Ухвала

іменем україни

17 червня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Іваненко Ю.Г., Маляренка А.В.,

Парінової І.К., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Секретаріату Кабінету Міністрів України, Автопідприємства Господарсько-фінансового департаменту Секретаріату Кабінету Міністрів України, третя особа - Господарсько-фінансовий департамент Секретаріату Кабінету Міністрів України, про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 03 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 14 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що він перебував у трудових відносинах із Автопідприємством Господарсько-фінансового департаменту Секретаріату Кабінету Міністрів України (далі - АП ГФД СКМ України), працюючи на посаді директора цього підприємства на підставі трудового контракту. Наказом міністра Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року № 811-к його звільнено з роботи на підставі п. 8 ч. 1 ст. 36 КЗпП України з підстав, передбачених контрактом. Причиною звільнення стала доповідна записка директора Господарсько-фінансового департаменту ОСОБА_4 від 29 жовтня 2014 року про порушення ним трудового законодавства під час звільнення іншого працівника. Вважає своє звільнення незаконним, а зазначений наказ про звільнення - протиправним, винесеним з порушенням вимог трудового законодавства, адже він як директор автопідприємства виконував належним чином покладені на нього трудовим контрактом обов'язки. За таких обставин просив скасувати наказ від 30 жовтня 2014 року № 811-к про його звільнення з роботи; поновити його на роботі на посаді директора АП ГФД СКМ України з 31 жовтня 2014 року; поновити дію трудового контракту від 28 січня 2013 року та стягнути з відповідача на свою користь середньомісячну заробітну плату за час вимушеного прогулу, починаючи з 08 листопада 2014 року.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 03 березня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 14 квітня 2015 року, позов залишено без задоволення.

У касаційній скарзі позивач просить скасувати судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити у повному обсязі, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зміст ухвали суду апеляційної інстанції передбачено в ст. 315 ЦПК України, в якій, зокрема, зазначаються узагальнені доводи та заперечення осіб, які беруть участь у справі; встановлені судом першої інстанції обставини; мотиви, з яких апеляційний суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався; у разі відхилення апеляційної скарги зазначаються мотиви її відхилення.

Проте оскаржувані судові рішення зазначеним нормам процесуального права не відповідають.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що наказом міністра Кабінету Міністрів України від 28 січня 2013 року № 70-к ОСОБА_3 призначено на посаду директора АП ГФД СКМ України на умовах контракту.

28 січня 2013 року між ГФД СКМ України та ОСОБА_3 укладено контракт, згідно зі змістом якого, зокрема, додатковою підставою дострокового припинення трудового договору передбачено випадки звільнення керівника з посади у разі одноразового грубого порушення керівником законодавства чи обов'язків, передбачених контрактом, в результаті чого для АП ГФД СКМ України настали значні негативні наслідки.

Наказом ГФД СКМ України від 30 жовтня 2014 року № 66 розірвано укладений 28 січня 2014 року між ГФД СКМ України та ОСОБА_3 контракт.

Наказом міністра Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року № 811-к ОСОБА_3 звільнено з роботи з посади директора АП ГФД СКМ України з підстав, передбачених контрактом, згідно з п. 8 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

Підставою звільнення ОСОБА_3 слугувала доповідна записка директора ГФД СКМ України ОСОБА_4 від 29 жовтня 2014 року.

Відповідно до змісту вищевказаної доповідної записки директор АП ГФД СКМ України ОСОБА_3 видав накази від 09 квітня 2013 року № 109 та від 11 квітня 2013 року № 112 про притягнення ОСОБА_5 до дисциплінарної відповідальності та застосування заходу стягнення у вигляді догани. Зазначені накази стали підставою для видання наказу від 08 травня 2013 року № 144 про притягнення ОСОБА_5 до дисциплінарної відповідальності та застосування заходу стягнення у вигляді звільнення на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_213/ed_2015_04_05/pravo1/KD0001.html?pravo=1>. Однак, як зазначено в доповідній записці, вказані накази були видані з порушенням вимог законодавства про працю, що призвело до незаконного звільнення ОСОБА_5

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 13 березня 2014 року, яке набрало законної сили, скасовано накази директора АП ГФД СКМ України ОСОБА_3 від 09 квітня 2013 року № 109 та від 11 квітня 2013 року № 112 про притягнення ОСОБА_5 до дисциплінарної відповідальності та застосування заходу стягнення у вигляді догани; скасовано наказ в.о. директора АП ГФД СКМ України від 08 травня 2013 року № 144 про притягнення ОСОБА_5 до дисциплінарної відповідальності та застосуванню заходу стягнення у вигляді звільнення на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_213/ed_2015_04_05/pravo1/KD0001.html?pravo=1> з 08 травня 2013 року; поновлено ОСОБА_5 на посаді диспетчера АП ГФД СКМ України з 08 травня 2013 року; стягнуто з АП ГФД СКМ України на користь ОСОБА_5 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період із 08 травня 2013 року до 13 березня 2014 року у розмірі 35 973 грн 80 коп., а також 1 тис. грн на відшкодування завданої моральної шкоди.

На виконання наказу директора ГФД СКМ України від 24 квітня 2014 року № 28 створено комісію з метою проведення службової перевірки наявності фактів, зазначених у зверненні адвоката Гелли С.В. від 14 квітня 2014 року щодо порушення директором АП ГФД СКМ України ОСОБА_3 вимог законодавства про працю при вирішенні питання про застосування заходів дисциплінарного впливу, у тому числі звільнення ОСОБА_5, якою встановлено неможливість надання висновку про наявність вини ОСОБА_5, оскільки не надано матеріалів , якими б вона підтверджувалась. Крім того, встановлено, що під час прийняття рішення про оголошення догани було порушено вимоги ч. 2 ст. 149 КЗпП України щодо врахування обставин, за яких вчинено проступок, і попередньої роботи працівника, а також вини працівника. Разом з тим встановлено, що наказ АП ГФД СКМ України від 09 квітня 2013 року № 109 про оголошення догани диспетчеру ОСОБА_5 видано без попереднього отримання згоди профспілкового комітету, як того вимагає ч. 2 ст. 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_272/ed_2014_12_28/pravo1/T991045.html?pravo=1>, зазначене питання профком розглянув лише 11 квітня 2013 року та видано з порушенням вимог законодавства, про що свідчить акт службової перевірки від 05 травня 2014 року.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 27 жовтня 2014 року стягнуто з АП ГФД СКМ України на користь ОСОБА_5 середній заробіток за час затримки виконання рішення Оболонського районного суду м. Києва від 13 березня 2014 року у розмірі 7 362 грн 08 коп., оскільки фактично рішення виконано лише 15 травня 2014 року.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у цій справі, суд виходив з того, що внаслідок незаконних наказів директора АП ГФД СКМ України ОСОБА_3 автопідприємство зазнало збитків у розмірі 44 335 грн 88 коп.

Водночас суд виходив з того, що хоча наказ в.о. директора АП ГФД СКМ України від 08 травня 2013 року № 144 не був підписаний особисто ОСОБА_3, однак він був підписаний за його вказівкою, про що свідчать пояснення головного інженера ОСОБА_7, а також той факт, що у подальшому ОСОБА_3 не скасував зазначений незаконний наказ. Крім того, суд виходив з того, що, вважаючи законними свої накази від 09 квітня 2013 року № 109 та від 11 квітня 2013 року № 112 про притягнення ОСОБА_5 до дисциплінарної відповідальності та застосування заходу у вигляді догани, та намагаючись відстояти їх законність у судовому порядку, ОСОБА_3 подавав апеляційну скаргу на рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 13 березня 2014 року.

За таких обставин суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов висновку про законність звільнення позивача на підставі п. 8 ст. 36 КЗпП України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_187/ed_2015_04_05/pravo1/KD0001.html?pravo=1> у зв'язку з грубим порушенням ним законодавства про працю, в результаті чого для автопідприємства настали значні негативні наслідки у вигляді понесених збитків.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, апеляційний суд визнав безпідставними доводи апеляційної скарги про порушення під час звільнення позивача ст. ст. 148 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_895/ed_2015_04_05/pravo1/KD0001.html?pravo=1>, 149 КЗпП України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_898/ed_2015_04_05/pravo1/KD0001.html?pravo=1>, оскільки, як зазначив апеляційний суд, звільнення за п. 8 ст. 36 КЗпП України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_187/ed_2015_04_05/pravo1/KD0001.html?pravo=1> не є дисциплінарним стягненням, а тому на такі випадки не поширюється дія норм, що регулюють порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема ст. ст. 148 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_895/ed_2015_04_05/pravo1/KD0001.html?pravo=1>, 149 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_898/ed_2015_04_05/pravo1/KD0001.html?pravo=1> цього Кодексу <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_898/ed_2015_04_05/pravo1/KD0001.html?pravo=1>.

