АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/3718/2015 Головуючий в 1-й інстанції - Маринченко М.М.
Доповідач-Чобіток А.О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого -Чобіток А.О.

суддів - Немировської О.В.,Ящук Т.І.

при секретарі - Басюк Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 20 січня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Фінанс», Публічного акціонерного товариства «Омега Банк» про визнання недійсним договору факторингу в частині відступлення права грошової вимоги за кредитним договором № 2706/0806/61-326 від 10.08.2006 року,-

в с т а н о в и л а:

В листопаді 2014 року позивач пред»явив вказаний позов до відповідачів та зазначав, що 10 серпня 2006 року між ним та ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого на даний час є ПАТ «Омега Банк», укладено кредитний договір № 2706/0806/61-326 , за умовами якого він отримав від банку кредитні кошти у сумі 12300 доларів США , з кінцевим терміном повернення 10 серпня 2011 року та сплатою 14 % відсотків річних за користування кредитними коштами.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 01 липня 2009 року було задоволено позов ВАТ «Сведбанк» і з нього на користь банку стягнуто заборгованість за кредитним договором 12 053,20 доларів США,а також пеню у розмірі 1356,43 грн..

02 лютого 2012 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Вердикт Фінанс» та Публічним акціонерним товариством «Севдбанк» було укладено договір факторингу № 11, за умовами якого банк відступив ТОВ «Вердикт Фінанс» право грошової вимоги до боржників щодо погашення заборгованості, яка виникла на підставі кредитних договорів, зокрема і по кредитному договору, який був укладений між ним та банком.

Посилаючись на незаконність вказаного договору, оскільки за рішення суду банк отримав статус стягувача , а не кредитора , в зв»язку з чим не мав права відступати право вимоги сплати заборгованості за кредитним договором, відносно якої ухвалено рішення, позивач просив визнати недійсним договору факторингу в частині відступлення права грошової вимоги за кредитним договором № 2706/0806/61-326 від 10.08.2006 року.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 20 січня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача,посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позов. Зазначає, що чинним законодавством України не передбачена можливість відступлення виконання судового рішення іншій особі. Судом не надана оцінка факту, що до передачі зазначеної грошової вимоги від банку до ТОВ «Вердикт Фінанс»,остання була вже реалізована банком , про що існує судове рішення.

Вислухавши доповідь судді, пояснення представника позивача, обговоривши доводи апеляційної скарги, обставини справи , колегія суддів приходить до наступного.

Встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 01.07.2009 року на користь ВАТ «Сведбанк», який був правонаступником АКБ «ТАС-Комерцбанк», з ОСОБА_3 стягнуто заборгованість в сумі 12 053,20 доларів США,а також пеню у розмірі 1356,43 грн. за кредитним договором № 2706/0806/61-326, укладеним між ОСОБА_3 та АКБ «ТАС-Комерцбанк» 10 серпня 2006 року .

02.02.2012 року між ТОВ «Вердикт Фінанс» та ПАТ «Севдбанк», на даний час ПАТ «Омега Банк» був укладений договір факторингу № 11, за умовами якого банк відступив ТОВ «Вердикт Фінанс» право грошової вимоги до боржників щодо погашення заборгованості, яка виникла на підставі кредитних договорів, зокрема і по кредитному договору № 2706/0806/61-326 , який був укладений між ОСОБА_3 та банком.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК підставою для недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК .

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що оспорюваний договір факторингу відповідає вимогам законодавства і підстави, визначені ст. 215 ЦК України для визнання його недійсним відсутні, зазначивши при цьому, що норми чинного законодавства не містять обмежень щодо можливості передачі на підставі договору факторингу права вимоги виконання зобов»язань за кредитним договором та сплати такої заборгованості. .

Такий висновок суду є законним та обґрунтованим, відповідним обставинам справи та вимогам закону, що регулюють правовідносини, які виникли між сторонами.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України за № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»,правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину ( п.п. 7,8).

Зазначаючи про те , що оспорюваний договір факторингу є недійсним в частині відступлення права грошової вимоги за кредитним договором № 2706/0806/61-326 від 10.08.2006 року ,ОСОБА_3, підстав недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України , не вказав.

Та обставина, що ТОВ «Вердикт Фінанс» при наявності судового рішення про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за кредитним договором № 2706/0806/61-326 від 10.08.2006 року звернулось у вересні 2014 року доЛенінського районного суду м. Кіровограда про стягнення з нього заборгованості, що є подвійним стягненням, висновок суду не спростовує , оскільки відповідно до роз»яснень викладених в Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» за № 5 від 30.03.2012 року , наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК.

При цьому відповідач не позбавлений права використовувати надані йому Цивільним процесуальним Кодексом України права та доводити факт наявності подвійного стягнення, яке відбувається , на його думку, при вказаному ним судовому розгляді.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо,а також достатність і взаємний зв"язок доказів у їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість рішення ухваленого по даній справі та відсутність підстав до його скасування.

Керуючись ст.ст.304,307,308,313-315,319 ЦПК України,колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 20 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - Судді -