Ухвала

іменем україни

11 березня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Парінової І.К.,

Коротуна В.М., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 23 жовтня 2014 року та рішення апеляційного суду Черкаської області від 25 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя.

Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від

23 жовтня 2014 року позов задоволено частково.

Визнано 12/100 частин будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1 об'єктом права особистої приватної власності.

Визнано 88/100 частин будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1 об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Визнано право власності ОСОБА_3 на 44/100 частин будинковолодіння по АДРЕСА_1.

Визнано право власності ОСОБА_4 на 56/100 частин будинковолодіння по АДРЕСА_1.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У задоволенні позову в іншій частині відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 25 листопада

2014 року рішення суду першої інстанції змінено.

Виключено з його резолютивної частини абзац перший про визнання 12/100 частин будинковолодіння по АДРЕСА_1 об'єктом права особистої приватної власності ОСОБА_4

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Змінюючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд посилався на те, що позивачем не було заявлено позовних вимог щодо визнання

12/100 частин будинковолодіння АДРЕСА_1 об'єктом права особистої приватної власності, та зазначив, що судом першої інстанції помилково задоволено позов в цій частині.

Задовольняючи позовні вимоги в частині поділу 88/100 частин будинковолодіння № 142 за вказаною адресою, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, дійшов висновку, що

88/100 частин цього будинку підлягали поділу між позивачем та відповідачем відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України та з урахуванням отриманого в дар від матері відповідача будинку готовністю 12 %, визнав

за відповідачем право власності на 56/100 частин, а за позивачем на

44/100 частин будинковолодіння АДРЕСА_1.

Однак висновки судів першої та апеляційної інстанції не відповідають вимогам матеріального закону та зроблені при неповному з'ясуванні обставин справи.

Із матеріалів справи вбачається, що з 20 листопада 1993 року позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Черкаського районного суду від 26 серпня 2014 року.

Від шлюбу сторони мають двох дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та неповнолітнього ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Згідно із договором дарування від 23 квітня 1996 року, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_4, останній отримав в дар незакінчений будівництвом будинок № 142 готовністю 12% за вказаною адресою.

Відповідно до свідоцтва про право особистої приватної власності від

25 серпня 1999 року, житловий будинок АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_4

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною 1 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно зі ст. 370 Цивільного кодексу України, співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Пленум Верховного Суду України в пунктах 23, 24 постанови від

21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», зазначив, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Суд першої інстанції визнаючи 12/100 частин будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1, об'єктом права особистої приватної власності, а апеляційний суд виключаючи з його резолютивної частини абзац перший про визнання

12/100 частин будинковолодіння по АДРЕСА_1 об'єктом права особистої приватної власності ОСОБА_4 належним чином не з'ясували вартість цього незавершеного будинку та, що входило до складу цієї недобудови, оскільки договір дарування від 23 квітня 1996 року не містить відомостей, що складало 12 % подарованого.

Також, судами було залишено поза увагою, що ОСОБА_4 було подаровано 12 % недобудованого будинку, а не 12/100 часток будинковолодіння, однак вартість 12 % недобудови на час дарування в порівнянні із 12/100 частинами добудованого будинку не є рівною.

Крім цього, суди не звернули уваги на пояснення відповідача, в яких останній зазначав, що старий будинок був знесений та на його місці подружжям було побудовано новий будинок та не з'ясували чи були знесені отримані в дар відповідачем 12 % домоволодіння, а якщо такі дії були вчинені то в розумінні п. 4 ч. 1 ст. 346 ЦК України це є підставою для припинення права власності отриманого в дар будинку готовністю 12 %.

Статтею 346 ЦК України визначені підстави припинення права власності у разі: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викупу пам'яток культурної спадщини; примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об'єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов'язаннями власника; реквізиції; конфіскації; припинення юридичної особи чи смерті власника.

Право власності може бути припинене в інших випадках, встановлених законом.

Тому, суди першої та апеляційної інстанцій належним чином не встановили повний обсяг майна, отриманого відповідачем в дар, його вартість, склад, не перевірили доводи відповідача щодо знесення ним недобудованого будинку та побудови нового на його місці, не встановили коли саме були побудовані господарські споруди на території домоволодіння АДРЕСА_1, не встановили обсяг спільного майна подружжя, про поділ якого заявлено позов, та не здійснили його поділ відповідно до закону.

Отже, враховуючи викладене, суд першої та апеляційної інстанцій, на порушення вимог ч. 4 ст. 10, ч. 1 ст. 31, ч. 1 ст. 137 ЦПК України не сприяли всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, чим допустили порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до викладених обставин судові рішення не можуть залишатися в силі, оскільки ухвалені з неправильним застосуванням

норм матеріального права та порушенням норм процесуального

права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому згідно з

ч. 2 ст. 338 ЦПК України підлягають скасування з направленням справи

на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 23 жовтня

2014 року та рішення апеляційного суду Черкаської області від 25 листопада 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до Черкаського районного суду Черкаської області.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна
Судді: М.В. Дем'яносов В.М. Коротун І.К. Парінова С.П. Штелик