АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2293/15 Справа № 205/6922/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - Залімська Н. В. Доповідач - Черненкова Л.А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2015 року м. Дніпропетровськ

Судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді - Черненкової Л.А.

суддів - Пономарь З.М., Петешенкової М.Ю.

при секретарі - Яловій Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 грудня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа управління Держкомзему м. Дніпропетровська про встановлення земельного сервітуту, -

В С Т А Н О В И Л А:

08 серпня 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, треті особи: виконавчий комітет Дніпропетровської міської ради, управління Держкомзему м. Дніпропетровська про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою.

16 жовтня 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом про встановлення земельного сервітуту, яку уточнив 02 грудня 2014 року і в остаточній редакції позову просив суд зобов'язати відповідача надати йому право на безоплатне, безстрокове користування частиною земельної ділянки площею 24,5 кв.м. по АДРЕСА_1 для можливості робити поточний ремонт стіни квартири № 1 в будинку А-1; земельна ділянка надається у користування має прямокутну форму та знаходиться на відстані (ширина) 2 м. від будинку А-1 та огорожі № 10, яка примикає до будинку А-1 та загальною довжиною 12,25 м. - від куту будинку А-1 продовж стіни квартири № 1 (довжина кімнат 5,6 перестінку, стіни) - 10,25 м. та у протилежну сторону від куту будинку А-1 продовж огорожі -2м; для виконання умов сервітуту відновити прохід через хвіртку в огорожі № 10, яка примикає до будинку А-1. В обґрунтування позову позивач посилався на те, що відповідно до договору купівлі-продажу від 11.11.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО ОСОБА_4 йому належить 32/100 частини домоволодіння АДРЕСА_1 та земельна ділянка розміром 0,0124 га та 0,0411 га передані для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Згідно довідки КП «ДМБТІ» від 22.04.2014 року за № 4186, до складу 32/100 частин вищезазначеного домоволодіння входить: у житловому будинку літ. А-1 квартира № 1 прим. 1 - тамбур, 2 - туалет, 3 - коридор, 4- кухня, 5, 6, 7 - житлові кімнати, загальною площею 62,9 кв.м.; ґанок літ аі; гараж літ Е, літня кухня літ. Ж, навіси літ. С,Ф; душ Т; вбиральня літ. У; сарай (тимчасовий) літ. Ц; споруди № 12, 13; в загальному користуванні споруди №4, 9, 10, 11,1. Земельна ділянка, яка межує зі стіною житлового будинку А-1, а саме квартирою № 1, належить співвласнику домоволодіння АДРЕСА_1 відповідачу на підставі Державного акту про право власності на землю. Деякий час після купівлі частини домоволодіння, позивач проходив через хвіртку в огорожі зі сторони своєї квартири робити поточний ремонт. Але потім відповідач зробила цементну підпорку хвіртки, тим самим, позбавив його можливості обслуговувати стіну свого будинку, робити поточний ремонт.

29 жовтня 2014 року до надійшла заява від позивача про залишення без розгляду позовних вимог про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 жовтня 2014 року позов ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою - залишено без розгляду.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 грудня 2014 року ухвалено: в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про встановлення земельного сервітуту - відмовити.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, яким задовольнити позов, посилаючись на те, що судом було неправильно застосовано норми матеріального права. що призвело до неправильного вирішення справи.

В запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі представника за довіреністю ОСОБА_5 просить апеляційну скаргу відхилити, рішення суду залишити без змін, посилаючись на необґрунтованість та безпідставність доводів апеляційної скарги, вважає рішення суду законним та обґрунтованим.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах та межах позовних вимог, вважає за необхідне її відхилити з наступних підстав.

Згідно ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 11.11.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО ОСОБА_4, ОСОБА_2 належить 32/100 частини домоволодіння АДРЕСА_1 та земельна ділянка розміром 0,0124 га та 0,0411 га передані для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Згідно довідки КП «ДМБТІ» від 22.04.2014 року за № 4186 до складу 32/100 частин вищезазначеного домоволодіння входить: у житловому будинку літ. А-1 квартира № 1 прим. 1 - тамбур, 2 - туалет, 3 - коридор, 4- кухня, 5, 6, 7 - житлові кімнати, загальною площею 62,9 кв.м.; ґанок літ аі; гараж літ Е, літня кухня літ. Ж, навіси літ. С,Ф; душ Т; вбиральня літ. У; сарай (тимчасовий) літ. Ц; споруди № 12, 13; в загальному користуванні споруди № 4, 9, 10, 11,1. ОСОБА_3 є власником 23/100 частини домоволодіння, яке розташоване а адресою: АДРЕСА_1, дана частина домоволодіння їй належить на праві приватної власності, що підтверджується свідоцтвом про право власності від 14.10.1996 року. В 1999 році з урахуванням розробленого проекту розподілу земельної ділянки домоволодіння, землевпорядної документації та відповідно до рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 17.12.1998 року № 2477, вона отримала безоплатно у приватну власність земельну ділянку у розмірі 0,0481 га, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю від 16.03.1999 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 022126. Належна відповідачу на праві власності земельна ділянка межує зі стіною житлового будинку А-1, а саме квартирою № 1, належною позивачу. Деякий час після купівлі частини домоволодіння, позивач проходив через хвіртку в огорожі зі сторони своєї квартири робити поточний ремонт, але потім відповідач зробила цементну підпорку хвіртки, тим самим, позбавив його можливості обслуговувати стіну свого будинку, робити поточний ремонт.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що для встановлення земельного сервітуту Закон України "Про землеустрій", встановлює обов'язковість розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення в натурі (на місцевості) меж земель, обтяжених земельним сервітутом. Однак, зазначені вимоги законодавства позивачем не були дотримані. З наданих сторонами доказів вбачається, що позивач не звертався належним чином до відповідача у відповідності до ст. 402 ЦК України з пропозицією укладення договору про встановлення земельного сервітуту, сторони не вирішували питання про укладення договору сервітуту у встановленому порядку, а оскільки порядок укладення договору сервітуту не виконаний, то звернення позивача з позовом до суду про встановлення такого сервітуту на даний час є передчасним. Матеріалами справи встановлено, що позивач вимагає встановлення земельного сервітуту для надання права проходу для обслуговування та поточного ремонту стіни своєї квартири. Закон вимагає від позивача надання суду доказів того, що нормальне використання земельної ділянки неможливо без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки. При цьому слід довести, що задоволення потреб позивача неможливо здійснити яким-небудь іншим способом. Крім того, позивач не надав суду належних та допустимих доказів щодо варіанту встановлення земельного сервітуту, його істотних умов із зазначенням способу обтяження земельної ділянки відповідача, який б був найменш обтяжливим для відповідача, що свідчить про недотримання ним положень ч. 4 ст. 98 ЗК України. За вказаних обставин, оцінивши досліджені докази у свій сукупності, суд приходить до висновку про безпідставність заявлених позивачем позовних вимог, у зв'язку із чим у задоволенні його позову слід відмовити.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно вирішив спір.

Спірні правовідносини виникли у сторін щодо встановлення земельного сервітуту.

Визначення змісту та види права земельного сервітуту і порядок його встановлення закріплено в статтях 98,99,100 ЗК України.

При розгляді спорів щодо встановлення земельного сервітуту суд має встановити, чи можливе нормальне господарське використання земельної ділянки, яка належить позивачеві, без обтяження сервітутом. Це має істотне значення, оскільки за наявності альтернативних варіантів використання землі без встановлення сервітуту суд повинен відмовити в задоволенні позову.

В процесі розгляду спору істотне значення має доведеність обставин необхідності встановлення сервітуту, а також того, що єдино можливим способом задоволення потреб позивача на використання власної земельної ділянки є саме встановлення сервітуту. Доказом може бути висновок експерта. За наявності кількох варіантів сервітуту в кожному випадку суд повинен вибрати найменш обтяжливий.

Позивач не просив суд призначити земельно-технічну експертизу для встановлення земельного сервітуту у судовому порядку.

Власник земельної ділянки, щодо якої встановлено земельний сервітут, має право на відшкодування збитків, заподіяних встановленням земельного сервітуту (частина четверта статті 101 ЗК). Іншими словами, встановлення сервітуту на законних підставах не звільняє особу, на користь якої встановлено земельний сервітут, від обов'язку відшкодувати збитки, заподіяні встановленням такого сервітуту, незалежно від того, є сервітут платним або безплатним.

При визначенні умов сервітуту необхідно враховувати витрати власника (володільця) земельної ділянки щодо сплати орендної плати земельного податку, утримання прибудинкової території і т. ін. в частині тієї площі, на якій встановлено земельний сервітут.

Позивач не пропонував відповідачу відшкодування збитків, заподіяних встановленням сервітуту.

Статтею 99 ЗК України встановлено види права земельного сервітуту. Ці положення слід одночасно тлумачити як такі, що встановлюють підстави, за наявності яких можливе звернення з вимогою про встановлення сервітуту. Підписання договору про надання права обмеженого користування земельною ділянкою є недостатнім для виникнення сервітуту. Земельний сервітут виникає тільки після його державної реєстрації шляхом внесення запису до бази даних державного реєстру земель (пункт 4 постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року N 1088 "Про створення єдиної системи державної реєстрації земельних ділянок, нерухомого майна та прав на них у складі державного земельного кадастру").

Оскільки земельний сервітут підлягає державній реєстрації, то має бути кадастровий проект земельної ділянки щодо встановлення земельного сервітуту, однак такий проект позивачем не замовлявся і в наявності він відсутній.

Сутність права на чужу річ полягає у встановленні спеціального режиму щодо речі (частина п'ята статті 403 ЦК) та наданні особливого захисту володільцю сервітуту (частина шоста статті 403 ЦК), в тому числі встановленні спеціальних випадків його припинення (стаття 406 ЦК).

Судова колегія встановила і це підтверджується матеріалами справи, що сторони є співвласниками домоволодіння АДРЕСА_1, а саме: позивач з 11 листопада 2008 року, а відповідач з 14 жовтня 1996 року. Сторони також є власниками суміжних земельних ділянок в цьому домоволодінні, а саме: позивач є власником земельної ділянки площею 535 м (розміром 0,0124 га і 0,411 га) за цільовим призначенням: обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд на підставі договору купівлі-продажу від 11 листопада 2008 року у відповідності до якого зроблена відмітка в Державних актах на право власності на земельну ділянку та зареєстрованих 30.09.2013 року в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за кадастровими номерами :08?613:049 та :08?613:048 (а.с.12-17); відповідач є власником земельної ділянки площею 0,0481 га за цільовим призначенням: обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд на підставі. Державного акту на право приватної власності на землю від 16 березня 1999 року, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської Ради народних депутатів № 2477 від 17.12.1998 року (а.с.32).

Позивачем не надано доказів того, що нормальне господарське використання земельної ділянки, яка йому належить, неможливе без обтяження сервітутом; сервітут, який встановлюється, є найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений; чи не призводить встановлення сервітуту до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений сервітут, права користування, володіння та розпорядження.

Відповідно до ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

Згідно з ст. 402 ЦК України визначено порядок встановлення сервітуту, сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.

Таким чином, судове рішення є окремою формою сервітуту.

Відповідно до ст. 404 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатація ліній електропередачі, зв'язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорація тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту.

Згідно з п.п. 1,2 ст. 98 ЗК України право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими.

З аналізу положень ст. ст. 401, 402 ЦК України випливає, що підставою для встановлення судом земельного сервітуту є недосягнення домовленості сторін.

Вказане кореспондується зі ст. 100 ЗК України, відповідно до якої власник або землекористувач земельної ділянки має право вимагати встановлення земельного сервітуту для обслуговування своєї земельної ділянки. Земельний сервітут встановлюється за домовленістю між власниками сусідніх земельних ділянок на підставі договору або за рішенням суду. Право земельного сервітуту виникає після його державної реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на земельну ділянку.

Згідно роз'яснення у п. 38 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», відповідно до якого саме позивач має довести, що повноцінне використання своєї земельної ділянки неможливе без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки; що задоволення потреб сервітуарія неможливо здійснити в інший спосіб; що відповідно до частини третьої статті 402 ЦК України він не досяг з відповідачем домовленості про встановлення сервітуту та про його умови.

Таким чином, позивач повинен був звернутися до відповідача з пропозицією про укладання договору про земельний сервітут, повинен був запропонувати відповідачу договір, в якому були б зазначені умови та порядок використання земельної ділянки, який би підтверджувався кадастровим проектом виділення чужої земельної ділянки, а у разі відмови відповідача укласти такий договір, позивач має право звернутися з позовом до суду.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку судова колегія дійшла висновку, що з матеріалів справи не вбачається, що позивач звертався належним чином до відповідача у відповідності до ст. 402 ЦК України з пропозицією укладення договору про встановлення земельного сервітуту, сторони не вирішували питання про укладення договору сервітуту у встановленому порядку, а оскільки порядок укладення договору сервітуту не виконаний, то звернення позивача з позовом до суду про встановлення такого сервітуту на даний час є передчасним.

Відповідно до ст. 98 ч. 4 ЗК України земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.

Зазначена норма зобов'язує сторін чітко визначати межі ділянки, на які встановлюється земельний сервітут, з метою узгодження найменш обтяжливого способу використання земельного сервітуту, що є його істотною умовою.

В той же час, у відповідності до статті 2 Закону України "Про землеустрій", землеустрій проводиться в обов'язковому порядку на землях усіх категорій незалежно від форми власності в разі, зокрема встановлення в натурі (на місцевості) меж земель, обмежених у використанні і обмежених (обтяжених) правами інших осіб (земельні сервітути).

Відповідно до ч. 2 ст. 55 Закону України "Про землеустрій", встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Таким чином, для встановлення земельного сервітуту Закон України "Про землеустрій", встановлює обов'язковість розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення в натурі (на місцевості) меж земель, обтяжених земельним сервітутом.

У вирішенні спорів про встановлення сервітуту обов'язок обґрунтування площі і меж чужої земельної ділянки, встановлення сервітуту на яку вимагає позивач, а також виготовлення проекту технічного (кадастрового) плану спірної земельної ділянки покладається на позивача. Складовою договору про встановлення земельного сервітуту має бути план земельної ділянки. Користування сервітуарієм чужою земельною ділянкою без відповідної технічної документації та без визначення на місцевості меж дії земельного сервітуту не відповідає вимогам закону.

Однак, зазначені вимоги законодавства позивачем не були дотримані.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, що не є підставою для скасування або зміни рішення суду.

Судова колегія вважає, що рішення суду є законним і обґрунтованим, постановлено у відповідності з вимогами закону та не має підстав для його скасування, і доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст.303,304, п.1 ч.1 ст.307, ст. 308, ч.1 п.1 ст.314, 317,319, ч.1 ст.218 ЦПК України, судова колегія, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 грудня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя Л.А. Черненкова

Судді М.Ю. Петешенкова

З.М. Пономарь