У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Колодійчука В.М.,

суддів: Висоцької В.С., Гримич М.К., Умнової О.В., Фаловської І.М.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_5 до управління освіти, сім'ї, молоді та спорту Верховинської районної державної адміністрації про визнання незаконним наказу про звільнення та поновлення на роботі, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 01 липня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 04 вересня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року ОСОБА_5 звернулась до суду із указаним позовом, у якому просила суд визнати незаконним наказ відповідача від 25 лютого 2014 року № 59-к про звільнення її з посади вчителя географії Ільцівської загальноосвітньої школи I-III ступенів Верховинського району Івано-Франківської області та поновити її на роботі на вказаній посаді. Позовні вимоги мотивувала тим, що з 05 квітня 1972 року працювала в Ільцівській загальноосвітньої школі І-ІІІ ступенів Верховинського району на посаді вчителя, а до дня звільнення - вчителем географії. Наказом начальника управління освіти, молоді та спорту Верховинської районної державної адміністрації від 25 лютого 2014 року № 59-к її було звільнено з роботи за ст. 38 КЗпП України з ініціативи працівника. Про видання цього наказу їй відомо не було, під наказом про його ознайомлення відсутній її підпис, копію наказу їй не видано та не надіслано поштою. Вважає, що приводом для видання такого наказу послугувало те, що 25 лютого 2014 року її та її дочку бійці самооборони Верховинського району, увірвавшись до приміщення школи, нічого не пояснюючи, погрожуючи розправою, силою провели через усе село до місцевого будинку культури. Продовжуючи свої незаконні дії, з погрозами, із застосуванням до неї фізичної сили, примусили її написати заяву про звільнення з посади вчителя, яку в подальшому передали до відділу освіти Верховинської РДА, де, без пояснень позивачки і без виклику до відділу, видали наказ про її звільнення. Вважає цей наказ незаконним, таким, що порушує її інтереси та конституційні права, і видача цього наказу проведена з грубим порушенням трудового законодавства. Також зазначала, що під час таких дій їй були спричинені тілесні ушкодження у вигляді перелому лівої руки.

Рішенням Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 01 липня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 04 вересня 2014 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати оскаржувані судові рішення, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, виходив з того, що звільнення позивача із займаної посади проведено уповноваженим органом і відповідно до вимог законодавства.

Проте погодитись із такими висновками судів не можна, оскільки суди дійшли їх з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону рішення судів попередніх інстанцій не відповідають.

Судами встановлено, що ОСОБА_5 з 05 квітня 1972 року працювала в Ільцівській загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів Верховинського району на посаді вчителя.

Наказом начальника управління освіти, молоді та спорту Верховинської районної державної адміністрації від 25 лютого 2014 року № 59-к її було звільнено з роботи за ст. 38 КЗпП України з ініціативи працівника.

Згідно зі ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу, власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

У пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз'яснено, що у справах про звільнення за ст. 38 КЗпП суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору. Працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації. Якщо після закінчення строку попередження трудовий договір не був розірваний і працівник не наполягає на звільненні, дія трудового договору вважається продовженою.

Разом з тим згідно з наказом про звільнення ОСОБА_5 її звільнено із займаної посади з 25 лютого 2014 року, тобто з дати написання заяви про звільнення, що є порушенням ст. 38 КЗпП України.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Посилання судів на те, що звернення позивача до правоохоронних органів щодо написання нею заяви про звільнення під тиском бійців самооборони Верховинського району не свідчать про відсутність угоди між сторонами про звільнення позивача, є припущенням, оскільки при ознайомленні з наказом від 25 лютого 2014 року про її звільнення вона висловила свою незгоду з ним (а. с. 45).

Ухвалювати судові рішення, ґрунтуються на припущеннях, заборонено ч. 4 ст. 60 ЦПК України.

У порушення вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України суди на вказані вимоги закону уваги не звернули та не врахували, що факт звернення позивача до правоохоронних органів сам по собі свідчить про відсутність угоди між сторонами про звільнення. Разом з тим у матеріалах справи відсутні будь-які дані щодо проведення цими органами перевірок дотримання відповідачем трудового законодавства при звільненні позивача.

Враховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом не встановлені, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 01 липня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 04 вересня 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.М. Колодійчук
Судді:В.С. Висоцька
М.К. Гримич
О.В. Умнова
І.М. Фаловська