим та не житловим фондом міста, виконати рішення суду в цій справі та вимоги ст. 20 ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», в частині: «Особам, віднесеним до категорії 1 (п. 1 ст. 14) надаються такі гарантовані державою компенсації та пільги:позачергове забезпечення жилою площею; плата за користування житлом ними в розмірі 50% та за комунальні послуги 50%; передача безоплатно в приватну власність займаних ним квартир (будинків) державного та комунального громадського житлового фонду шляхом: переведення приміщення в будинку АДРЕСА_1 , що використовується під офісне приміщення Міжнародною Спілкою громадських організацій потерпілих «Союз робочих Чорнобиля», президентом якої він являється, з нежитлового в житловий фонд та встановити відповідний номер квартири, що є останньою цифрою від загальної кількості квартир в цьому житловому будинку за АДРЕСА_1 , а саме № квартири АДРЕСА_2 . Передати йому, ліквідатору 1 категорії Чорнобильської катастрофи, інваліду 2 групи, що є наслідком впливу Чорнобильської катастрофи, як громадянину відповідного статусу, який жодного разу не скористався своїм правом на отримання житла, право яке гарантоване державою, безкоштовно в приватну власність в житловому будинку АДРЕСА_1 , приміщення у приватну власність, як квартиру за АДРЕСА_2 , яку зараз на протязі більше 20 років він займає.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 в повному обсязі підтримав вимоги свого позову та просив суд про його задоволення.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав пояснення свого довірителя та просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Посилався на те, що є відповідні Розпорядження Президента України і Голови Київської міської державної адміністрації надані Київській міській державній адміністрації, Київській міській раді та Деснянській районній державній адміністрації в м. Києві щодо вирішення питання видачі позивачу свідоцтва про право власності на приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , які повинні бути виконані Деснянською РДА в м. Києві.

Представник відповідача Київської міської державної адміністрації в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог в повному обсязі. Зазначила, що Київською міською державною адміністрацією жодним чином не порушені права позивача. Щодо позовних вимог про переведення приміщення в житловому будинку із нежитлового в житлове та визнання права власності на вказане приміщення, то згідно діючого законодавства позов про визнання права власності може пред`являтись у випадках, коли належне певній особі право або набуття цією особою права не визнається, оспорюється іншою особою або у разі втрати документа, який засвідчує її майнове право. Спірне нежитлове приміщення зараховане до комунальної власності територіальної громади м. Києва та перебуває у сфері управління Деснянської в м. Києві державної адміністрації. Належних доказів та документів, які б були підставами зайняття приміщення позивачем не надано, приміщення є не житловим, а отже не призначене і не придатне для проживання, не обладнано відповідним чином. Вважає, що фактично користуючись та займаючи самовільно нежитлове приміщення, яке є власністю територіальної громади м. Києва позивач завдає шкоди власнику, що призводить до недоотримання суттєвих коштів місцевим бюджетом та підриває економічні засади місцевого самоврядування.

Представник відповідача Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації в судовому засіданні заперечувала проти позову в повному обсязі та просила відмовити в його задоволенні з тих підстав, що позивач на даний час не перебуває на черзі на поліпшення житлових умов з 2001 року, а тому вимоги про встановлення юридичного факту його права на отримання житла призведе до порушення принципу черговості поліпшення житлових умов та порушить права громадян, які потребують поліпшення житлових умов та знаходяться у відповідній черзі. Крім того, спірне приміщення, визнання права власності на яке вимагає позивач не відноситься до житлового фонду. Також чинним законодавством України не передбачено механізму переведення нежитлового приміщення у житлове. Оскільки позивачем до суду не надано належних та допустимих доказів відповідності спірного приміщення санітарним нормам та іншим вимогам, які пред`являються до житлового приміщення, а факт проживання позивача у нежилому приміщенні сам по собі не є доказом відповідності даного приміщення вимогам, які ставляться до жилого приміщення, а також не є підставою для переводу нежитлового приміщення у житлове, у позивача відсутні будь-які правові підстави для зайняття спірного приміщення.

Судом до участі в справі в якості співвідповідача було залучено Комунальне підприємство по утриманню житлового господарства «Житлорембудсервіс» Деснянського району м. Києва, представник якого в судовому засіданні заперечувала проти позову в повному обсязі та просила суд відмовити в його задоволенні, посилаючись на те, що за КП, як за балансоутримувачем закріплено майно на праві господарського відання, будинок АДРЕСА_1 належить до комунальної власності територіальної громади м. Києва в Деснянському районі, закріплений за КП «Житлорембудсервіс» на праві господарського відання. Підстави для особистого користування спірним приміщенням у позивача відсутні і навіть не існували. Спірне приміщення надавалося в орендне користування МСГОП «Союз робочих Чорнобиля», головою якого є позивач, договір оренди укладався на нежитлове приміщення. Просила відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, оскільки вони не були доведені позивачем в судовому засіданні.

Вислухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено в судовому засіданні та вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 є ліквідатором наслідків Чорнобильської катастрофи категорії 1 та інвалідом другої групи, відповідно до посвідчення серії НОМЕР_1 .

21.11.1995 року позивач був зарахований у чергу на поліпшення житлових умов на загальних підставах у відділ обліку та розподілу житлової площі Ватутінської районної державної адміністрації м. Києва.

З 24.06.1996 року позивач ОСОБА_1 був переведений у чергу на поліпшення житлових умов по категорії «постраждалі у зв`язку з аварією на ЧАЕС (категорія 1)», порядок забезпечення житлом позачерговий.

