Номер провадження: 22-ц/785/2106/15
Головуючий у першій інстанції Погорєлов І. В.
Доповідач Кравець Ю. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.01.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді - Кравця Ю.І.,

суддів: Мартинової К.П., Оверіної О.В.,

з участю секретаря судового засідання - Желєзнова В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, виділення внатурі та визнання права власності, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Іванівського районного суду Одеської області від 01 жовтня 2014 року -

встановила :

Позивачка звернулася до суду із позовною заявою до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, виділення внатурі та визнання права власності. В своєму позові вона посилалася на наступні обставини. 08 березня 2003 року позивачка уклала шлюб із відповідачем ОСОБА_3, що підтверджується копією свідоцтва про одруження. Від шлюбу сторони мають двох малолітніх дітей - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5,ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується копіями свідоцтв про народження. За час шлюбу, а саме 02 грудня 2003 року, позивачка та відповідач придбали житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований в АДРЕСА_2 на земельній ділянці розміром 900 кв. м. по фактичному використанню. Житловий будинок оформлений та зареєстрований на ім'я чоловіка, що підтверджується копією договору купівлі-продажу та копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно. Позивачка звернулась до суду, так як добровільної згоди, щодо поділу майна в натурі сторони не досягли, а тому згідно уточненого позову просить виділити їй ? частину житлового будинку АДРЕСА_2 в натурі, а саме кімнату під № 1-3 20,4 кв. м., кімнату № 1-4 11,7 кв. м., коридор № 1-1 5,8 кв. м, веранду № І 13,5 кв. м., літня кухня літера Б, визначити їй ОСОБА_2 порядок користування земельною ділянкою площею 0,09 га , яка знаходиться за адресою : АДРЕСА_2, відповідно до до висновку № СЕ-2-1-90/14 додаткової судової земельно-технічної експертизи від 28.05.2014 року другий варіант відповідно додатку № 3 до висновку № СЕ-2-1-90/14, що фактично складає 63/100 частини спільного майна подружжя.

Рішенням Іванівського районного суду Одеської області від 01 жовтня 2014 року позов задовлено. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 63/100 частин будинку АДРЕСА_2 та виділити у її власність в натурі: кімнату під № 1-3 20.4 кв.м., кімнату № 1-4 11,7 кв.м. коридор № 1-1 5,8 кв.м., веранду № І 13,5 кв.м. літню кухню літера Б, що відповідає висновку № СЕ-2-1-60/13 від 24.12.2013 року судової будівельно-технічної експертизи та додатку № 1 до цього висновку. Зобов'язано ОСОБА_2 сплатити ОСОБА_3 за недоотриману частину у житловому будинку та надвірній будівлі 13 833 гривень. Визначено ОСОБА_6 порядок користування земельною ділянкою площею 196,10 кв.м та земельна ділянка площею 365,20 кв.м. , яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, відповідно до висновку № СЕ-2-1-90/14 додаткової судової земельно-технічної експертизи від 28.05.2014 року другий варіант відповідно додатку № 3 до висновку № СЕ-2-1-90/14 та межі земель. Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій з посиланням на порушення, при ухваленні оскаржуваного рішення, норм процесуального та не правильне застосування матеріального права, просить рішення Іванівського районного суду Одеської області від 01 жовтня 2014 року скасувати, ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення районного суду не відповідає. Судом встановлено, що 08 березня 2003 року позивачка уклала шлюб із відповідачем ОСОБА_3, що підтверджується копією свідоцтва про одруження. Від шлюбу сторони мають двох малолітніх дітей - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5,ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується копіями свідоцтв про народження. 02 грудня 2003 року в період перебування у шлюбі із відповідачкою було придбано житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований в АДРЕСА_2 на земельній ділянці розміром 900 кв. м. по фактичному використанню. Житловий будинок оформлений та зареєстрований на ім'я чоловіка, що підтверджується копією договору купівлі-продажу та копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно. Позивачка по справі позивається до відповідача про поділ спільного майна подружжя, в свою чергу відповідач по справі заперечує, що спірне майно є спільною власністю подружжя, вказуючи на те, що це є його особисте майно, яке не підлягає поділу. Ухвалюючи рішення про поділ майна подружжя, суд першої інстанції визнав спірне майна сумісною власністю подружжя та при його поділі вирішив відійти від рівності часток подружжя у спільному майні.

Проте з таким висновком суду погодитись не можна з наступних підстав.

В оскаржуваному рішенні не вказано жодної норми права та обставин на підставі яких районний суд вирішив відійти від рівності часток подружжя у спільному майні.

