Ухвала

іменем україни

04 березня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Амеліна В.І., Гончара В.П., Остапчука Д.О., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», третя особа - ОСОБА_2, про припинення договору поруки, за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» на рішення Печерського районного суду м. Києва від 04 серпня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 06 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» (далі - ТОВ «ФК «Вектор Плюс») про припинення договору поруки.

Зазначала, що у забезпечення належного виконання ОСОБА_2 зобов'язань за кредитним договором, між нею та ПАТ «Сведбанк» було укладено договір поруки, за умовами якого вона зобов'язалася відповідати перед банком в тому ж обсязі, що і боржник за кредитним договором.

Посилаючись на те, що банком в односторонньому порядку, без її згоди та повідомлення було збільшено розмір відсоткової ставки за користування кредитом, що призвело до збільшення її відповідальності, ОСОБА_1 просила позов задовольнити та визнати договір поруки припиненим.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 04 серпня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 06 листопада 2014 року, позов задоволено.

Визнано припиненим договір поруки №1279-Ф/П-1, укладений 22 серпня 2008 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Сведбанк» у забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_2 за кредитним договором № 1279-Ф від 22 серпня 2008 року.

У поданій касаційній скарзі ТОВ «ФК «Вектор Плюс» просить ухвалені у справі судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і ухвалити нове рішення, яким відмови в задоволенні позову.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Ухвалюючи рішення та задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що банком в односторонньому порядку, без згоди поручителя, було збільшено відсоткову ставку за користування кредитом, що призвело до збільшення обсягу відповідальності позивача.

Апеляційний суд, повністю погодився з висновками суду першої інстанції.

Однак, з такими висновками повністю погодитися не можна, оскільки вони зроблені без належного з'ясування дійсних обставин справи, прав та обов'язків сторін, без належної оцінки наявних у матеріалах справи доказів, з неправильним застосуванням норм матеріального права, з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вказаним вимогам рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судом установлено, що 22 серпня 2008 року між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 1279-Ф, за умовами якого останній отримав кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 750 000 доларів США.

Згідно договору про внесення змін і доповнень №2 від 05 лютого 2010 року відновлювальну кредитну лінію було змінено на кредит в розмірі 737 339, 93 доларів США на строк до 30 листопада 2030 року включно.

Відповідно до умов цієї додаткової угоди позичальник сплачує банку проценти за користування кредитом в розмірі 14% річних від дати укладення цього договору до 05 лютого 2010 року включно; 7% річних за період користування кредитом з 06 лютого 2010 року до 09 січня 2011 року; 10% річних за період користування кредитом з 10 січня 2011 року до 09 січня 2012 року; 16,15 % річних за період користування кредитом з 10 січня 2012 року до 30 листопада 2030 року.

З метою забезпечення належного виконання кредитного договору, 22 серпня 2008 року між банком та ОСОБА_1 було укладено договір поруки, до п. 1 якого відповідно до договору про внесення змін і доповнень № 1 від 05 лютого 2010 року також внесено зміни щодо відсоткової ставки за користування кредитом, яка має становити з 10 січня 2010 року до 09 січня 2011 року - 7% річних, з 10 січня 2011 року до 09 січня 2012 року - 10% річних, з 10 січня 2012 року до 30 листопада 2030 року - 16, 5 % річних.

Крім того, п. п. 8.4, 8.4.1 договору № 2 від 05 лютого 2010 року передбачено, що сторони за взаємною згодою домовилися без укладення будь-якої додаткової угоди до цього договору, у випадку невиконання зобов'язань, що передбачені п. п. 5.6, 5.7 встановити порядок змін умов цього договору з відповідною зміною відсоткової ставки за користування кредитними коштами, а саме відсоткова ставка підвищується на 1% за кожен факт такого порушення.

Згідно з п. 5.7 цього договору, на момент передачі об'єкта нерухомості та земельної ділянки в іпотеку, позичальник зобов'язується застрахувати на користь банку предмет іпотеки на суму, не меншу ніж сума оцінки предмету іпотеки за іпотечним договором та забезпечити наявність та дійсність договорів страхування протягом усього строку дії договору.

Частиною 1 ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із ч. 1 ст. 553, ч. 1 ст. 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

За змістом указаних норм матеріального права поручитель, хоча і пов'язаний з боржником певними зобов'язальними відносинами, є самостійним суб'єктом у відносинах із кредитором. Поручитель, зокрема, має право висувати заперечення проти кредитора і в тому разі, коли боржник від них відмовився або визнав свій борг (ч. 2 ст. 555 цього Кодексу).

Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

До припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які призвели або можуть призвести до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо.

Отже, у зобов'язаннях, в яких беруть участь поручителі, збільшення процентної ставки за користування чужими грошовими коштами навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або відповідної умови в договорі поруки, не дає підстав покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов'язань перед банком.

Крім того, у п. 22 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» вказано, що якщо в договорі поруки такі умови сторонами не узгоджені, а з обставин справи не вбачається інформованості поручителя і його згоди на збільшення розміру його відповідальності, то відповідно до положень частини першої статті 559 ЦК України порука припиняється у разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. У цьому випадку поручитель має право на пред'явлення позову про визнання договору поруки припиненим.

Як вбачається з матеріалів справи, кредитна заборгованість розрахована банком виходячи з 19,5% річних, а не 16,5% визначених додатковими угодами до договорів кредиту і поруки.

Заперечуючи проти позову, відповідач зазначав, що предметом іпотеки є три об'єкти нерухомості, які позичальник, відповідно до умов кредитного договору, із змінами внесеними додатковою угодою, зобов'язувався застрахувати. Проте, позичальник допустив порушення цих умов, внаслідок чого відповідач за три об'єкта нерухомості, що не були вчасно застраховані підвищив відсоткову ставку за користування кредитом на 3% із 16,15% до 19,15% річних.

Апеляційний суд, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, у порушення ст. ст. 212 - 214, 303, 315 ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернув, належним чином не перевірив заперечень відповідача, не дослідив умов укладених між сторонами договорів та додатків до них, унаслідок чого не з'ясував дійсного порядку нарахування та підвищення процентної ставки за користування кредитом, передбаченого вказаними договорами й не перевірив чи було дотримано банком такий порядок, чи повідомлялася своєчасно позивач про порушення позичальником умов договору щодо страхування майна.

При цьому судом взагалі не встановлено чи було банком нараховано процентну ставку, встановлену договором, чи здійснено її підвищення, й відповідно не перевірив наявність правових підстав для припинення поруки.

Таким чином, погоджуючись з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позову й визнання договору поруки припиненим, суд апеляційної інстанції не з'ясував та не перевірив дійсних обставин справи, що мають визначальне значення для її вирішення.

У п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» роз'яснено, що посилання в апеляційній скарзі на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав установленими, чи на невідповідність висновків суду обставинам справи підлягає перевірці апеляційним судом шляхом дослідження доказів, яким, на думку особи, що подала апеляційну скаргу, суд першої інстанції не дав оцінки або дав неправильну оцінку.

Отже, суд апеляційної інстанції постановив ухвалу, яка за своїм змістом не відповідає вимогам ст. 315 ЦПК України, оскільки не перевірив доводів апеляційної скарги та не зазначив конкретні обставини і факти, що спростовують такі доводи; не зазначив мотивів, з яких виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким керувався, та мотивів відхилення апеляційної скарги, а тому дійшов передчасного висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін.

З огляду на викладене, ухвалу суду апеляційної інстанції не можна визнати законною та обґрунтованою, тому така підлягає скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 06 листопада 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: В.І. Амелін

В.П. Гончар

Д.О. Остапчук

В.О. Савченко