На підставі розпорядження Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації від 26.07.2001 № 756 позивач ОСОБА_1 був знятий з черги на поліпшення житлових умов, як такий, що не потребує поліпшення житлових умов у зв`язку з забезпеченням житловою площею в межах норм, встановлених чинним законодавством України.

Отже, з 2001 року позивач не перебуває на обліку громадян, що потребують поліпшення житлових умов.

При цьому слід зазначити, що Розпорядження Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації від 26.07.2001 № 756, на підставі якого позивача було знято з квартирного обліку, у встановленому законом порядку ним не оскаржувалось.

Відповідно до п. 10 ст. 20 ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», особи віднесені до категорії 1, які потребують поліпшення житлових умов, мають право на позачергове забезпечення жилою площею.

Нормами ст. 34 ЖК Української РСР встановлено, що громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, беруться на облік для одержання жилих приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду та вносяться до єдиного державного реєстру громадян, які потребують поліпшення житлових умов, порядок ведення якого визначає Кабінет Міністрів України.

Відповідно до ст. 43 ЖК Української РСР та п. 38 «Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов і надання їм жилих приміщень в Українській РСР», затверджених Постановою Ради Міністрів Української РСР і Української республіканської Ради професійних спілок від 11.12.1984 № 470, жилі приміщення з державного житлового фонду надаються громадянам, які вважаються потребуючими поліпшення житлових умов та перебувають на квартирному обліку за місцем свого проживання, в порядку черговості.

За таких обставин, зважаючи на те, що позивач не перебуває на обліку, як громадянин, який потребує поліпшення житлових умов, встановлення юридичного факту його права на отримання житла призведе до порушення принципу черговості поліпшення житлових умов та порушить права громадян, які потребують поліпшення житлових умов та знаходяться у відповідній черзі.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п. 12 ст. 20 ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», особи віднесені до категорії 1, які потребують поліпшення житлових умов, мають право на безоплатне отримання у приватну власність займаних ними та їх сім`ями квартир (будинків) державного та громадського житлового фонду незалежно від того, чи є зазначена особа наймачем чи членом сім`ї наймача.

Відповідно до положень ст. 4 ЖК Української РСР, жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території Української РСР, утворюють житловий фонд.
Спірне приміщення, визнання права власності на яке вимагає позивач у судовому порядку, не відноситься до житлового фонду, а посилання позивача на п. 12 ст. 20 ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» є недоцільними.

Щодо позовної вимоги позивача про переведення спірного нежитлового приміщення у житлове, то чинним законодавством України не передбачено механізму переведення нежитлового приміщення у житлове.
Відповідно до статті 6 Житлового кодексу Української РСР, жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного або тимчасового проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків.
Згідно зі статтею 379 ЦК України, житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.
При цьому слід зазначити, що спірне приміщення є нежитловим, а отже воно не призначене і не придатне для проживання, не обладнане відповідним чином.
Відповідно до статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.
Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Відповідно до статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно зі статтею 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Позивачем до суду не надано належних та допустимих доказів відповідності спірного приміщення санітарним нормам та іншим вимогам, які пред`являються до житлового приміщення.
Факт проживання позивача у нежилому приміщенні сам по собі не є доказом відповідності даного приміщення вимогам, які ставляться до жилого приміщення, а також не є підставою для переводу нежитлового приміщення у житлове.
Також позивачем в судовому засіданні не надано доказів того, що він постійно проживав у спірному приміщенні, використовуючи його, як жиле приміщення.
Також, як було встановлено в судовому засіданні у 2005 році між Комунальним підприємством по утриманню житлового господарства «Житлорембудсервіс» Деснянського району м. Києва та Міжнародною спілкою громадських організацій постраждалих «Союз робочих Чорнобиля» був укладений договір оренди нежитлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Тобто, протягом тривалого часу спірне приміщення використовувалось для розміщення вищезазначеної громадської організації.
Проте, рішенням Господарського суду м. Києва від 23.01.2014 року були задоволені позовні вимоги КП «Житлорембудсервіс» Деснянського району м. Києва про розірвання договору оренди та зобов`язано МСГОП «Союз робочих Чорнобиля» звільнити займане нежитлове приміщення та передати його балансоутримувачу.
Щодо позовних вимог про передачу позивачу ОСОБА_1 у приватну власність спірного приміщення, то судом було встановлено наступне.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Відповідно до ст. 392 ЦПК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Відповідно до Розпорядження Київської міської державної адміністрації від 10.12.2010 року №1112 «Про питання організації управління районами в м. Києві», житловий окремо стоячий будинок загальною площею 3201,80 кв.м., що знаходиться по АДРЕСА_1 перебуває у сфері управління Деснянської РДА в м. Києві, тобто власником спірного приміщення є територіальна громада м. Києва.
Відповідно до ст. 58 ЖК України, на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.
Таким чином, в межах заявлених позовних вимог позивачем не наведено правових підстав для передачі йому у власність спірного нежитлового приміщення та не надано доказів на підтвердження відповідної правової позиції.

Аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд вважає, що підстави для задоволення позову - відсутні.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 57, 60, 61, 79, 88, 208, 215, 218 ЦПК України, ст.ст. 19, 21, 24 Конституції України, ст.ст. 4, 34, 43 ЖК Української РСР, ст.ст. 328, 379 ЦК України, ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», Правилами обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затвердженими Постановою Ради Міністрів Української РСР і Української республіканської Ради професійних спілок від 11.12.1984 № 470, суд,-

ВИРІШИВ:
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду м. Києва через Деснянський районний суд м. Києва протягом 10 днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги.

Головуючий