Справа № 303/2184/15-ц
У Х В А Л А

Іменем України

23 червня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючої - судді Кожух О.А.,

суддів - Готри Т.Ю., Кондора Р.Ю.,

при секретарі - Марчишак Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1, від імені та в інтересах якої діє ОСОБА_2, на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 21 травня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Мукачівський завод «Точприлад» про визнання незаконним наказу про звільнення та внесення змін в трудову книжку, стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_1 у квітні 2015 року звернулась до суду з позовом, в якому просила: - визнати незаконним та скасувати наказ № 745 від 01.07.2014 про звільнення її з роботи за угодою сторін відповідно до ч. 1 ст. 36 КЗпП України; - змінити формулювпання причин звільнення у трудовій книжці № БТ-І № 2378151, де зазначити «Звільнено з роботи за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП»; - стягнути з відповідача на її користь вихідну допомогу в розмірі 5 899,80 гривень, середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку в розмірі 8 780,80 гривень та 500 гривень у відшкодування моральної шкоди.

Судова колегія зазначає, що правильною є назва відповідача - Публічне акціонерне товариство «Мукачівський завод «Точприлад»

Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивувала тим, що вона працювала у ВАТ Мукачівський завод «Точприлад» на посаді слюсара-складальника радіоелектронної апаратури та приладів третього розряду. 30.06.2014 керівником підприємства їй було повідомлено, що 01.07.2014 потрібно підійти на роботу та підписати заяву про звільнення у відповідності до ст. 40 КЗпП України, тобто у звязку з реорганізацією товариства. 01.07.2014 року позивачем було підписано заяву, попередньо з якою ознайомитися їй не дали, після чого видали на руки трудову книжку та 2 000 гривень вказавши, що за залишком коштів необхідно підійти пізніше, приблизно 09.07.2014 року. Вийшовши з роботи позивач помітила, що в трудовій книжці наявний запис №23 від 01.07.2014, де зазначено, що її було звільнено з роботи за угодою сторін, відповідно до наказу №745 від 01.07.2014. Позивач вважає, що її було введено в оману щодо підстав звільнення. Посилаючись на зазначені обставини, просила задовольнити позов.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 21 травня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

На таке рішення позивачем, від імені та в інтересах якої діє ОСОБА_2, подано апеляційну скаргу. Посилаючись на неповне зясування обставин справи, недоведеність обставин, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

У запереченнях на апеляційну скаргу представник відповідача рішення суду просить залишити без змін.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта та представника відповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 10, 11, 59, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які бе-руть участь у справі, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доказування не може ґрунту-ватись на припущеннях, а обставини справи, які за законом мають бути підтвер-джені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не було доведено незаконність її звільнення; при припиненні трудового договору за угодою сторін вихідна допомога працівникові не виплачується; роботодавцем було порушено строк проведення розрахунку при звільненні позивачки, проте з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні вона звернулась із пропуском встановленого законом тримісячного строку; позивач не довела, що їй було спричинено моральну шкоду.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та нормам матеріального права.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_1 з 22.07.1997 працювала на Мукачівському заводі «Точприлад», на посаді слюсара-складальника радіоелектронної апаратури та приладів третього розряду працювала з 12.05.2008 (а.с. 6).

01.07.2014 позивач ОСОБА_1 звернулася до Голови правління ПАТ Мукачівський завод «Точприлад» із заявою про звільнення її з роботи за угодою сторін з 01.07.2014 (а.с. 33).

В судовому засіданні апеляційного суду позивач ствердила, що заяву читала, в заяві назва посади, дата звільнення записані нею власноручно, підпис на заяві зроблено нею.

Згідно наказу № 745 від 01.07.2014 ОСОБА_1 було звільнено з роботи з 01.07.2014 за угодою сторін на підставі ст. 36 п. 1 КЗпП України, про що було зроблено відповідний запис у трудовий книжці (а.с. 6, 34).

Як вбачається з копії книги обліку трудових книжок трудову книжку позивач отримала 01.07.2014 (а.с. 50).

Відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є угода сторін.

Будь-яких доказів на підтвердження введення позивача в оману щодо підстав звільнення ОСОБА_1 надано не було, і судом першої інстанції було правильно відмовлено у задоволенні позову щодо визнання незаконним та скасування наказу № 745 від 01.07.2014 та зміну формулювпання причин звільнення.

Положеннями ст. 44 КЗпП України встановлено випадки виплати працівникові вихідної допомоги при звільненні. Виплата такої допомоги при припиненні трудового договору з підстав, передбачених п. 1 ст. 36 КЗпП України не передбачена, а отже підстав для задоволення позовної вимоги про стягнення на користь позивача вихідної допомоги в розмірі 5899,80 грн. немає.

Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України, в день звільнення ОСОБА_1 було видано належним чином оформлену трудову книжку. Звільнення було проведено за угодою сторін, тому видача копії наказу про звільнення, відповідно до ч. 2 ст. 47 КЗпП України, проводиться на вимогу працівника.

Згідно із ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Як правильно було встановлено судом першої інстанції, відповідачем було порушено строки розрахунку з позивачем. Згідно видаткових касових ордерів від 01 липня 2014 року ОСОБА_1 було сплачено 1 726 грн. та 667,00 грн., 9 липня згідно платіжної відомості за червень 2014 року №289 позивач отримала 387 грн., а суму 187,17 грн., згідно видаткового касового ордеру від 10.09.2014, позивач отримала 26 вересня 2014 року (а.с.35-41).

Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Проте статтею 233 КЗпП України встановлено для працівника тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, для звернення до суду із заявою про вирішення трудового спору, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Позивач була звільнена 1 липня 2014 року і в цей день їй було видано трудову книжку. Остаточний розрахунок з нею було проведено 26 вересня 2014 року. До суду з даним позовом позивач звернулася 14 квітня 2015 року.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що позивач пропустила строк звернення до суду, передбачений ст. 233 КЗпП України, та правильно не вважав поважними наведені нею причини пропуску цього строку.

Оскільки відповідачем при звільненні позивача не було допущено порушення вимог закону, позовні вимоги щодо визнання незаконним та скасування наказу № 745 від 01.07.2014, зміну формулювання причин звільнення та стягнення вихідної допомоги не підлягають задоволенню через їх безпідставність.

Відповідно до рішення Коституційного суду України від 22.02.2012 № 4-рп/2012 для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Оскільки остаточний розрахунок з позивачкою було проведено 26 вересня 2014 року, а до суду з даним позовом вона звернулася 14 квітня 2015 року, у задоволенні позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та про відшкодування моральної шкоди слід відмовити у звязку з пропуском строку звернення до суду.

Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо відмови у задоволені позову. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують. Правильне по суті і справедливе рішення суду не може бути скасоване з одних лише формальних підстав. Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 304, п.1 ч.1 ст. 307, 308, 313, п.1 ст. 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, від імені та в інтересах якої діє ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду від 21 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуюча

Судді: