У Х В А Л А

іменем україни

11 березня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Колодійчука В.М.,

суддів: Висоцької В.С., Гримич М.К., Умнової О.В., Фаловської І.М.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення боргу за кредитним договором, за касаційними скаргами публічного акціонерного товариства «Родовід Банк», ОСОБА_5 на заочне рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 16 травня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 13 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року публічне акціонерне товариство «Родовід Банк» (далі - ПАТ «Родовід Банк») звернулось до суду з указаним позовом до відповідачів, посилаючись на те, що 24 вересня 2008 року між ним та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит у розмірі 22 721,65 доларів США зі сплатою за користування кредитом 7,70 % річних, з остаточним терміном повернення 24 вересня 2015 року. 24 вересня 2008 року між ПАТ «Родовід Банк» та ОСОБА_6 укладено договір поруки, згідно з яким поручитель поручився перед кредитором за належне виконання ОСОБА_5 взятих на себе зобов'язань за кредитним договором від 24 вересня 2008 року. 01 листопада 2008 року між банком та ОСОБА_5 було укладено додаткову угоду до кредитного договору від 24 вересня 2008 року, відповідно до якої було підвищено відсоткову ставку за користування кредитними коштами з 7,70 % до 9,7 % річних. Зазначив, що позичальник взятих на себе зобов'язань за вказаним кредитним договором належним чином не виконав, у зв'язку з чим станом на 16 жовтня 2013 року утворилася заборгованість за кредитним договором, яка становить 22 241,34 долар США - заборгованість по тілу кредиту та відсотках, та 1 815 871 грн 25 коп. - заборгованість з пені, 3 % річних та плата за кредитом. У зв'язку з цим позивач просив суд стягнути з відповідачів у солідарному порядку вказану суму кредитної заборгованості, а також понесені ним судові витрати.

Заочним рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 16 травня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 13 жовтня 2014 року, позов задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на користь ПАТ «Родовід Банк» 22 241,31 долар США, 300 тис. грн пені, 9 105 грн 10 коп. - 3 % річних від суми простроченої кредитної заборгованості та 1 384 грн 46 коп. - суми інфляційних втрат.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ПАТ «Родовід Банк» просить змінити оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

ОСОБА_5 у касаційній скарзі просить скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Заслухавши доповідь судді судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в скаргах доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга ПАТ «Родовід Банк» підлягає відхиленню, а скарга ОСОБА_5 - частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частково задовольняючи позов ПАТ «Родовід Банк», суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, виходив із того, що розмір неустойки підлягає зменшенню відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України, оскільки він значно перевищує суму заборгованості за кредитним договором. При цьому апеляційний суд зазначив, що не вправі вирішувати питання про застосування строку позовної давності, оскільки у суді першої інстанції вказане питання не порушувалось.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з висновками судів в частині задоволення позову про стягнення неустойки та інфляційних втрат, оскільки вони не відповідають вимогам закону та не ґрунтуються на матеріалах справи.

Судом установлено, що 24 вересня 2008 року між відкритим акціонерним товариством «Родовід банк» (далі - ВАТ «Родовід банк»), правонаступником якого є ПАТ «Родовід Банк», та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит у розмірі 22 721,65 доларів США зі сплатою за користування кредитом 7,70 % річних, з остаточним терміном повернення 24 вересня 2015 року.

24 вересня 2008 року між ВАТ «Родовід Банк» та ОСОБА_6 укладено договір поруки, згідно з яким останній поручився перед кредитором за належне виконання ОСОБА_5 взятих на себе зобов'язань за кредитним договором від 24 вересня 2008 року.

01 листопада 2008 року між ВАТ «Родовід Банк» та ОСОБА_5 було укладено додаткову угоду до кредитного договору від 24 вересня 2008 року, відповідно до якої було підвищено ставку за користування кредитними коштами з 7,70 % до 9,7 % річних.

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником зобов'язань за кредитним договором станом на 16 жовтня 2013 року утворилась заборгованість, яка за розрахунком банку становить 22 241,34 доларів США - заборгованість по тілу кредиту та відсотках, та 1 815 871 грн 25 коп. - заборгованість з пені, 3 % річних та плати за кредитом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанцій норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідач ОСОБА_6 вказані судові рішення не оскаржує, тому в силу ч. 1 ст. 335 ЦПК України в касаційному порядку судові рішення в цій частині не переглядаються.

Згідно з ч. 2 ст. 258 ЦК України встановлена спеціальна позовна давність в один рік до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір, поки зобов'язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення.

Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється по кожному дню (місяцю), за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

Згідно з ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Отже, частина третя статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 03 вересня 2014 року № 6-100цс14 у справі за позовом про стягнення заборгованості за договором позики, яка відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Проте, з матеріалів справи вбачається, що позивач просив стягнути неустойку, яка розрахована ним за період більше року, з 11 лютого 2009 року по 16 жовтня 2013 року (а. с. 26-29).

Разом з тим, залишаючи рішення районного суду в частині стягнення пені із застосуванням положення ч. 3 ст. 551 ЦК України щодо зменшення її розміру без змін, апеляційний суд мотивів цього не зазначив, з урахуванням того, що положення цієї статті може бути застосоване лише у разі правильного визначення розміру неустойки з урахуванням ч. 2 ст. 258 ЦК України.

Крім того, колегія суддів не може погодитись із висновком апеляційного суду в частині залишення без змін рішення міськрайонного суду щодо стягнення інфляційних втрат.

Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» визначено, що індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає.

Таким чином, положення ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, яке визначене у гривні.

У порушення вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України апеляційний суд недоліків суду першої інстанції не усунув, на вказані вимоги закону уваги не звернув.

За таких обставин судове рішення апеляційного суду в частині стягнення неустойки та інфляційних втрат не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» відхилити.

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 13 жовтня 2014 року в частині стягнення неустойки та інфляційних втрат скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В іншій частині заочне рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 16 травня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 13 жовтня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.М. Колодійчук
Судді:В.С. Висоцька
М.К. Гримич
О.В. Умнова
І.М. Фаловська