Ухвала ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 10 червня 2015 року м. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючого Горелкіної Н.А., суддів: за участю: представника позивача Євграфової Є.П., Євтушенко О.І., Поддимай А.Б., Завгородньої І.М., Ситнік О.М., розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» до ОСОБА_6, треті особи: ОСОБА_7, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Глуховцева Наталія Володимирівна, про звернення стягнення на предмет іпотеки, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 13 березня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 29 травня 2014 року, в с т а н о в и л а: У лютому 2013 року позивач звернувся до суду з даним позовом, зазначивши на його обґрунтування, що 26 грудня 2007 року між Публічним акціонерним товариством «Укргазбанк» (далі - ПАТ «Укргазбанк») і ОСОБА_7 було укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 2 644 000 доларів США з терміном повернення до 25 грудня 2012 року та сплатою відсотків за користування кредитом у порядку та в розмірах, установлених кредитним договором. Відповідно до п. 6.4 договору строк його дії з моменту набрання ним юридичної сили по 26 грудня 2013 року (такий строк має більший, ніж на рік, за строк, на який видано кредит). З метою забезпечення повного та своєчасного виконання кредитних зобов'язань 09 червня 2008 року між ПАТ «Укргазбанк», ОСОБА_7 і ОСОБА_9 було укладено договір іпотеки № 16/08-Б, відповідно до пункту 2.1.1 якого предметом іпотеки є багатоквартирний житловий будинок АДРЕСА_1. Відомості про іпотеку внесені до Державного реєстру іпотек, накладено заборону на відчуження нерухомого майна. У зв'язку з невиконанням умов договору та утворенням заборгованості, рішенням Московського районного суду м. Харкова від 13 травня 2010 року стягнуто з ОСОБА_7 та ОСОБА_9 на користь ПАТ «Укргазбанк» 1 664 543 гривні 02 копійки та 2 630 252 долари 33 центи США. Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 11 вересня 2009 року договір іпотеки, укладений 09 червня 2008 року, визнано недійсним, запис про іпотеку виключено з Державного реєстру іпотек. У період чинності зазначеного рішення, 13 жовтня 2009 року між ОСОБА_7, ОСОБА_9 та ОСОБА_6 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1. На підставі рішення Господарського суду Харківської області 16 травня 2011 року спірну квартиру зареєстровано за фізичною особою-підприємцем ОСОБА_10, а 19 травня 2011 року - за Товариством з обмеженою відповідальністю «Аліма-Т» (далі - ТОВ «Аліма-Т»). 16 червня 2011 року ТОВ «Аліма-Т» подарувало спірну квартиру ОСОБА_6 Рішенням апеляційного суду Харківської області від 04 квітня 2012 року скасовано заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 11 вересня 2009 року та ухвалено нове про відмову у задоволенні позову. Посилаючись на те, що особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статусу іпотекодавця й має всі його права та несе всі його обов'язки за іпотечним договором, банк просив суд звернути стягнення на спірну квартиру на підставі ст. ст. 23, 33, 39 Закону України «Про іпотеку». Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 13 березня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 29 травня 2014 року, позов ПАТ АБ «Укргазбанк» задоволено. Звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, яка належить на праві власності ОСОБА_6, з початковою ціною продажу предмета іпотеки, визначену суб'єктом оціночної діяльності відповідно до законодавства України, в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_7 за кредитним договором від 26 грудня 2007 року у загальному розмірі 3 664 801,99 доларів США та 23 800 945 гривень 13 копійок. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 вересня 2014 року рішення судів попередніх інстанцій залишено без змін. Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 березня 2015 року справу допущено до провадження Верховного Суду України. Постановою Верховного Суду України від 13 травня 2015 року заяву ОСОБА_6 задоволено частково. Ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 вересня 2014 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду касаційної інстанції. 20 травня 2015 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із Верховного Суду України надійшла цивільна справа за позовом ПАТ АБ «Укргазбанк» до ОСОБА_6, треті особи: ОСОБА_7, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Глуховцева Н.