Ухвала

іменем україни

21 січня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Горелкіної Н.А., Журавель В.І.,

Євграфової Є.П., Ситнік О.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області, про поновлення порушеного права власності та усунення перешкод у його здійсненні, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Харківської області від 10 вересня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати його єдиним власником житлового будинку АДРЕСА_1, визнати відсутність у ОСОБА_4 права володіти, користуватися та розпоряджатися будь-якими приміщеннями в цьому будинку, поновити його порушене право власності шляхом витребування кімнати № 2 в будинку АДРЕСА_1 із незаконного володіння ОСОБА_4 та усунути перешкоди у здійсненні ним права власності шляхом виселення ОСОБА_4 із вказаної кімнати без надання іншого житлового приміщення.

На обґрунтування своїх вимог посилався на те, що на підставі договору купівлі-продажу від 09 листопада 2010 року йому на праві власності належить житловий будинок літ. «А-2», що знаходиться за вказаною вище адресою, у кімнаті № 2 якого проживає ОСОБА_4

Посилаючись на те, що ця кімната відповідачці у встановленому законом порядку у користування не надавалась, жодних угод щодо цього житлового приміщення між ним та відповідачкою не укладалось, остання користується спірною кімнатою без належних правових підстав, а добровільно звільнити її відмовляється, просив задовольнити позов.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 21 липня 2014 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 10 вересня 2014 року скасовано рішення суду першої інстанції та ухвалено нове, яким позовні вимоги задоволено частково.

Витребувано кімнату № 2 у будинку АДРЕСА_1 із незаконного володіння ОСОБА_4

Усунуто перешкоди у здійсненні ОСОБА_3 права власності на вказане нерухоме майно шляхом виселення ОСОБА_4 з кімнати № 2 за вказаною вище адресою без надання іншого житлового приміщення.

В іншій частині судове рішення залишено без змін.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, залишити в силі рішення місцевого суду від 21 липня 2014 року, мотивуючи свою вимогу порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення апеляційного суду зазначеним вимогам закону не відповідає.

Під час розгляду справи судами встановлено, що на підставі укладеного 09 листопада 2010 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Галлан ЛТД» (далі - ТОВ «Галлан ЛТД») та ОСОБА_3 договору купівлі-продажу останній набув право власності на гуртожиток літ. «А-2», загальною площею 886,20 кв. м, що знаходиться по АДРЕСА_1

Згідно з витягом про державну реєстрацію прав від 12 листопада 2010 року № 27986478, виданим Дергачівським комунальним підприємством технічної інвентаризації «Інвенрос», за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на вказаний вище гуртожиток.

У кімнаті № 2 гуртожитку проживає відповідачка ОСОБА_4

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_4 у встановленому законом порядку набула право користування кімнатою № 2 в будинку АДРЕСА_1, який на праві власності належить ОСОБА_3, за згодою попередньою власника будинку зареєстрована за вказаною адресою, а тому відсутні передбачені законом підстави для її виселення без надання іншого житлового приміщення.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове, апеляційний суд вважав, що відповідачка не набула права користування спірним житловим приміщенням у встановленому законом порядку з огляду на те, що рішення про надання їй житлової площі у гуртожитку новим власником житла не приймалося, спеціальний ордер не видавався, будь-яких договорів щодо користування кімнатою з нею не укладалося

Проте з такими висновками апеляційного суду погодитися не можна.

Відповідно ст. ст. 158, 162 ЖК Української РСР наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення, якщо укладається між власником будинку (квартири) і наймачем у письмовій формі з наступною реєстрацією у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів або в органі управління, що ним утворюється. Договір повинен містити вказівку на предмет договору, строк, на який він укладається, визначати права і обов'язки наймодавця і наймача та інші умови найму. Плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги.

Згідно зі ст. ст. 770, 814 ЦК України у разі зміни власника житла, переданого у найм, до нового власника переходять права та обов'язки наймодавця.

Таким чином, зміна власника житла не є достатньою підставою для виселення мешканців гуртожитку без надання їм іншого приміщення.

З матеріалів справи вбачається, що право власності на вказаний вище гуртожиток на підставі рішення Господарського суду України від 18 червня 2009 року було визнано за TOB «Галлан ЛТД».

Згідно з договором купівлі-продажу від 09 листопада 2010 року, посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області ОСОБА_5, ОСОБА_3 придбав у власність гуртожиток літ. «А-2», загальною площею 886,20 кв. м, що знаходиться по АДРЕСА_1.

Зазначений гуртожиток відповідно до вимог ст. ст. 379, 380 ЦК України є житловою будівлею, яка була обтяжена проживанням в ньому відповідача, і відповідно до ст. 4 ЖК Українськрї РСР входить до житлового фонду.

При цьому до ОСОБА_3 відповідно до ст. 814 ЦК України перейшли права та обов'язки наймодавця щодо наймачів приміщень в цьому будинку - відповідачки, яка вселилася та проживає в цьому гуртожитку з 2005 року, тому відсутність договору найму між відповідачкою ОСОБА_4 і ОСОБА_3, як новим власником, не є підставою для виселення відповідача.

Оскільки виселення є категорією житлового законодавства, предметом позову про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення є доказування втрати права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК Української РСР підстави для позбавлення особи права на житло.

Зазначені обставини ОСОБА_3 не доведені, тому як обґрунтовано зазначив суд першої інстанції, відповідач проживає у гуртожитку правомірно, і відсутні підстави для застосування ст. 391 ЦК України.

Також є безпідставними посилання ОСОБА_3 на виселення відповідача зі спірного житла на підставі вимог ст. 387 ЦК України, оскільки віндикаційним позовом захищається право власності в цілому, тобто коли одночасно порушені права володіння, користування і розпорядження майном. Між тим позивачем вказані порушення його права власності не доведені.

Апеляційний суд на зазначене вище уваги не звернув, безпідставно скасував законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції та дійшов помилкового висновку про те, що відповідачка не набула права користування спірним житловим приміщенням у встановленому законом порядку.

Крім того, суд залишив поза увагою й ту обставину, що рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 21 грудня 2011 pоку, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 30 січня 2012 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 квітня 2012 pоку, у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про зняття з реєстрації та виселення з житлового будинку було відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 і вказаними судовими рішеннями було встановлено, що зміна власника житла не є достатньою підставою для виселення мешканців гуртожитку без надання їм іншого жилого приміщення.

Ураховуючи наведене, рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням у силі рішення суду першої інстанції з підстав, передбачених ст. 339 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 339, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 10 вересня 2014 року скасувати.

Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 21 липня 2014 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик

Судді: Н.А. Горелкіна

Є.П. Євграфова

В.І. Журавель

О.М. Ситнік