Крім того, апеляційний суд відхилив доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_3 не видавав наказу про звільнення ОСОБА_5, а тому відсутня його вина у заподіянні збитків автопідприємству, та дійшов висновку, що наказ про звільнення ОСОБА_5 був виданий з урахуванням двох наказів про притягнення її до дисциплінарної відповідальності за порушення трудової дисципліни, які були видані саме ОСОБА_3

До того ж, як зазначив апеляційний суд, закон не забороняє керівнику підприємства врегулювати трудовий спір в досудовому порядку та скасувати незаконний наказ, анулювавши запис про звільнення в трудовій книжці.

Проте з такими висновками судів погодитися не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st4>).

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно з пп. «б» п. 5.3 контракту від 28 січня 2013 року, укладеного між ГФД СКМ України та ОСОБА_3, керівник може бути звільнений з посади, а цей контракт розірваний з ініціативи органу управління до закінчення терміну його дії у разі одноразового грубого порушення керівником законодавства чи обов'язків, передбачених контрактом, в результаті чого для автопідприємства настали значні негативні наслідки (понесено збитки, виплачено штрафи і т.п.).

Обов'язки керівника передбачено у п. п. 2.2.1-2.2.14 вказаного контракту.

Однак на порушення вимог ст. ст. 212, 213, 214 ЦПК України суд не з'ясував питання про те, чи відноситься зазначена в наказі про звільнення ОСОБА_3 підстава - доповідна записка директора ГФД СКМ України ОСОБА_4 від 29 жовтня 2014 року до обумовлених контрактом підстав для його звільнення.

Разом з тим суд не встановив, яке ж саме порушення допустив ОСОБА_3: законодавства чи обов'язків та яких саме; чи є таке порушення грубим та чи завдало це порушення саме значних негативних наслідків (понесено збитки, виплачено штрафи і т.п.), крім того, чи є стягнутий на користь ОСОБА_5 на підставі рішення Оболонського районного суду м. Києва від 13 березня 2014 року середній заробіток за час вимушеного прогулу за період із 08 травня 2013 року до 13 березня 2014 року у розмірі 35 973 грн 80 коп., 1 тис. грн на відшкодування завданої моральної шкоди, а також стягнутий на користь ОСОБА_5 на підставі рішення Оболонського районного суду м. Києва від 27 жовтня 2014 року середній заробіток за час затримки виконання рішення Оболонського районного суду м. Києва від 13 березня 2014 року у розмірі 7 362 грн 08 коп. збитками у розумінні вимог чинного законодавства та умов контракту.

Поза увагою судів залишились положення 237 КЗпП України, якою передбачено, що суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов'язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв'язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу.

Відповідно до п. 8 ст. 134 КЗпП України, п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», п. 33 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» визначено обов'язок по відшкодуванню шкоди, заподіяної установі у зв'язку з оплатою незаконно звільненому працівнику часу вимушеного прогулу, покладається на службову особу, за наказом якої звільнення працівника здійснено з порушенням закону. Відповідальність в цих випадках настає незалежно від форми вини. При цьому винна в незаконному звільненні особа несе матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з її вини установі.

Судами не надано належної оцінки тій обставині, що наказ про звільнення ОСОБА_5 позивач не підписував, що такий наказ підписано іншою особою.

Оскільки суди першої й апеляційної інстанцій на порушення вимог ст. ст. 212-215, 303 <nau://ukr/1618-15|st303>, 315 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st316> не дотрималися норм процесуального права, що призвело до неможливості встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, тому колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, а ухвалені у справі судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій - скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 03 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 14 квітня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: Ю.Г. Іваненко

А.В. Маляренко

І.К. Парінова

О.В. Ступак