Номер провадження: 22-ц/785/1601/15
Головуючий у першій інстанції Мельничук Н.І.
Доповідач Колесніков Г. Я.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.03.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Колеснікова Г.Я.,

суддів - Вадовської Л.М., Ващенко Л.Г.,

при секретарі - Максимець І.М.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 18 липня 2012 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_6 до Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області та ОСОБА_7, третя особа: Біляївська районна державна адміністрація Одеської області, про скасування рішення Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області та знесення незаконно збудованих житлового будинку та надвірних споруд,-

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2011р. ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом, в своїх та в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про знесення самочинного будівництва.

Зазначала, що тривалий час проживала з сім'єю в домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1, яке було розташовано на земельній ділянці площею 0,2 га за тією ж адресою та наданої у користування її свекру ОСОБА_8 у 1973 році.

Після смерті чоловіка ОСОБА_9 у 2006 року, а також чергової пожежі будинку у січні 2007 року, внаслідок якої загинув ОСОБА_8, вона, прийнявши спадщину після смерті останнього, проживає з неповнолітнім сином у зруйнованому будинку.

Незважаючи на те, що право постійного користування вказаною земельною ділянкою не припинялося та вона із користування не вилучалася, рішенням Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області №699-ІV від 8 жовтня 2005 року належній їй земельній ділянці була присвоєна нова поштова адреса - АДРЕСА_2, а сама земельна ділянка була незаконно надана ОСОБА_10 В подальшому ОСОБА_10 подарувала її у 2006 році ОСОБА_7, який побудував на ній житловий будинок з надвірними спорудами.

На підставі рішення Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області №477-V від 10 серпня 2007 року вона є власником земельної ділянки площею 0,037 га наданій їй для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 14 грудня 2010 року, яке набрало чинності:

- скасовано рішення Нерубайської сільської ради, яким належній ОСОБА_5 та неповнолітньому ОСОБА_6 на праві користування земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 була надана інша адреса - АДРЕСА_2 та вона була надана для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та ведення особистого селянського господарства іншим особам;

- визнано недійсним нотаріальне посвідчення договору дарування земельної ділянки від 9 червня 2006 року, укладений між ОСОБА_10 та ОСОБА_7;

- визнано недійсними державні акти на земельну ділянку, видані 13 березня та 14 листопада 2006 року на ім'я ОСОБА_10 та ОСОБА_7 відповідно.

Посилаючись на вказані обставини та те, що ОСОБА_7 на належній їй земельній ділянці незаконно побудований житловий будинок з надвірними спорудами, ОСОБА_5 просила суд їх знести (т. 1 а.с.2-3, 39-40).

У вересні 2011 року ОСОБА_5 збільшила свої позовні вимоги, залучивши до участі у справі у якості співвідповідача Нерубайську сільську раду Біляївського району Одеської області.

Зазначала, що незважаючи на наявність вищеназваного рішення суду, рішенням Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області №189-VІ від 29 липня 2011 року було надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка):

- їй, загальною площею 0,02 га за адресою: АДРЕСА_1;

- ОСОБА_7, загальною площею 0,0399 га за адресою: АДРЕСА_1.

Оскільки вказаним рішенням органа місцевого самоврядування ОСОБА_7 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення належній їй земельній ділянці, позивач просила його скасувати (т.1 а.с. 2-3, 39-40, 80).

Представники відповідачів - Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області та ОСОБА_7 позовні вимоги не визнали, посилаючись на їх безпідставність.

Представник третьої особи: Біляївська районна державна адміністрація Одеської області в судових засіданнях участі не приймав, свого ставлення до позову не висловив.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 18 липня 2012 року позовна заява ОСОБА_5 задоволена в повному обсязі.

Скасовано рішення Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області № 189-УІ від 29 липня 2011 року, яким було надано ОСОБА_5, дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки загальною площею 0,02 га. у власність для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1 та ОСОБА_7 було надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки загальною площею 0,0399 га. у власність для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_2.

Зобов'язано знести незаконно збудовані ОСОБА_7 житловий будинок та надвірні споруди за адресою: АДРЕСА_1 (попереднє найменування АДРЕСА_2) т. 1 а.с. 192-195.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 23 жовтня 2012 року апеляційна скарга ОСОБА_7 відхилена, а рішення Біляївського районного суду Одеської області від 18 липня 2012 року залишено без зміни (т.1 а.с. 253-254).

У червні 2013 року на рішення суду першої інстанції подана апеляційна скарга ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4, яка просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_5, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права.

Зокрема, апелянт зазначала те, що:

- ОСОБА_4 не було залучено до участі у справі, хоча суд вирішив питання про її права та обов'язки, оскільки вона є дружиною ОСОБА_7;

- жилий будинок, який підлягає знесенню, побудовано за спільні кошти подружжя ОСОБА_7.

Крім того, вважає, що спірний будинок не розташований на земельній ділянці, що належить позивачці ОСОБА_5

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

За правилами п.п.3,4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення або неправильне застосування норм матеріального і процесуального права.

Звертаючись до суду позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту.

ОСОБА_5, яка вважала себе та неповнолітнього сина потерпілими від правопорушень, допущених відповідачами, заявлено вимоги про:

- скасування рішення Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області №189-VІ від 29 липня 2011 року на підставі ч. 5 ст. 158 ЗК України;

- знесення самочинного будівництва на підставі ст.ст. 116, ч. 2 ст. 152 ЗК України та ст. 376 ЦК України.

І саме ці вимоги вирішив суд.

Колегія суддів вважає, що обравши такий спосіб захисту, позивачі, в силу ст. 10 ЦПК України не довели, як правову, так і фактичну підставу вимог.

Так, згідно до вимог ч. 5 ст. 158 ЗК України (в редакції, що діяла на час звернення ОСОБА_5 до суду) у разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів спір вирішується судом.

Відповідно до ч.ч. 2,3 ст. 152 ЗК України землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Частиною 5 ст. 116 ЗК України визначено, що надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні, провадиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченим цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Згідно з ч. 4 ст. 376 ЦК України якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Згідно із ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову суд першої інстанції виходив з того, що встановлено факти:

- передачі у власність позивачці ОСОБА_5 земельної ділянки площею 0,037 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, яка була виділена в натурі із встановленням меж;

- незаконного користування ОСОБА_7 земельною ділянкою за вказаною адресою;

- незаконної побудови ОСОБА_7 на вказаній земельній ділянці житлового будинку з надвірними спорудами;

- суперечності рішення Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області №189-VІ від 29 липня 2011 року рішенню того ж органу за №477-V від 10 серпня 2007 року, яким передано у власність ОСОБА_5 земельну ділянку площею 0,037 га за вищенаведеною адресою та рішенню Біляївського районного суду Одеської області від 14 грудня 2010 року.

Залишаючи рішення місцевого суду без змін суд апеляційної інстанції виходив з того, що відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особи, щодо якої встановлено ці обставини.

Тому повторна передача у власність ОСОБА_7 земельної ділянки по АДРЕСА_2 в с. Нерубайське є незаконною, як є незаконним факт користування ОСОБА_7 земельною ділянкою за вказаною адресою та факт незаконної побудови на вказаній земельній ділянці житлового будинку з надвірними спорудами.

Проте повністю погодитися з такими висновками судів неможливо, оскільки вони не відповідають нормам матеріального і процесуального права.

Так, апеляційним судом встановлено, що користувачем земельної ділянки, площею 0,02 га за адресою: АДРЕСА_1 був ОСОБА_8, якому ця земельна ділянка була виділена наказом по радгоспу ім. Леніна № 22-К від 21 березня 1973 року, на якій був побудований жилий будинок, загальною площею 35 кв.м. (т. 1 а.с. 59-63, 90-92, т. 3 а.с. 118-120).

ОСОБА_5 та ОСОБА_9 (батьком якого був ОСОБА_8.) перебували у зареєстрованому шлюбі з 21 травня 1993 року, який розірвано 16 серпня 2002 року (т. 1 а.с. 6 зв.).

Від цього шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_6 (т. 3 а.с. 72).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_9 помер.

21 липня 2006 року ОСОБА_8 склав заповіт, за яким все належне йому майно, на яке він за законом буде мати право, заповів ОСОБА_5 (т. 1 а.с. 89).

Після чергової пожежі, яка сталася ІНФОРМАЦІЯ_3 та під час якої помер ОСОБА_8, жилий будинок за адресою: АДРЕСА_1 було повністю зруйновано.

ОСОБА_5 в суді апеляційної інстанції показала, що у зв'язку із знищенням жилого будинку, який до теперішнього часу не відбудований, вона з сином в ньому не проживає з січня 2007 року.

Жодних правовстановлюючих документів, які б засвідчували право:

- користування ОСОБА_8 земельною ділянкою, площею 0,02 га за адресою: АДРЕСА_1 (крім наказу директора радгоспу ім. Леніна №22-К від 21 березня 1973 року та погосподарської книги) т. 1 а.с.59-63, 90-92;

- власності ОСОБА_8 на вказану земельну ділянку;

- власності ОСОБА_8 або будь-якої іншої особи на жилий будинок, який було зруйновано на цій земельній ділянці у 2007 року,

матеріали справи не містять.

Відсутні у справі дані й про те, що ОСОБА_5 зверталася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини в своїх або сина інтересах.

Право постійного користування земельною ділянкою не надає право користувачу земельної ділянки розпоряджатися нею, а відповідно спадкоємці не мають права успадковувати її за заповітом або за законом.

Цивільне законодавство (ст.ст.1216, 1218 ЦК України) визначає склад спадщини як сукупність прав та обов'язків, а отже виключає із її складу речі, на які у спадкодавця не було прав. До складу спадщини не входить майно, на яке спадкодавець не набув права власності.

З огляду на наведене, доводи позовної заяви ОСОБА_5 про те, що вона після смерті ОСОБА_8, у встановленому законом порядку, прийняла спадщину (земельну ділянку та будинок із надвірними спорудами), є надуманими, на що не звернув увагу суд першої інстанції.

26 липня 2007 року ОСОБА_5 звернулася до голови Нерубайської сільської ради із заявою про виділення земельної ділянки її свекра площею 0,037 га за адресою: АДРЕСА_1 під застройку (т. 2 а.с. 16).

Рішенням Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області №477-V від 10 серпня 2007 року ОСОБА_5 передано у власність земельну ділянку, площею 0,037 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1, а також зобов'язано її виготовити акт на право власності на земельну ділянку (т. 3 а.с. 135, 139).

У жовтні 2007 року ОСОБА_5 звернулася до ТОВ "Річленд" із заявою про виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на вищевказану земельну ділянку (т. 2 а.с. 23).

При виготовленні технічної документації ТОВ "Річленд" межі земельної ділянки 0,037 га були погоджені із усіма суміжними на той час землевласниками (землекористувачами), в тому числі й ОСОБА_7, що підтверджується актом від 26 листопада 2007 року "Про встановлення (відновлення) меж земельної ділянки, наданої для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) виданий ОСОБА_5 (т.3 а.с. 65).

Із додатка до цього акту (схеми фактичного обміру земельної ділянки) вбачається, що площа земельною ділянки в погоджених межах складає 0,037 га, з них 0,029 га під забудовою, 0,008 га - під ріллею (т. 2 а.с. 26).

Доводи позивачів про те, що саме на цій, належній їм на праві власності земельній ділянці, ОСОБА_7 самочинно побудував житловий будинок з надвірними спорудами не відповідає висновкам судового експерта Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз ОСОБА_11 від 10 листопада 2014 року (т. 3 а.с. 10-20), який підтвердив їх в суді апеляційної інстанції, усунувши окремі недоліки та описки в додатку № 1, які не вплинули на правильність його висновків (т. 3 а.с. 111-112).

Враховуючи те, що:

- земельна ділянка, площею 0,02 га, яка знаходилась у користуванні ОСОБА_8, згідно даним Нерубайської сільської ради межувала з пустирем;

- за життя ОСОБА_8 не складалась будь-яка технічна документація щодо меж вказаної земельної ділянки,

сам по собі факт розміщення підвалу, що не є об'єктом спадщини, побудованого ОСОБА_8 поза межами земельної ділянки, площею 0,037 га, переданій у власність ОСОБА_5, не може вважатись належним та допустимим доказом того, що вказаний підвал було побудовано ОСОБА_8 саме в межах земельної ділянки, яка знаходилась у його користуванні.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 14 грудня 2010 року, яке було залишено без зміни ухвалою апеляційного суду Одеської області від 24 березня 2011 року:

- скасовано рішення Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області №699/29-ІV від 8 жовтня 2005 року, яким належній ОСОБА_5 та неповнолітньому ОСОБА_6 на праві користування земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 була надана інша адреса - АДРЕСА_2 та вона була надана для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та ведення особистого селянського господарства іншим особам;

- визнано недійсним нотаріальне посвідчення договору дарування земельної ділянки від 9 червня 2006 року, укладений між ОСОБА_10 та ОСОБА_7;

- визнано недійсними державні акти на земельну ділянку, видані 13 березня та 14 листопада 2006 року на ім'я ОСОБА_10 та ОСОБА_7 відповідно.

Як вбачається із змісту скасованих державних актів, вони видавалися ОСОБА_10 та ОСОБА_7 на земельну ділянку, площею 0,067 га. На цій земельній ділянці, яка межувала із земельною ділянкою, наданої ОСОБА_5 у власність 10 серпня 2007 року, подружжя ОСОБА_7 побудувало протягом 2006-2009 р.р. двоповерховий жилий будинок з надвірними спорудами.

Не зважаючи на те, що ОСОБА_5 отримала у власність земельну ділянку, площею 0,037 га у серпні 2007 року, 3 травня 2011 року вона знову звернулась до органу місцевого самоврядування із заявою про передачу їй у власність ще й земельну ділянку, площею 0,067 га, на якій подружжям ОСОБА_7 було збудоване нерухоме майно (т. 1 а.с. 27).

ОСОБА_7 також звернувся із заявою про передачу йому у власність земельної ділянки, площею 0,04 га, якою він фактично володів та на якій було збудовано його будинок.

Рішенням Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області №189-VІ від 29 липня 2011 року надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка):

- ОСОБА_5 загальною площею 0,02 га за адресою: АДРЕСА_1;

- ОСОБА_7 загальною площею 0,0399 га за адресою: АДРЕСА_2 (т. 3 а.с. 28,29).

В суді апеляційної інстанції, голова Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області, надав письмові пояснення, згідно яких:

- рішення Біляївського районного суду Одеської області від 14 грудня 2010 року сільською радою не оскаржувалось, оскільки нею була допущена помилка в рішенні Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області від 8 жовтня 2005 року, згідно якого ОСОБА_10 помилково були виділені земельні ділянки, площею 0,04 га та площею 0,06 га із зазначенням однієї адреси: АДРЕСА_1. Однак ані ОСОБА_10, ані в подальшому ОСОБА_7 фактично не користувалися земельною ділянкою, площею 0,067 га, на яку помилково були видані державні акти, а користувалися лише площею близько 0,04 га;

- земельна ділянка, розміром 0,037 га, яка виділялася у власність ОСОБА_5 на підставі рішення Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області №477-V від 10 серпня 2007 року у неї не вилучалася, оскільки на момент винесення цього рішення частина земельної ділянки перебувала у юридичній (не фактичній ) власності ОСОБА_7, а тому це рішення не відповідало вимогам закону;

- ОСОБА_8, а також позивач ОСОБА_5 ніколи фактично не володіли земельною ділянкою більшою ніж 0,026 га, якою позивач володіє і на теперішній час;

- за відсутності законних підстав сільська рада пішла назустріч ОСОБА_5, надавши їй дозвіл на приватизацію земельної ділянки, площею 0,02 га, якою до 2007 року користувався ОСОБА_8 із сім'єю;

- до виділення земельної ділянки ОСОБА_10 в 2005 р. вона була пустирем і зміттєзвалищем (т. 3 а.с.114-117).

Не взявши до уваги фактичні обставини справи та наведені вище докази, встановлені апеляційним судом, покладаючи в основу рішення Біляївського районного суду Одеської області від 14 грудня 2010 року та вважаючи його преюдіційним доказом, суд першої інстанції не врахував положення ч. 3 ст. 61 ЦПК України.

