АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження: 22-ц/790/3636/15
Головуючий 1 інстанції Білінська О.В.
Категорія: договірні
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого Гуцал Л.В.,

суддів Крилової Т.Г., Трішкової І.Ю.,

за участю секретаря Литвин О.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Червонозаводського районного суду м.Харкова від 11 березня 2015 року за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи -підприємця ОСОБА_3 про захист прав споживача, визнання пункту договору недійсним, стягнення грошових коштів, неустойки та моральної шкоди, -

встановила:

У жовтні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду із значеним позовом. Просив:

-стягнути на його корить з фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 14 675 гривень, сплачених за Договором на виготовлення меблів від 18 квітня 2014 року (далі Договір);

-визнати недійсним та несправедливим п.7.2 Договору, як такий, що суперечить ч.3 ст.6 ЦК України, ч.5 ст.10, ч.1 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів»;

-стягнути на його корить з фізичної особи підприємця ОСОБА_3 неустойку в розмірі 40 503 гривень;

-стягнути на його корить з фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 моральну шкоду в розмірі 3 000 гривень.

Посилався на те, що 18 квітня 2014 року між ним та відповідачем був укладений Договір на виготовлення меблів. Відповідно до умов Договору відповідач (Виконавець) прийняв на себе зобов'язання по виконанню робіт з виготовлення меблів, а він (Замовник) зобов'язався сплатити повну вартість послуг. Свої зобов'язання позивач виконав належним чином, сплативши відповідачу повну вартість замовлення - 14 675 гривень. Натомість Виконавцем договірні зобов'язання не виконано.

Відповідно до п.7.2 Договору у разі прострочення виконання зобовязання Виконавець повинен сплатити на користь Замовника неустойку у розмірі 0,1% вартості Договору за кожен день прострочення. Проте, позивач вважає, що цей пункт Договору слід визнати недійсним, оскільки він обмежує права споживача на отримання неустойки у розмірі, передбаченому ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» (далі Закон) у разі порушення Виконавцем умов Договору. На дату подачи позову виконання зобов'язання прострочено на 92 дні, отже відповідно до ч.5 ст.10 Закону розмір неустойки складає 40 503 гривні.

Крім того, позивач вважає, що простроченням виконанння зобов'язання йому заподіяно моральної шкоди, яка виразилась у душевних стражданнях, пов'язаних з відсутністю нормальних побутових умов у зв'язку із неможливістю отримати замовлені меблі.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечував, у задоволенні позовних вимог просив відмовити, оскільки на час розгляду справи відповідач виконав зобов'язання за договором.

Рішенням Червонозаводського районного суду м.Харкова від 11 березня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. Посилається на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального і процессуального права.

У суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 та його представник апеляційну скаргу підтримали та пояснили, що відповідач і на даний час не виконав свої зобовязання за договором, уникає спілкування, переховується, у звязку з чим позивач був вимушений звернутися до правоохоронних органів із заявою про злочин. За змістом відповіді з правоохоронних органів ОСОБА_3 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч.1,2 ст.190 КК України.

ФО-П ОСОБА_3 на неодноразові виклики до суду апеляційної інстанції не зявився.

Враховуючи достатність у матеріалах справи доказів для розгляду спору по суті, приписи ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР) щодо права кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку, створення судом належним умов розгляду справи у суді, неприпустимість зловживання процесуальними права учасниками процесу, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача.

Перевіряючи законність і обґрунтованість судового рішення відповідно до вимог ч.1 ст.303 ЦПК України - у межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про стягнення з віповідача коштів, сплачених по Договору на виготовлення меблів від 18 квітня 2014 року, суд першої інстанції послався на те, що ОСОБА_1 не було заявлено позовної вимоги про розірвання договору, а відтак, відсутні підстави для стягнення спірної суми.

Судова колегія з таким висновком не погоджується.

Судовим розглядом встановлено, підтверджено письмовими доказами та визнавалось представником відповідача у суді першої інстанції, що 18 квітня 2014 року між ФО-П ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено Договір на виготовлення меблів. (а.с.12).

За умовами Договору Виконавець ФО-П ОСОБА_3 зобов'язується в порядку та на умовах, визначених в цьому Договорі, виготовити за завданням Замовника продукцію (меблі), доставити виготовлену продукцію Замовнику.

Сторони визначили що повна вартість виробів складає 14 675 гривень.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем на виконання умов договору сплачено загальну вартість продукції за вказаним Договором в сумі 14 675 гривень. Цей факт підтверджується товарними чеками № 189 від 11 квітня 2014 року, № 371 від 18 квітня 2014 року, № 388 від 04 чрвня 2014 року, орігінали яких були судом оглянуті (а.с.14).

За умовами договору Виконавець зобовязався виготовити та доставити вироби Замовнику на протязі 30 днів після повної їх оплати.

За твердженням позивача, яке відповідачем не спростовано, останній не виконав своїх зобовязань за Договором меблі позивачу не доставив. Посилання представника відповідача у суді першої інстанції на те, що відповідач виконав договірні зобовязання є бездоказовими, оскільки жодних доказів на підтвердження своїх заперечень останній суду не надав.

Відповідно до ч.1 ст.865 ЦК України, за договором побутового підряду підрядник, який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується виконати за завданням фізичної особи (замовника) певну роботу, призначену для задоволення побутових та інших особистих потреб, а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу. До відносин за договором побутового підряду, не врегульованих цим Кодексом, застосовується законодавство про захист прав споживачів.

Частиною 1 ст.10 Закону передбачено право споживача відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов'язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим.

ОСОБА_1 скористався передбаченим Законом правом споживача на відмову від Договору та повернення сплачених за Договором коштів, оскільки Виконавець робіт не виконав договірних зобов'язань.

Відповідно до ч.3 ст. 651 ЦК України у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є розірваним.

Оскільки відповідачем не надано жодних доказів на спростування доводів позивача, судова колегія вважає доведеним факт невиконання ФО-П ОСОБА_3 договірних зобовязань, що є підставою для відмови ОСОБА_1 від Договору та стягнення з відповідача на користь позивача, сплачених за цим Договором грошових коштів.

За таких обставин рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення коштів, сплачених по Договору на виготовлення меблів від 18 квітня 2014 року підлягає скасуванню, з уваленням за цією вимогою нового рішення про стягнення з відповідача на користь позивача 14 675 гривень.

Відмовляючи у задоволенні решти позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що такі не грунтуються на законі.

З таким висновком судова колегія погоджується, при цьому виходить з наступного.

Згідно чч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч.2 ст.18 Закону, тобто умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Таким чином, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

З матеріалів справи вбачається, що 18 квітня 2014 року сторони погодили всі умови Договору, зокрема, і умову щодо встановлення розміру пені в розмірі 0,1% від вартості Договору за кожен день прострочки. Примірних Договору з дати його підписання знаходився у позивача.

Підписання цієї угоди ОСОБА_4 є підтвердженням факту ознайомлення, розуміння останнім її умов та згоди сторін з визначеннями, умовами та змістом угоди.

Доказів того, що п.7.2 Договору порушено принцип добросовісності, чи визначений сторонами розмір пені призвів до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін та завдав шкоди споживачеві, позивач суду не надав.

Отже правових підстав для визнання недійсним п.7.2 Договору, та відповідно стягнення пені в розмірі трьох відсотків вартості роботи за кожен день прострочення, судова колегія не вбачає.

Зважаючи на принцип диспозитивності цивільного судочинства відсутні підстави і для стягнення пені у розмірі, передбаченому Договором, оскільки таких вимог ОСОБА_4 не заявляв.

Доводами апеляційної скарги висновок суду щодо цієї частини позовних вимог не спростовується.

Не грунтуються на законі і доводи апеляційної скарги щодо відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди.

Так, відповідно до ч.1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Пленум Верховного Суду України в пункті 2 постанови Пленуму «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року надав роз'яснення, що спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, коли право на відшкодування моральної шкоди безпосередньо передбачене нормами Конституції України або випливає з її положень, або закріплене законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди.

Як встановлено судом між сторонами виникли правовідносини за договором побутового підряду. За твердженням позивача (а.с.21) моральна шкода йому була завдана простроченням зобов'язання за Договором підрядником.

Разом з тим, наслідки порушення договору підрядником та права замовника у разі істотного порушення підрядником договору побутового підряду установлені ст. 872 ЦК України, та не передбачають відшкодування моральної шкоди.

Не встановлює такої відповідальності й укладений між сторонами Договір.

Крім того, право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої споживачу, передбачено п.5 ч.1 ст. 4 та ст. 16 Закону № 1023ХII, відповідно до якої шкоди, завдана внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відшкодовується відповідно до закону.

Проте, правовий аналіз Закону України від 19 травня 2011 року № 3390-VI «Про відповідальність за шкоду, завдану внаслідок дефекту в продукції», ст.711 та параграфа 3 глави 82 ЦК України дає підстави для висновку, що у спорах про захист прав споживачів діюче законодавство передбачає відшкодування моральної шкоди у тих випадках, якщо така завдана майну споживача або шкода завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю.

Отже правові підстави для задоволення позовної вимоги ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди відсутні.

Таким чином, рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання пункту договору недійсним, стягнення неустойки та моральної шкоди підлягає залишенню без змін.

Питання про розподіл судових витрат судова колегія вирішує відповідно до положень ст.88 ЦПК України.

Керуючись ст. 303, 304, п.3 ч.1 ст.307, п.4 ч.1 ст.309, 313, ч.2 ст.314, 316, 317, 319 ЦПК

України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Червонозаводського районного суду м.Харкова від 11 березня 2015року змінити, скасувавши в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення коштів, сплачених по Договору на виготовлення меблів від 18 квітня 2014 року, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким сягнути з фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 14 675 (чотирнадцять тисяч шістьсот сімдесят пять) гривень.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір в сумі 243 (двісті сорок три) гривені 60 копійок.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді