Ухвала

іменем україни

25 березня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Колодійчука В.М.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Ковельської міської ради Волинської області, про виселення; за зустрічним позовом ОСОБА_3, яка діє в інтересах малолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», треті особи, які не заявляють самостійних вимог на стороні відповідача: Служба у справах дітей виконавчого комітету Ковельської міської ради, приватний нотаріус Ковельського міського нотаріального округу ОСОБА_8, про визнання договору іпотеки недійсним за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 4 липня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 10 жовтня 2014 року,

встановила:

У жовтні 2013 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - Банк) звернулося до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що за умовами кредитного договору від 14 вересня

2007 року, укладеного між Банком та ОСОБА_3, остання отримала кредит у вигляді кредитної лінії на загальну суму 104 350 доларів США строком повернення до 14 вересня 2037 року. Виконання умов даної угоди забезпечено договором іпотеки від 3 жовтня 2007 року, укладеного між Банком та ОСОБА_3, предметом якого є житловий будинок загальною площею 100,80 кв. м, житловою площею 60,30 кв.м, розташований по

АДРЕСА_1, що належить на праві власності ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу. На підставі рішення суду від 8 серпня 2011 року звернуто стягнення на предмет іпотеки. Оскільки на письмову вимогу Банку добровільно відповідачі звільнити вищезазначене житлове приміщення відмовились, Банк просив виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані та проживають у житловому будинку, що розташованого по АДРЕСА_1.

ОСОБА_3, яка діє в інтересах малолітніх ОСОБА_4 та

ОСОБА_5 звернулися до суду з зустрічним позовом, у якому просила визнати договір іпотеки від 3 жовтня 2007 року, укладений між нею та Банком недійсним.

Позов мотивувала тим, що за умовами договору іпотеки від 3 жовтня 2007 року в іпотеку Банку вона передала житловий будинок АДРЕСА_1 загальною площею 100,8 кв.м, житловою площею 60,3 кв.м. Даний будинок нею придбано 24 вересня

2007 року на підставі договору купівлі-продажу. 1 жовтня 2007 року зареєструвала в ньому свого неповнолітнього сина ОСОБА_5,

ІНФОРМАЦІЯ_1. На вимогу банку 3 жовтня 2007 року вона зняла з реєстрації неповнолітнього сина, а 27 травня 2008 року знову провела реєстрацію місця проживання сина по вказаній адресі. 28 липня 2008 року у вказаному будинку зареєструвала свою другу неповнолітню дитину - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2. Вважала, що вказаний договір іпотеки укладений всупереч чинного законодавства без відповідного на це дозволу органу опіки та піклування. Зазначала, що на час укладення договору іпотеки ні вона, ні її неповнолітні діти іншого житла для проживання не мали і не мають на даний час.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від

4 липня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 10 жовтня 2014 року, у задоволенні заявлених позовів відмовлено.

У касаційній скарзі Банк просить скасувати ухвалені у справі судові рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог Банка, у цій частині ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

У іншій частині судові рішення не оскаржуються, тому судом касаційної інстанції не перевіряються.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю - доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи Банку у задоволенні позову, суди посилались на те, що при вирішенні даного спору підлягає застосуванню Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який набрав чинності 7 червня 2014 року.

Проте повністю з таким висновком погодитися не можна, виходячи з наступного.

Установлено, що 14 вересня 2007 року Банк з ОСОБА_3 уклав кредитний договір, згідно якого, останній було відкрито кредитну лінію у розмірі 78 000 доларів США зі сплатою відсотків користування кредитом в розмірі 10,08 % річних на придбання житла, та 26 350 доларів США на сплату страхових платежів, передбачених умовами даного договору, з кінцевим терміном повернення 14 вересня 2037 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором

3 жовтня 2007 року між Банком та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки, предметом якого є житловий будинок з надвірними спорудами та будівлями АДРЕСА_1 загальною площею

100,8 кв.м, житловою площею 60,3 кв.м, що належить ОСОБА_3 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу.

Заочним рішенням Ковельського міськрайонного суду від 8 серпня 2011 року у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 14 вересня 2007 року в сумі 94 288, 05 доларів США звернуто стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок АДРЕСА_1 шляхом застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 Закону України «Про іпотеку».

Згідно із ч. 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців.

Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду (ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку»).

Пунктом 43 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних відносин» передбачено, що при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має враховувати таке. Згідно з ч. 4 ст. 9, ст. 109 ЖК України, статей 39 - 40 Закону України «Про іпотеку» виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення. При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк.

З матеріалів справи вбачається, що 1 серпня 2013 року Банк на адресу ОСОБА_3 направив письмову вимогу про добровільне звільнення спірного будинку разом з усіма зареєстрованими особами (а.с. 17).

Вирішуючи спір, суди виходили з того, що житловий будинок, що знаходиться в АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_3, виступає як забезпечення зобов'язань останньої за споживчим кредитом, наданим їй в іноземній валюті, даний будинок використовується як місце постійного проживання позичальника ОСОБА_3 та членів її сім'ї, іншого житла вона не має. Оскільки загальна площа спірного житлового будинку не перевищує 250 кв.м, тому даний будинок підпадає під обов'язкові умови, визначені вказаним Законом.

Так, 7 червня 2014 року, набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з яким протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст. 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Як установлено судами, заочне рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки ухвалено Ковельським міськрайонним судом Волинської області суду 8 серпня 2011 року, набрало законної сили і не виконане. Тобто примусово звернуто стягнення на предмет іпотеки до набрання чинності вказаним Законом.

Вирішуючи спір, суд у порушення вимог ст. ст. 213, 303, ЦПК України на вказане уваги не зверну та не врахував, що предметом даного позову є не звернення стягнення на майно, а виселення як наслідок невиконання рішення суду та умов кредитного договору.

Викладене свідчить, що при вирішені спору судом не повно встановлено фактичні обставин справи, не дано юридичної оцінки наданим сторонам доказами, відповідно до них не визначено правовідносини, що виникли між сторонами, що в силу ч. 2 ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених у справі судових рішень в частині оскарження з направленням справи в цій частині на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від

4 липня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від

10 жовтня 2014 року в частині позову публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді:В.С. Висоцька

В.М. Колодійчук

О.В. Умнова

І.М. Фаловська