Так, відповідно до вказаної норми обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

В абз. 4 п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 "Про судове рішення у цивільній справі" судам роз'яснено, що за змістом ч. 3 ст. 14 , ч. 3 ст. 61, ч. 2 ст. 223 ЦПК України особи, які не брали участі в цивільній, господарській або адміністративній справі, в якій судом ухвалено відповідне судове рішення, мають право при розгляді іншої цивільної справи за їх участю оспорювати обставини, встановлені цими судовими рішеннями. У даному випадку суд ухвалює рішення на основі досліджених у судовому засіданні доказів.

Колегія суддів вважає, що при розгляді вказаної справи, зокрема, при розгляді вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про знесення жилого будинку та надвірних споруд, суд першої інстанції зобов'язаний був, згідно ч. 4 ст. 10 ЦПК України, попередити ОСОБА_5 про наслідки не притягнення до участі у її розгляді ОСОБА_4 у якості співвідповідача.

Так, згідно свідоцтва про шлюб ОСОБА_7 та ОСОБА_4 знаходяться у зареєстрованому шлюбі з 23 лютого 1985 року (т. 1 а.с.311).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 60 СК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доход).

Тобто вказане рішення зачіпає права та охоронювані законом інтереси апелянта, так як житловий будинок та надвірні споруди збудовано за спільні кошти подружжя ОСОБА_4, а тому рішення суду першої інстанції має бути скасовани й з цієї підстави.

За таких обставин надуманими є доводи представника ОСОБА_5, що суддя апеляційного суду Одеської області Плавич Н.Д. (яка заявила самовідвід, після численних необґрунтованих клопотань про її відвід з боку позивачки ОСОБА_5.) безпідставно 18 вересня 2013 року поновила строк та відкрила апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 (т. 1 а.с. 425-426, т. 2 а.с.78-79, 81-82, 139-142, 144-145, 150-151, 152).

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що у суду першої інстанції не було законних підстав застосовувати правила ч. 3 ст. 61 ЦПК України, відносно обставин, встановлених рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 14 грудня 2010 року.

У зв'язку з не доведенням позивачами того, що:

- жилий будинок та надвірні споруди ОСОБА_7 збудовано на належній ОСОБА_5 земельній ділянці, розташованій за адресою: АДРЕСА_1;

- рішення Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області №189-VІ від 29 липня 2011 року є незаконним,

тобто не доведення тих обставин, на які вони посилались як на підставу своїх вимог, рішення Біляївського районного суду Одеської області від 18 липня 2012 року підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Відповідно до ст. 318 ЦПК України, якщо апеляційні скарги на рішення або ухвалу суду першої інстанції були подані в установлені цим Кодексом строки, але надійшли до суду після закінчення апеляційного розгляду справи або коли строки на подання апеляційної скарги у зв'язку з пропущенням їх з поважних причин були поновлені або продовжені і особа, яка подала апеляційну скаргу, не була присутня під час розгляду справи, апеляційний суд розглядає цю скаргу за правилами цієї глави. Залежно від обґрунтованості скарги, зазначеної в частині першій цієї статті, суд ухвалює рішення або постановляє ухвалу відповідно до статті 307 цього Кодексу. При цьому за наявності підстав може бути скасовано рішення або ухвалу апеляційного суду.

Враховуючи те, що суд апеляційної інстанції, як і суд першої інстанції, не звернув увагу на те, що до участі у справі не була залучена в якості співвідповідача ОСОБА_4 та, у зв'язку з цим, помилково застосував правила ч. 3 ст. 61 ЦПК України, ухвала апеляційного суду Одеської області від 23 жовтня 2012 року також підлягає скасуванню, як постановлена з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, п. 2 ч. 1 ст. 307, п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309, 313, ч. 2 ст. 314, ст.ст. 316, 317, 318, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 18 липня 2012 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 23 жовтня 2012 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про скасування рішення Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області та знесення незаконно збудованих житлового будинку та надвірних споруд відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення.

Рішення може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом згідно,

суддя апеляційного суду

Одеської області Г.Я. Колесніков