Справа № 368/1965/14 Головуючий у І інстанції Кириченко В. І.
Провадження № 22-ц/780/729/15 Доповідач у 2 інстанції Даценко
Категорія 47 05.02.2015
УХВАЛА

Іменем України

05 лютого 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Даценко Л.М.,

суддів Савченка С.І., Білоконь О.В.,

при секретарі Токар Т.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, ОСОБА_2 на рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 20 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа орган опіки і піклування Кагарлицької районної державної адміністрації Київської області про позбавлення батьківських прав,

встановила:

У жовтні 2014 року позивачі звернулися до суду з позовом про позбавлення батьківських прав ОСОБА_3

Свої вимоги обґрунтовували тим, що 14.06.2000 року ОСОБА_1 уклав шлюб з відповідачкою, який розірвано 11.03.2004 року. Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1.

З літа 2008 року відповідачка взагалі не піклувалась про долю та життя своєї дитини, зокрема не виховувала дитину, не піклувалась про здоров'я дитини, його фізичний, духовний та моральний розвиток, не дбала про навчання сина, вихованням дитини займався батько, який забезпечував дитину матеріально, піклувався про здоров'я сина, його розвиток та навчання.

У зв'язку з неналежним виконанням відповідачкою своїх батьківських обов'язків позивач ОСОБА_1 у 2011 році звертався до суду з позовом про позбавлення її батьківських прав, в задоволенні якого рішенням апеляційного суду Київської області від 12.12.2011 року відмовлено.

Однак, з моменту прийняття даного рішення відповідачка не змінила свого відношення до виконання батьківських обов'язків, вона протягом більше двох з половиною років не відвідує дитину, не цікавиться її вихованням, здоров'ям, навчанням. При цьому вона навіть не зверталась до позивача з проханням побачитись з дитиною. Відповідачка не зверталась ні до служби у справах дітей, ні до сільської ради з проханням надати їй можливість побачитись з дитиною. За весь час мати жодного разу не відвідала школу, не зводила дитину у лікарню, не проводила з дитиною вільний час. З початку 2012 року по даний час відповідачка всього двічі приходила до сина та намагалась спілкуватися з ним. З моменту прийняття рішення апеляційним судом вона не виконує обов'язку щодо виховання сина, не піклується про його освіту, здоров'я та виховання.

Враховуючи те, що відповідачка не виконує своїх батьківських обов'язків щодо виховання сина ОСОБА_2, позивачі просили позбавити її батьківських прав відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України.

Рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 20 листопада 2014 року в задоволенні позову відмовлено.

У апеляційній скарзі позивачі просять скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального і процесуального права, яке полягає в тому, що суд не взяв до уваги очевидний факт ухиляння відповідачки від обов'язку по вихованню дитини.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки відсутністю підстав для задоволення позову.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Згідно вимог ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно вимог ч. 2, 3 та 4 ст. 60 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно вимог частин 4, 5 та 6 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Відповідно до роз'яснень пунктів 15, 16, 17 та 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Не можна позбавити батьківських прав особу, яка не виконує своїх батьківських обов'язків унаслідок душевної хвороби, недоумства чи іншого тяжкого захворювання (крім хронічного алкоголізму чи наркоманії) або з інших не залежних від неї причин.

Відповідно до ст. 165 СК з позовом про позбавлення батьківських прав можуть звернутися: один із батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина; заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, у якому вона перебуває; орган опіки та піклування; прокурор; сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Ухвалюючи таке рішення, суд має право вирішити питання про відібрання дитини у відповідача і передачу органам опіки та піклування (якщо цього потребують її інтереси), але не повинен визначати при цьому конкретний заклад.

Отже, позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Це означає, що позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Судом першої інстанції встановлено, що 14.06.2000 року сторони уклали шлюб, від якого є син ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1.

У березні 2004 року шлюб між сторонами розірвано, після чого син залишився проживати з батьком. Після розірвання шлюбу відповідачка брала участь у вихованні сина, коли дитина перебувала в дитячому садку, вона відвідувала дитячий садок, постійно намагалася допомогти сину матеріально, але батько дитини перешкоджав їй бачитися з дитиною. Мати дитини зверталася до виконавчого комітету Кузьминецької сільської ради з проханням встановити години перебування дитини у матері, враховуючи при цьому бажання дитини відвідувати матір. Цим же рішенням від 5.09.2011 року рекомендовано батьку дитини не перешкоджати матері у встановлений час забирати дитину до себе. Але батько дитини продовжував перешкоджати матері бачитися з сином. Мати мала дружні стосунки з сином, який відвідував матір, грався, був життєрадісним, дружнім і ставлення дитини до матері було позитивним. Після реєстрації шлюбу батька дитини з ОСОБА_5 відношення сина до матері значно погіршилося. Вказані обставини вже встановлені рішенням апеляційного суду Київської області від 8.02.2012 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав і відповідно до ст. 61 ч. 3 ЦПК України не підлягають доказуванню та стосуються виконання батьківських обов'язків до 8.02.2012 року. Позивачі відповідно до ст. 60 ЦПК України не довели, що після вказаної дати відповідач ухилялась від виконання своїх батьківських обов'язків відносно вказаної дитини. З пояснень батька дитини вбачається, що метою позову є спонукати матір дитини до виконання батьківських обов'язків. З пояснень дитини вбачається, що син не бажає спілкуватися з матір'ю, так як мати мало приділяла йому уваги.

Згідно письмового висновку про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відносно сина ОСОБА_2 від 16.09.2014 року № 01-28-1808 Кагарлицька районна державна адміністрація Київської області, як орган опіки та піклування, враховуючи рішення комісії з питань захисту прав дитини при районній державній адміністрації, вважає за недоцільне позбавляти батьківських прав ОСОБА_3 відносно сина ОСОБА_2, 2000 року народження. З даного висновку вбачається, що на засіданні комісії встановлено, що мати хотіла зустрічатися з сином, але їй створено такі умови та проведено роботу з сином ОСОБА_2, що син не бажає з нею спілкуватися. За місцем проживання ОСОБА_3 характеризується позитивно, у другій сім`ї виховує двох малолітніх дочок. (а. с. 31).

Виходячи з положень ч. 6 ст. 19 СК України, суд погодився з даним висновком органу опіки та піклування, оскільки він є достатньо обґрунтованим і не суперечить інтересам дитини.

Встановлено, що позов про позбавлення батьківських прав заявлено з підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, який передбачає ухилення матері, батька від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Як убачається з матеріалів справи, позивачі всупереч вимогам ст. ст. 10, 57-60 ЦПК України не надали суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідачка ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Встановлено, що відповідачка не виконує своїх батьківських обов'язків унаслідок незалежних від неї причин, оскільки їй створено такі умови та проведено роботу з сином ОСОБА_2, що син не бажає з нею спілкуватися.

За наведених обставин, оскільки судом не встановлено винної поведінки відповідачки, свідомого нехтування нею своїми обов'язками, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову в позові про позбавлення її батьківських прав.

З урахуванням наведеного, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасовано з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319, 363 ЦПК України, колегія судів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 20 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді