Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Справа №22-ц/778/519/15Головуючий у 1-й інстанції Федченко І.М.
Суддя-доповідач Гончар М.С.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Савченко О.В.

суддів Стрелець Л.Г., Гончар М.С.

при секретарі Мосіній О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК "ПРИВАТБАНК" на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 11 листопада 2014 року у справі за позовом ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК "ПРИВАТБАНК" (надалі - Банк) до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором

ВСТАНОВИЛА:

Банк звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в якому просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором № б/н від 26.01.2007 року станом на 31.07.2014 року у розмірі 11 340,49 грн. , яка складається з: 2 548,88 грн. - заборгованості за кредитом, 5 706,97 грн. - заборгованості за процентами за користування кредитом, 2 068,43 грн. заборгованості з пені та комісії за користування кредитом, а також штрафів відповідно до п. 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,0 грн. - штраф (фіксована частина), 516,21 грн. - штраф (процентна складова), від сплати якої відповідач на користь Банку у добровільному порядку ухиляється.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 11 листопада 2014 року в задоволенні позову Банку до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором № б/н від 26.01.2007 року відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, Банк у своїй апеляційній скарзі просив рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове, яким задовольнити вимоги Банку у повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що апеляційна скарга Банку не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у повному обсязі у задоволенні позову Банку до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором у цій справі за спливом позовної давності, керувався ст. ст. 10- 11, 212, 214, 215 ЦПК України, ст. ст. 200, 257, 258, 261, 266, 267, 526, 527, 530 ЦК України та виходив із того, що права Банку порушено; ОСОБА_3 має заборгованість перед Банком за кредитним договором, проте, для звернення Банком до суду із вищезазначеним позовом сплив строк позовної давності, про застосування якого в якості підстави для відмови у задоволенні позові у цій справі просила застосувати відповідач.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки основані на доказах, поданих сторонами, до встановлених правовідносин вірно застосовані норми матеріального права, відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що відповідно до укладеного між Банком та ОСОБА_3 договору № б/н від 26.01.2007 року остання отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,0 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом (а. с. 10-16).

Банк виконав свої зобов'язання за цим договором, надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором, та платіжну карту.

Згідно із Правилами користування кредитною карткою строк дії картки вказаний на картці (місяць та рік). Картка дійсна до останнього календарного дня зазначеного місяця.

Термін дії кредитного ліміту збігається із терміном дії платіжної карти.

Відповідач, як власник карти, зобов'язана була слідкувати за витратами коштів в межах платіжного ліміту.

Проте, відповідач не виконувала своїх зобов'язань за вищезазначеним кредитним договором належним чином, у зв'язку із чим у неї виникала заборгованість перед Банком (розрахунок а.с.5-9), від сплати якої на користь Банку остання у добровільному порядку ухиляється.

Встановлено, що відповідачем було змінено прізвище "Кесарь" на "Бондарець" у зв'язку із укладенням шлюбу із ОСОБА_4 23.08.2008 року (свідоцтво про шлюб, копія а.с.31).

Із розрахунку заборгованості за кредитом станом на 31.07.2014 року вбачається, що строк погашення кредиту настав 30.07.2010 року (а.с.7).

Суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що посилання Банку на відкриття картрахунку на невизначений строк, пролонгацію договору (п. 9.12 Умов та правил надання банківських послуг а.с. 15) та продовження строку дії картки ОСОБА_3 є неспроможними, так як суперечать п. 9.4 Умов та правил надання банківських послуг.

Оскільки, кошти на картці ОСОБА_3 для продовження її дії були відсутні, операції за карткою відповідач не здійснювала та нову картку не могла отримувати і не отримувала (а.с.5-9).

Належні докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні.

Таким чином, з моменту прострочення сплати тіла кредиту - 30.07.2010 року до моменту звернення Банком з позовом 06.10.2014 році (відмітка суду на позові Банку а.с.1) встановлений законом загальний 3-річний строк позовної давності сплив 31.07.2013 року.

Суд першої інстанції правильно керувався при вирішенні цієї справи правовою позицією, висловленою Верховним судом України в постанові від 19 березня 2014 року у справі № 6-14 цс 14 та дійшов висновку, що Банком при зверненні до суду з позовом про стягнення заборгованості по кредитному договору пропущено строк позовної давності.

Доводи апеляційної скарги Банку є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а лише відображають позицію Банку, як позивача, висловлену останнім у позові і яку він та представники останнього вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань (ст. 308 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 309 ч. 3 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, лише якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення судом першої інстанції у цій справі норм процесуального права, передбачені ст. 309 ч. 3 ЦПК України, відсутні.

Рішення суду не може грунтуватись на припущеннях.

Суд першої інстанції з додержанням вимог ст.ст. 10-11,60-61 ЦПК України розглянув дану цивільну справу, а саме: в межах заявлених Банком позовних вимог та на підставі доказів сторін.

Крім того, судом першої інстанції було правильно встановлено, що за вищезазначеним кредитним договором сторонами у цій справі визначено обов'язок ОСОБА_3, як позичальника, сплачувати щомісячні платежі на користь Банку у рахунок погашення кредиту.

Останній платіж був здійснений відповідачем за вищезазначеним кредитним договором у вересні 2008 року, термін дії платіжної картки закінчився у 2010 році (а.с.6).

Відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору (правова позиція, яка висловлена Верховним Судом України від 19 березня 2014 року, справа № 6-14 цс14).

Згідно зі ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

В силу вимог ст. 267 ч. 5 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Проте, Банк не заявляв у суді першої інстанції клопотання про визнання поважними причин пропущення позовної давності, тому судом першої інстанції останнє не розглядалось.

Банк також не надав суду першої інстанції та не зазначив у своїй апеляційній скарзі доказів:

- зупинення або переривання позовної давності після моменту прострочення сплати тіла кредиту 30.07.2010 року (пред'явлення позову до суду Банком до 2014 року, наявність судового наказу про стягнення будь-якої заборгованості з відповідача за зазначеним кредитним договором у вказаний період, вчинення відповідачем дій, що свідчать про визнання боргу, як позичальника, зокрема будь-яких сплат за кредитним договором після цієї дати тощо),

- або того, що за домовленістю Банку із відповідачем у цій справі було визначено інший строк позовної давності за вищезазначеним кредитним договором, ніж загальний в силу закону - 3 (три) роки.

Останні у матеріалах цієї справи відсутні.

Сплив позовної давності, про застосування якої було заявлено у суді першої інстанції відповідачем ОСОБА_3 (а.с. 29 - 30), як стороною у справі, є підставою для відмови у позові Банку у цій справі в силу вимог ст. 267 ч. 4 ЦК України.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги Банку не грунтуються на законі та доказах, а рішення суду першої інстанції є законним та обгрунтованим, ухвалено з додержанням вимог ст. ст. 213-214 ЦПК України.

Суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами по справі, дав їм належну правову оцінку, а також дослідив надані сторонами докази і відповідно їх оцінив. Суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права, відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи.

Також суд першої інстанції правильно, з додержанням вимог ст. 88 ЦПК України, вирішив питання про розподіл судових витрат між сторонами у цій справі.

За таких обставин, судова колегія не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції або ж його зміни.

Крім того, у разі відмови Банку у задоволенні його апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у повному обсязі у цій справі, останній не має права на компенсацію за рахунок відповідача ОСОБА_3 судових витрат, понесених ним у зв'язку із розглядом справи у суді апеляційної інстанції (а.с. 43).

Керуючись ст.ст. 307-308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК "ПРИВАТБАНК " відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 11 листопада 2014 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Савченко О.В.Стрелець Л.Г.Гончар М.С.