Крім того, при вирішенні спору суд першої інстанції не уточнив підстав позову та позовних вимог, та у порушення статті 11 ЦПК України вийшов за межі позовних вимог. Зобов'язуючи позивачку сплатити ОСОБА_3 13833 грн. за недоотриману частину у житловому будинку та надвірні будівлі, районий суд не звернув увагу на відсутність її згоди на виплату та на не внесення коштів на депозитний рахунок суду. Разом з тим, суд правильно встановив, що спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя та відхилив доводи відповідача про те, що будинок є його особистою власністю та не підлягає поділу. З огляду на наступне.

Позивачкою суду надано достатньо доказів на підтвердження тієї обставини, що житловий будинок АДРЕСА_2 є власністю подружжя, оскільки відповідно до ч.1 ст. 60 Сімейного кодексу України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Підставою набуття подружжям права спільної сумісної власності є лише одна обставина: набуття (придбання) майна за час шлюбу, крім випадків встановлених законом або договором. Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, що означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов'язанні доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте ними у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбане під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім'я одного з подружжя не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя, тобто якщо у відповідному документі власником чи набувачем вказано лише чоловіка, це ще не означає, що він є одноосібним власником майна.

При цьому суд правомірно відхилив доводи відповідача що спірне майно являється його особистою власністю з огляду на наступне.

Відповідачем підтверджена та обставина, що 13 серпня 2003 року ОСОБА_7, ОСОБА_8 , ОСОБА_3 та ОСОБА_9 продали належну їм на праві спільної часткової власності квартиру АДРЕСА_1 Україна за 15800 гривень. Дана обставина підтверджується копією договору купівлі-продажу. Однак, відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Посилання відповідача, що за грошові кошти від проданої квартира АДРЕСА_1, відповідачем було придбано будинку АДРЕСА_2, не можуть бути прийняті судом до уваги так як дана обставина позивачем не доведена та є припущенням, оскільки виходячи з зазначеного позивачем, квартира належала йому та іншим трьом членам сім'ї, тобто у кожного було по ? частині в належній їм на той час квартирі. Дану квартиру продано за 15800 тисяч гривень, що підтверджується договором купівлі-продажу, отже кожному із співласників належить по 3950 гривень. Виходячи з цього посилання позивача не підтверджуються, оскільки спірний будинок був придбаний за 18098 гривень, що підтверджується договором. Таким чином доводи відповідача, що він та інші співвласники квартири надали, свої кошти для купівлі-будинку, є необґрунтованими, так як сума коштів трьох учасників купівлі-продажу (3950 гривень*3=11850 гривень) не вистачає на купівлю-продаж спірного будинку, тому суд надавши належну оцінку доводам відповідача по справі дійшов висновку, що вони не доведені налижним чином, та є спростованими судом, оскільки не доводять ту обставину що вказаний будинок є особистою приватною власністю відповідача по справі.

В ході розгляду справи в судді в апеляційній інстанції колегією судів було усунуто порушення районного суду та уточнено позовні вимоги та підставу позову. Так, позивачка просила поділити спільне майно подружжя відійшовши від рівності часток подружжя з посиланням на те, що на її утриманні перебувають двоє неповнолітніх дітей. Вирішуючи питання щодо збільшення частки дружини у спільній сумісній власності подружжя колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Оскільки позивачка не надала належних доказів про наявність обставин, що мають істотне значення, або що вона отримує аліменти на утримання дітей та що їх розмір не достатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування, то її частка у спільному майні не може бути збільшена.

Таким чином позов підлягає частковому задоволенню.

Спільне майно подружжя: будинок АДРЕСА_2 підлягає поділу в рівних частках.

Розглядаючи вимоги, щодо виділу в натурі частини будинку а саме: кімнату під № 1-3 20.4 кв.м., кімнату № 1-4 11,7 кв.м. коридор № 1-1 5,8 кв.м., веранду № І 13,5 кв.м. літню кухню літера Б, та визначення ОСОБА_2 порядкк користування земельною ділянкою, колегія суддів дійшла висновку, що вони не підлягають задоволенню, оскільки такий виділ не відповідає рівності часток у спільному майні подружжя.

Суди розглядають цивільні справи відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України, тобто в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести допустимими та належними доказами ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Оскільки неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права призвело до неправильного вирішення спору рішення районного суду на підставі п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задовлення позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 307, 308, 309, 313, 317 ЦПК України, судова колегія

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Іванівського районного суду Одеської області від 01 жовтня 2014 року скасувати і ухвалити нове.

Позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, виділення внатурі та визнання права власності - задовольнити частково.

Поділити спільне майно подружжя: будинок АДРЕСА_2 в рівних частках.

Визнати за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 право власності по ? частки будинку АДРЕСА_2, за кожним.

В решті позову відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Головуючий Ю.І.Кравець

Судді К.П.Мартинова

О.В.Оверіна