В., про звернення стягнення на предмет іпотеки. У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду і ухвалити нове про відмову у задоволенні позову, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судами встановлено, що 26 грудня 2007 року між ПАТ «Укргазбанк» і ОСОБА_7 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав від банку кредит у розмірі 2 644 000 доларів США з терміном повернення до 25 грудня 2012 року й сплатою відсотків за користування кредитом у порядку та в розмірах, установлених кредитним договором, зі строком дії такого договору до 26 грудня 2013 року. Пунктом 3.2.8 указаного кредитного договору передбачено, що в разі невиконання позичальником зобов'язань, передбачених цим договором, відшкодування заборгованості здійснюється банком шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з договором іпотеки. З метою забезпечення повного і своєчасного виконання боргових зобов'язань 09 червня 2008 року між банком, з однієї сторони, і ОСОБА_7 та ОСОБА_9, з іншої сторони, укладено договір іпотеки, відповідно до п. 2.1.1 якого предметом іпотеки є багатоквартирний житловий будинок АДРЕСА_1, загальною площею 6 422,9 кв. м, житловою площею 2285,6 кв. м, усього на 123 квартири. Відомості про іпотеку нотаріусом внесено до Державного реєстру іпотек, на відчуження нерухомого майна накладено заборону. Пунктом 3.1.6 договору іпотеки визначено, що іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки в разі одноразового чи неодноразового прострочення іпотекодавцем сплати процентів за користування кредитними коштами, неповернення кредиту або порушення інших умов кредитного договору за рахунок коштів, виручених від реалізації предмета іпотеки, одержати задоволення своїх вимог на свій розсуд переважно перед іншими кредиторами. ОСОБА_7 належним чином грошові зобов'язання перед банком не виконав, у зв'язку із чим рішенням Московського районного суду м. Харкова від 13 травня 2010 року з нього та ОСОБА_9 стягнуто на користь банку 1 664 543 гривні 02 копійки та 2 630 252 долари 33 центи США в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 26 грудня 2007 року. Рішення суду не виконано. Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 11 вересня 2009 року договір іпотеки від 09 червня 2008 року визнано недійсним, виключено запис про іпотеку з Державного реєстру іпотек. У період чинності зазначеного рішення та під час виключення запису про іпотеку з Державного реєстру іпотек спірну квартиру двічі відчужено ОСОБА_6 за договором купівлі-продажу від 13 жовтня 2009 року та на підставі договору дарування від 16 червня 2011 року. Рішенням апеляційного суду Харківської області від 04 квітня 2012 року заочне рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове про відмову у задоволенні позову, реєстрацію обтяжень на спірну квартиру поновлено. Задовольняючи позов на підставі ст. 23 Закону України «Про іпотеку», суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що у зв'язку з переходом права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до ОСОБА_6 остання набула статус іпотекодавця, а відтак має всі його права та несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому самому обсязі й на тих самих умовах, що існували до набуття нею права власності на предмет іпотеки. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Таким чином, іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов'язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов'язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов'язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов'язань або зменшити їх. Забезпечувальне зобов'язання (взаємні права і обов'язки) виникає між іпотекодержателем (кредитором за основним зобов'язанням) та іпотекодавцем (боржником за основним зобов'язанням). Виконання забезпечувального зобов'язання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого боржником в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги кредитора, навіть у разі невиконання боржником свого зобов'язання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого преважного права, незалежно від переходу права власності на це майно від іпотекодавця до іншої особи (в тому числі й у випадку недоведення до цієї особи інформації про обтяження майна). Частиною 5 статті 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Як убачається з матеріалів справи, терміном дії кредитного договору - до 26 грудня 2013 року. Закінчення строку дії договору не звільняє сторони від виконання зобов'язань (частина четверта статті 631 ЦК України). Судами встановлено, що строк дії договору на час звернення кредитора до суду не сплинув, і на час ухвалення рішення основне зобов'язання боржником не виконане. Статтею 23 Закону України «Про іпотеку» визначено, що в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця та має всі його права й несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі та на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Встановивши факт переходу до ОСОБА_6 права власності на спірну квартиру під час виключення з Державного реєстру іпотек запису про обтяження права власності на цю квартиру, суд дійшов обґрунтованого висновку про застосування до спірних правовідносин ст. 23 Закону України «Про іпотеку» та поширення її дії на відповідачку з огляду на таке. Згідно із ч. 1 ст. 4 Закону України «Про іпотеку» обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством. Правові, економічні та організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за цим Законом, та їх обтяжень визначені Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до ч. 3 ст. 3 вказаного Закону права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації, виникають з моменту такої реєстрації. Аналогічні положення містяться й у ч. 2 ст. 3 Закону України «Про іпотеку», відповідно до якої взаємні права й обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону. Крім того, порядок державної реєстрації іпотек у спірний період регулювався Тимчасовим порядком державної реєстрації іпотек, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 2004 року № 410 (втратив чинність 31 січня 2013 року), та Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868 (далі - Порядку). Відповідно до частин першої, другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» записи до Державного реєстру прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Пунктами 74, 75 Порядку, передбачено, що рішення суду щодо обтяження прав на нерухоме майно, що набрало законної сили, є документом, що підтверджує виникнення, перехід та припинення обтяжень речових прав на нерухоме майно. Якщо судовий акт скасовано, то він не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення. За таких умов, у разі скасування незаконного судового рішення про визнання іпотеки недійсною, на підставі якого з Державного реєстру іпотек виключено запис про обтяження, дія іпотеки підлягає відновленню з моменту вчинення первинного запису в Державному реєстрі іпотек, який виключено на підставі незаконного рішення суду, оскільки відпала підстава виключення цього запису. Це означає, що іпотека є дійсною з моменту внесення про неї первинного запису до Державного реєстру іпотек. Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року (справа № 6-53цс15). Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про збереження обтяження майна іпотекою внаслідок скасування рішення суду про виключення з Державного реєстру іпотек запису про обтяження цього майна іпотекою та про поширення на ОСОБА_6 відповідно до ст. 23 Закону України «Про іпотеку» статусу іпотекодавця за іпотечним договором, враховуючи, що до неї перейшло право власності на квартиру, яка є складовою частиною будинку - предмета іпотеки. При цьому суд врахував, що кредитором дії попереднього іпотекодавця з відчуження спірної квартири під час зняття судовим рішенням обтяження та право власності ОСОБА_6 на житло не оспорюються. За таких обставин, з огляду на тлумачення сутності іпотеки та змісту правових механізмів забезпечення прав усіх сторін спірних правовідносин слід дійти висновку про те, що ефективним відновленням прав кредитора у зв'язку зі скасуванням незаконного рішення є застосування процедури звернення стягнення на іпотечне майно, передбаченої угодою сторін, як однієї із умов надання (отримання) кредиту. Дійшовши правильного висновку про поширення норми ст. 23 Закону України «Про іпотеку» на правовідносини сторін, суд разом з тим не в повній мірі правильно застосував вказану норму, оскільки не врахував положення ч. ч. 3 і 4 ст. 5 Закону України «Про іпотеку» та не звернув уваги на інші факти, які мають суттєве значення для правильного застосування норми ст. 23 Закону України «Про іпотеку», зокрема, щодо визначення предмета іпотеки та його вартості. Так, у справі, яка переглядається, судом звернуто стягнення на окрему квартиру як на предмет іпотеки, в той час як предметом іпотеки за договором іпотеки визначено не окремі квартири, а будинок в цілому (який складається зі 123 квартир), загальною оціночною вартістю 17 700 000 гривень. Крім того, за погодженням сторін договору іпотеки з-під іпотеки виключено цілий ряд квартир будинку (26 квартир) без зміни попередньої вартості предмета іпотеки. Таким чином, звернувши стягнення на квартиру як на частину об'єкта нерухомого майна (частину предмета іпотеки), суд не навів обґрунтування такого рішення та не встановив, яким чином співвідносяться предмет іпотеки з його частиною та вартість предмета іпотеки (будинку) з вартістю набутої відповідачем спірної квартири. Крім того, на порушення вимог ст. 39 Закону України «Про іпотеку» суд першої інстанції не зазначив у рішенні всіх необхідних складових, передбачених цією нормою, зокрема загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації, визначену відповідно до ч. 6 ст. 38 цього Закону. Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд на вказані порушення уваги не звернув та помилково залишив рішення суду першої інстанції без змін. За таких обставин рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду підлягають скасуванню з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України, з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції. Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у х в а л и л а: Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково. Рішення Московського районного суду м. Харкова від 13 березня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 29 травня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвала оскарженню не підлягає. Головуючий Н.А. Горелкіна Судді: Є.П. Євграфова О.І. Євтушенко І.М. Завгородня О.М. Ситнік