У х в а л а

іменем україни

4 березня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.

суддів: Гулька Б.І., Закропивного О.В., Хопти С.Ф., Черненко В.А.

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Загірненської сільської ради Стрийського району Львівської області, ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_6, в інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_3, ОСОБА_7, про визнання незаконним рішення виконкому та визнання недійсним свідоцтва про право власності на квартиру за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Львівської області від 17 грудня 2013 року, -

в с т а н о в и л а:

У березні 2013 року ОСОБА_1 звернулась до суду з указаним позовом, в якому просила визнати незаконним рішення виконавчого комітету Загірненської сільської ради Стрийського району Львівської області від 30 листопада 2012 року № 23 про надання дозволу на передачу сім'ї ОСОБА_2 у приватну власність квартири АДРЕСА_1, а також визнати недійсним свідоцтво про право власності на зазначену квартиру, видане 5 грудня 2012 року Загірненською сільською радою на ім'я відповідачів ОСОБА_2.

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що згідно протоколу спільного розширеного засідання адміністрації та профкому ДП «Дашавський завод композиційних матеріалів» від 21 грудня 2001 року сім'ї ОСОБА_2 у складі: чоловік - ОСОБА_4, дружина - ОСОБА_5, дочка - ОСОБА_6 та син - ОСОБА_2, була виділена чотирьохкімнатна квартира АДРЕСА_2, загальною площею 69,5 кв.м та житловою площею 47,7 кв.м, за умови, що останні звільнять квартиру АДРЕСА_1 у тому ж селі для заселення її сім'єю ОСОБА_1 Проте відповідачі спірну квартиру не звільнили та безпідставно отримали дозвіл від Загірненської сільської ради на приватизацію цього житла.

Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 8 жовтня 2013 року позов задоволено.

Визнано незаконним рішення виконавчого комітету Загірненської сільської ради Львівської області № 23 від 30 листопада 2012 року про передачу у приватну власність квартири АДРЕСА_1, а також визнано недійсним свідоцтво на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1, видане на ім'я відповідачів ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_7.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 17 грудня 2013 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення апеляційного суду скасувати, рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у касаційних скаргах доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив із того, що відповідачі, поселившись у чотирьохкімнатну квартиру, не звільнили двокімнатну, як зобов'язались при прийнятті спільного рішення адміністрації та профкому ДП «Дашавського заводу композиційних матеріалів», а їх твердження про те, що на даний час будинок перебуває на балансі місцевої ради не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, виходив із того, що саме по собі рішення спільного розширеного засідання адміністрації та профкому ДП «Дашавський завод композиційних матеріалів» від 21 грудня 2001 року не породжувало права позивача безпосередньо на спірне житло, а лише створювало умови для можливості виникнення такого у неї та членів її сім`ї у випадку добровільного звільнення відповідачами спірного житла та надання позивачу ордеру на вселення в це житло, що зроблено не було.

Проте погодитися з такими висновком апеляційного суду не можна з наступних підстав.

Судами установлено, що відповідачі ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_6, а також неповнолітні ОСОБА_3 та ОСОБА_7 проживають та зареєстровані у АДРЕСА_1, що підтверджується довідкою Загірненської сільської ради від 2 травня 2012 року № 107.

На підставі рішення ХV сесії III демократичного скликання Загірненської сільської ради Львівської області за від 28 вересня 2001 року № 82 та рішення V сесії IV демократичного скликання Загірненської сільської ради Львівської області за від 5 лютого 2003 року № 48 житлові будинки Дашавського заводу композиційних матеріалів, в тому числі будинок АДРЕСА_1 в порядку передачі житлових будинків об'єктів права державної власності в комунальну власність передані з балансу підприємства та прийняті на баланс у спільну комунальну власність територіальної громади с. Загірне, що підтверджено копіями відповідних рішень та актом від 1 березня 2002 року прийняття-передачі відомчого житлового фонду житлово-комунальній службі при Дашавській селищній раді, а також довідкою Загірненської сільської ради Львівської області від 11 травня 2012 року № 96 про те, що вказаний будинок з 5 березня 2003 року знаходиться а балансі Загірненської сільської ради.

На підставі протоколу № 2 спільного розширеного засідання адміністрації та профспілкового комітету ДП «Дашавського заводу композиційних матеріалів» від 21 грудня 2001 року ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_6, а також неповнолітнім ОСОБА_3 та ОСОБА_7 було виділено чотирьохкімнатну квартиру АДРЕСА_2, загальною площею 69,5 кв.м та житловою 47,7 кв.м, при цьому зазначено умову про звільнення відповідачами двокімнатної квартири АДРЕСА_1, яку виділено ОСОБА_1 та членам її родини, як такій, що перебувала на квартирному обліку.

За заявою ОСОБА_2 рішенням виконавчого комітету сільської ради Львівської області від 30 листопада 2012 року № 23 «Про надання дозволу на приватизацію квартири державного житлового фонду с. Загірне» було надано дозвіл на приватизацію квартири АДРЕСА_1 загальною площею 40.4 кв.м та житловою площею 29,8 кв.м з оформленням права власності на цю квартиру на: ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_6, а також неповнолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_7. та видачею власнику свідоцтва про право власності та проведенням реєстрації права власності згідно даного рішення.

Як убачається з матеріалів справи власниками квартири АДРЕСА_1 загальною площею 40.4 кв.м та житловою площею 29,8 кв.м є ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_3 та ОСОБА_7, по 1/5 частки кожний, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 5 грудня 2012 року.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, дійшов висновку про те, що при виділенні відповідачам чотирьохкімнатної квартири та при умові її звільнення ними, відповідно до умови, зазначеної в рішенні профкому та у протоколі № 2 спільного розширеного засідання адміністрації та профспілкового комітету ДП «Дашавського заводу композиційних матеріалів» від 21 грудня 2001 року, ОСОБА_1 та членам її родини було дозволено вселитися у спірну двокімнатну квартиру. Зазначену умову ніхто не відмінив та яка є чинною до тепер, незалежно від того в кого на балансі знаходиться спірне житло.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57-60 ЦПК України.

Апеляціний суд, ухвалюючи рішення, в порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 315 ЦПК України, не звернув уваги на рішення попередніх судів, які набрали законної сили щодо надання спірної квартири ОСОБА_1; не врахував, що після прийнятого рішення про виділення житла відповідачам більшого розміру ними не було виконано вимогу профкому та трудового колективу заводу в особі профспілкового комітету про звільнення спірної квартири; не дав належної оцінки тому, що протокол № 2 від 21 грудня 2001 року є чинним; не перевірив пояснень позивача про надання родині ОСОБА_2 ордеру на чотирьохкімнатну квартиру та їх вселення у зазначену квартиру, та дійшов передчасного висновку про відмову у задоволенні позову.

Висновки апеляційного суду ґрунтуються на припущеннях, що відповідно до вимог ч. 4 ст. 60 ЦПК України є неприпустимим.

За таких обставин рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 343-345 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 17 грудня 2013 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко