Апеляційний суд Житомирської області
Справа №296/2321/15-ц Головуючий у 1-й інст. Рожкова О. С.
Категорія 27 Доповідач Якухно О. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Якухно О.М.

суддів Коломієць О.С., Жигановської О.С.

з участю секретаря

судового засідання Добровольської Т.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства "Банк «Фінанси та Кредит» про витребування майна з чужого незаконного володіння та стягнення коштів за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Банк «Фінанси та Кредит» на рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 17 квітня 2015 року, -

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року позивач звернулася до суду з вказаним позовом, в якому, просила витребувати з чужого незаконного володіння Публічного акціонерного товариства "Банк «Фінанси та Кредит» (далі ПАТ "Банк «Фінанси та Кредит») грошові кошти в сумі 7500 доларів США та стягнути з відповідача на її користь 7500 доларів США, а в разі неможливості еквівалент в гривнях в сумі 186154,93 грн. мотивуючи тим, що між неї та банком було укладено депозитний договір на строк до 19.02.2015 року, однак банк не виплатив всі кошти після закінчення строку.

Рішенням Корольовського районного суду м.Житомира від 17 квітня 2015 року позов задоволено. Витребувано з чужого незаконного володіння ПАТ "Банк «Фінанси та Кредит» грошові кошти в сумі 7452,23 долари США та стягнуто з ПАТ "Банк «Фінанси та Кредит» на користь ОСОБА_2 7452,23 долари США,а в разі неможливості еквівалент в гривнях у сумі 184969,25 грн.. Стягнуто з ПАТ "Банк «Фінанси та Кредит» на користь держави судові витрати в сумі 3654 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням ПАТ "Банк «Фінанси та Кредит» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема, посилаються на те, що банк обмежений у діях нормативно-правовими актами Національного банку України, який своїми постановами обмежив видачу (отримання) готівкових коштів в іноземній валюті з поточних та депозитних рахунків через каси та банкомати банків у межах до 15000 грн. на добу на одного клієнта.

Розглянувши справу в межах, визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами існують договірні відносини, які не виконуються відповідачем, а тому він повинен повернути отримані кошти, одночасно вирішивши питання про їх стягнення та витребування із чужого незаконного володіння.

Колегія суддів частково погоджується із висновком суду, виходячи із наступного.

Так, кожна особа має право на захист свого у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права (ст.ст.15,16 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.14 ЦК України цивільні обовязки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Положеннями ч.2 ст.56 Закону України «Про Національний банк України» передбачено, що нормативно-правові акти Національного банку видаються у формі постанов Правління Національного банку, а також інструкцій, положень, правил, що затверджуються постановами Правління Національного банку. Вони не можуть суперечити законам України та іншим законодавчим актам України і не мають зворотної сили, крім випадків, коли вони згідно з законом помякшують або скасовують відповідальність.

Згідно зі ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 1060 ЦК України за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.

Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною.

Згідно зі ст. 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму чи фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом.

Крім того, ст. 629 ЦК України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст. 529 ЦК України кредитор має право не приймати від боржника виконання його обов'язку частинами, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства або не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Отже, за змістом наведених норм права зобов'язання банку полягає у виплаті вкладнику грошових коштів на умовах та в порядку, встановлених договором.

Разом з тим нормативно-правові акти Національного банку України не є актами цивільного законодавства України у розумінні ст. 4 ЦК України, оскільки є нормативно-правовими актами органу державного управління.

Судом встановлено, що 19.11.2014 року між ОСОБА_2 та ПАТ "Банк «Фінанси та Кредит» укладено депозитний договір №300937/71552/3-14 про банківський вклад «Класік» (далі Договір) на три місяці в іноземній валюті, згідно якого банк прийняв від ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 7500 доларів США по 19.02.2015 року, з нарахуванням і виплатою процентів у розмірі 10,5 % річних, у порядку та на умовах, визначених у цьому договорі заяві та в Основних умовах залучення банківських вкладів фізичних осіб та обслуговування вкладних рахунків у ПАТ "Банк «Фінанси та Кредит» (а.с. 5).

Згідно п.6 Договору після закінчення стоку, визначеного п.1 цього Договору-заяви, вклад повертається вкладникові в порядку, строки та на умовах, передбачених положенням п.5.2 Основних умов.

За змістом п.5.2 Основних умов залучення банківських вкладів фізичних осіб та обслуговування вкладних рахунків у ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» у випадку закінчення строку розміщення строкового вкладу вкладник отримує кошти з строкового вкладного рахунку шляхом видачі готівкою або перерахування на його власний поточний/картковий або інший вкладний рахунок.

Згідно меморіального валютного ордеру від 20.02.2015 року (а.с.9) кошти з депозитного вкладу перераховано на поточний рахунок ОСОБА_2.

При розгляді справи № 6-140цс14 Верховний Суд України у постанові по справі № 6-140цс14 зробив правовий висновок, відповідно до якого за змістом ст.ст. 526 та 1058 ЦК України зобовязання банку з повернення вкладу за договором банківського вкладу (депозиту) вважається виконаним з моменту повернення вкладу вкладнику готівкою або надання іншої реальної можливості отримати вклад та розпорядитися ним на свій розсуд (наприклад, перерахування на поточний банківський рахунок вкладника в цьому ж банку, з якого вкладник може зняти кошти чи проводити ними розрахунки з допомогою платіжної банківської картки). У випадку перерахування коштів на поточний банківський рахунок вкладника в цьому ж банку, однак не надання вкладнику можливості використання цих коштів зобовязання банку з повернення вкладу не є виконаним.

Перерахування коштів з вкладного рахунку на поточний не може свідчити про виконання зобовязання, оскільки позивач позбавлений реальної можливості отримати вклад та розпорядитися ним.

20.05.2015 року позивач звернулася до ПАТ "Банк «Фінанси та Кредит» із заявою про виплату коштів за депозитним рахунком та отримала відмову, з посиланням на постанови Правління Національного банку України про обмеження у виплаті готівкових коштів в іноземній валюті (а.с.6).

Згідно виписки по особовому рахунку, відповідач виплатив позивачу проценти по договору та частину суми депозиту. Залишок невиплачених коштів становить 7452,23 грн. (а.с.24-26).

Посилання ПАТ "Банк «Фінанси та Кредит» на постанову Правління Національного банку України від 29 серпня 2014 року № 540 «Про введення додаткових механізмів для стабілізації грошово-кредитного і валютного ринків України», п. 1 якої передбачено зобов'язання уповноважених банків обмежити видачу (отримання) готівкових коштів в іноземній валюті або банківських металів з поточних та депозитних рахунків клієнтів через каси та банкомати в межах 15 тис. грн.. на добу на одного клієнта в еквіваленті за офіційним курсом Національного банку України, є безпідставним, оскільки зазначена і подібні цій наступні відповідні постанови цього банку є розпорядчими актами, які адресовані обмеженій кількості осіб і таке регулювання здійснюється в межах адміністративно-правових відносин Національного банку України з банками, які охоплюються його наглядовою діяльністю. Ці постанови банку не встановлюють нових прав або обов'язків для громадян, не можуть зачіпати їх права, свободи та інтереси.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

На підставі викладеного, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, про те, що відмова банку у поверненні грошових коштів з банківського вкладу ОСОБА_2 суперечить вимогам чинного законодавства, зокрема, ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також ст. ст. 1058, 1060 ЦК України та умовам укладеного між сторонами договору.

Зазначені висновки суду відповідають обставинам справи, доказам, наданим сторонами та правильно оціненим судом, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Однак, судом помилково задоволено вимогу про витребування майна із чужого незаконного володіння.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно без достатньої правової підстави зобов'язана повернути потерпілому це майно. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (ч. 2 ст. 1212 ЦК України). Частиною 1 статті 1213 ЦК України передбачено, що набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо не відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обовязків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою ст.11 ЦК України.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобовязальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобовязанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі ст.1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Якщо ж зобовязання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604-607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобовязання). Набуття однією зі сторін зобовязання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобовязання не є безпідставним.

Як свідчить аналіз матеріалів справи, відповідач набув майно за існування достатніх правових підстав, у спосіб, що не суперечить цивільному законодавству, з метою виконання депозитного договору.

За таких обставин, ураховуючи, що доказів визнання укладеного правочину недійсним або його розірвання не надано, оспорювана сума не може вважатися отриманою відповідачем безпідставно в розумінні ст.1212 ЦК України.

Отже, правовідносини сторін регулюються нормами зобовязального права, які застосовуються до окремих видів угод, а не ст.1212 ЦК України. Таким чином, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої ст.1212 ЦК України, а тому рішення суду в частині вирішення вимог про витребування майна із чужого незаконного володіння підлягає скасуванню, з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову в цій частині.

Окрім того, судом першої інстанції не враховано правові позиції Верховного Суду України, викладені постанові №6-145цс14, згідно яких при вирішення спору про стягнення боргу за договором в іноземній валюті суд повинен стягнути грошову суму в іноземній валюті.

Відповідно до частини другої статті 533 ЦК України, якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

У справі, яка є предметом перегляду, у мотивувальній частині рішення наведені розрахунки заборгованості за депозитним договором із переведенням іноземної валюти в українську за курсом, установленим НБУ на час звернення до суду.

Такий висновок суду першої інстанції є необґрунтованим і не узгоджується з вимогами частини другої статті 533 ЦК України.

Відповідач має генеральну ліцензію на право здійснення валютних операцій № 28 від 06.10.2011 року, а тому стягнення повинно проводитися у валюті вкладу, а визначення розміру у грошовій одиниці України за курсом Національного банку України на час платежу.

На підставі викладеного, резолютивну частину рішення суду слід змінити, виключивши речення «а в разі неможливості еквівалент в гривнях у сумі 184969,25 грн.».

Відповідно до ст.88 ЦПК України слід зменшити розмір судового збору, який стягнутий з відповідача, в частині задоволених вимог.

З урахуванням розяснень, викладених у п.11 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», розмір судового збору буде становити : 7452,23 дол.США х 21,45 =159850,33 грн.х1%=1598,5 грн.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 304, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Банк «Фінанси та Кредит» задовольнити частково.

Рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 17 квітня 2015 року скасувати в частині вирішення вимог про витребування майна із чужого незаконного володіння та ухвалити в цій частині нове рішення.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства "Банк «Фінанси та Кредит» про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Змінити абзац 2 резолютивної частини рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 17 квітня 2015 року, виключивши з нього речення «а в разі неможливості еквівалент в гривнях у сумі 184969,25 грн.».

Змінити рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 17 квітня 2015 року в частині стягнення судового збору, зменшивши його розмір з 3654 грн. до 1598,5 грн..

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Судді: