У х в а л а

іменем україни

25 березня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Колодійчука В.М.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Галицької районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, Львівське комунальне підприємство «Старий Львів», управління охорони історичного середовища Львівської міської ради, про зобов'язання вчинити певні дії за касаційною скаргою Галицької районної адміністрації Львівської міської ради на рішення Галицького районного суду м. Львова від 25 червня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 23 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року Галицька районна державна адміністрація Львівської міської ради (далі ‒ Галицька РДА) звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що ОСОБА_3 є основним наймачем квартири АДРЕСА_1. 12 жовтня 2011 року представниками Львівського комунального підприємства «Старий Львів» (далі ‒ ЛКП «Старий Львів»), яке є балансоутримувачем зазначеного будинку, виявлено факт самовільного утворення віконного отвору у стіні кухні зазначеної квартири зі сторони внутрішнього подвір'я цього будинку, про що складено відповідний акт. Розпорядженням Галицької РДА від 05 вересня 2013 року її зобов'язано за власні кошти закласти указаний віконний отвір.

Ураховуючи те, що відповідачка добровільно не виконала вимоги зазначеного розпорядження, а спірний будинок є пам'яткою культурної спадщини, письмового договору на такі дії не було, позивач з посиланням на ст. 152 ЖК УРСР, Закон України «Про охорону культурної спадщини» просив зобов'язати її за власні кошти закласти віконний отвір у стіні приміщення кухні.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 25 червня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 23 жовтня 2014 року, у задоволенні позову Галицької районної адміністрації Львівської міської ради відмовлено.

У касаційній скарзі Галицька районна адміністрація Львівської міської ради просить скасувати судові рішення, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, й ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що відповідачка не вчиняла дій по самовільному утворенню віконного отвору у стіні квартири АДРЕСА_1, який було вчинено раніше, тому вона не повинна його закладати, а, крім того, вона не є власником квартири і положення ст. 152 ЖК УРСР на неї не розповсюджується.

Проте з таким висновком судів погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що багатоквартирний будинок АДРЕСА_2 є пам'яткою культурної спадщини. ОСОБА_3 є основним наймачем квартири № 5 у цьому будинку.

12 жовтня 2011 року представники ЛКП «Старий Львів», яке є балансоутримувачем зазначеного будинку, виявили факт самовільного утворення віконного отвору у приміщенні кухні зазначеної квартири, про що склали відповідний акт та зобов'язали ОСОБА_3 надати дозвільну документацію на проведення ремонтних робіт.

15 березня 2012 року ЛКП «Старий Львів» направило відповідачу попередження, яким зобов'язало її привести віконний отвір до попереднього стану.

Висновком міжвідомчої комісії, затвердженим розпорядженням Галицької РДА від 05 вересня 2013 року, встановлено, що ОСОБА_3 як основний квартиронаймач облаштувала віконний отвір з квартири АДРЕСА_1, зокрема з приміщення кухні, а тому зобов'язана за власні кошти цей отвір закласти.

Відповідно до ст. 22 Закону України «Про охорону культурної спадщини» пам'ятки, їхні частини, пов'язане з ними рухоме та нерухоме майно забороняється зносити, змінювати, замінювати, переміщувати (переносити) на інші місця.

Частиною 1 ст. 26 зазначеного Закону встановлено, що консервація, реставрація, реабілітація, музеєфікація, ремонт, пристосування пам'яток національного значення здійснюються лише за наявності письмового дозволу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини, на підставі погодженої з ним науково-проектної документації.

Пунктом 1.4.1 Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року № 76, встановлено, що переобладнання і перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень дозволяється робити після одержання дозволу виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів відповідно до законодавства.

Згідно з п. 4 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року № 572, власники, наймачі (орендарі) приміщень житлових будинків і гуртожитків мають право, зокрема, на переобладнання і перепланування житлових і підсобних приміщень, балконів і лоджій за відповідними проектами без обмеження інтересів інших громадян, які проживають у будинку, гуртожитку, з дозволу власника будинку (квартири), власника гуртожитку (житлового приміщення у гуртожитку) та органу місцевого самоврядування, що видається в установленому порядку.

Отже, для проведення робіт з переобладнання та перепланування багатоквартирного будинку АДРЕСА_2 необхідно оформити відповідну дозвільну документацію.

Наведеного суди не врахували та у порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України не дали оцінки доводам позивача про те, що ОСОБА_3, яка є основним квартиронаймачем, не отримувала дозволу на перепланування спірної квартири та вказаного вище житлового будинку. При цьому факт самовільного утворення віконного отвору не заперечується сторонами та встановлено судами.

Висновок судів про неможливість покладення на ОСОБА_3 обов'язку з закладки віконного отвору, оскільки вона його не вчиняла, є передчасним, оскільки вона є основним наймачем квартири АДРЕСА_1, користується нею, тому зобов'язана утримувати це житло в належному стані.

Отже, відмовляючи у задоволенні позову, суди у порушення вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України доводів сторін по суті позовних вимог не перевірили; фактичні обставини справи, від яких залежить правильне вирішення спору, належним чином не встановили; не визначились які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, правовідносини між сторонами не визначені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування.

Відповідно до ч. 1 ст. 338 ЦПК України, оскільки порушення закону допущені як районним судом, так і апеляційним, справа підлягає направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Галицької районної адміністрації Львівської міської ради задовольнити частково.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 25 червня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 23 жовтня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

В.М. Колодійчук

О.В. Умнова

І.М. Фаловська