_________________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/520/908/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.01.2015 рокуКиївський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Огренич І.В.

при секретарі - Камінській О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, у приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дійсним та визнання права власності, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом та просить визнати угоду, укладену 23 квітня 2003 року між нею та ОСОБА_3 такою, що відбулася та дійсною в частині дарування земельної ділянки АДРЕСА_2, площею 0,0634 га та визнати за нею право власності на зазначену земельну ділянку, яка раніше належала ОСОБА_3 на підставі Державного акту серії ІІІ-ОД №035104 від 03 грудня 1999 року, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №2936. При цьому позивачка посилається на те, що 18 квітня 2002 року ОСОБА_3 подарував їй, житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, якій розташований за адресою: АДРЕСА_2, що підтверджуються відповідним договором дарування, який був зареєстрований 19 квітня 2002 року в КП «ОМБТІ та РОН». Житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами знаходиться на земельній ділянці площею 0,0634 га за адресою: АДРЕСА_2, яка була передана попередньому власнику житлового будинку ОСОБА_3 для ведення індивідуального садівництва. На час укладення договору дарування житлового будинку рішенням Одеської міської ради від 17 квітня 2001 року було змінено цільове призначення земельної ділянки, переданої раніше ОСОБА_3 для садівництва, площею 0,0634 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель. Оскільки на час укладення договору дарування житлового будинку новий державний акт, зі зміненим цільовим призначенням, ОСОБА_3 не отримав, то посвідчити договір дарування в нотаріальному порядку не було можливості, у зв'язку з чим між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 23 квітня 2003 року було укладено договір дарування земельної ділянки в простій письмовій формі. За умовами зазначеного договору ОСОБА_3 зобов'язався укласти договір дарування земельної ділянки на протязі півроку після отримання державного акту на земельну ділянку вже зі зміненим цільовим призначенням. Позивач зазначила, що в зв'язку з тяжкою хворобою ОСОБА_3 і в зв'язку з тим, що він самостійно не міг займатися оформлення документів для оформлення та одержання нового державного акту, в договорі дарування земельної ділянки від 23 квітня 2003 року було узгоджено, що оформленням документів буде займатися його дружина ОСОБА_4. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер і, визнаючи зобов'язання свого чоловіка, дружина померлого ОСОБА_4 продовжувала займатися оформленням державного акту. Тривалий час ОСОБА_1, та ОСОБА_4 підтримували відносини і вона визнавала той факт що її чоловік з її згоди подарував позивачці земельну ділянку, але оформити належним чином договір дарування також не змогла, в зв'язку з відсутністю державного акту. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 також померла. Дочка ОСОБА_4 та ОСОБА_3 - ОСОБА_2 не визнає права позивачки на земельну ділянку, а тому вона вимушена звернутися до суду за захистом своїх прав на володіння користування та розпорядження своїм майном, оскільки, на думку позивачки, отримавши земельну ділянку за договором дарування вона є її власником з моменту її передачі, тобто з 18 квітня 2002 року.

У судовому засіданні представник позивачки - ОСОБА_5 позовні вимоги підтримала, посилаючись на обставини викладені в заяві, просила їх задовольнити.

Відповідачка у судовому засіданні позовні вимоги визнала та не заперечує проти їх задоволення.

Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Згідно п.4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України в редакції 2004 року Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Суд вважає, що спірні відносини сторін щодо укладення оскаржуваних правочинів відносно земельної ділянки виникли до набрання чинності діючого Цивільного кодексу України, тому необхідно застосувати положення Цивільного кодексу України в редакції 1963 року.

Як встановлено у судовому засіданні, відповідно до договору дарування, якій був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6 18 квітня 2002 року та зареєстрований в реєстрі за № 383, ОСОБА_3 подарував, а ОСОБА_1 прийняла в дар житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, якій розташований за адресою: АДРЕСА_2. Зазначений договір дарування був зареєстрований 19 квітня 2002 року Одеськім міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості за № 40923-стр. 12-кн. 261.

Житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами знаходиться на земельній ділянці площею 0,0634 га за адресою: АДРЕСА_2, яка була передана ОСОБА_3 для ведення індивідуального садівництва, рішенням Одеської міської Ради народних депутатів від 21 березня 1998 року № 469 що підтверджується Державним актом про право приватної власності на землю серії ІІІ-ОД № 035104 від 03 грудня 1999 року якій був зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 2936.

Відповідно до ст. 132 ЦК України (в редакції 1963 р.) приналежністю є річ, призначена служити головній речі і зв'язана з нею спільним господарським призначенням. Приналежність наслідує долю головної речі, якщо в договорі або в законі не встановлено інше.

На час укладення договору дарування житлового будинку рішенням Одеської міської ради від 17 квітня 2001 року № 2333-ХХШ «Про зміну цільового призначення земельної ділянки площею 0,0634 га, що знаходиться у приватній власності ОСОБА_3, за адресою: АДРЕСА_2, для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд» було змінено цільове призначення земельної ділянки, переданої раніше ОСОБА_3 для садівництва, площею 0,0634 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель.

Судом також встановлено, що на час укладення договору дарування від 18 квітня 2002 року, новий державний акт, зі зміненим цільовим призначенням, ОСОБА_3 не отримав, у зв'язку з чим між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, 23 квітня 2003 року було укладено договір дарування земельної ділянки в простій письмовій формі, за умовами якого ОСОБА_3 зобов'язався укласти договір дарування земельної ділянки на протязі півроку після отримання державного акту на земельну ділянку вже зі зміненим цільовим призначенням. Також в договорі було узгоджено, що оформленням документів буде займатися дружина ОСОБА_3 - ОСОБА_4

Згідно до ст. 243 ЦК (в редакції 1963 р.) за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.

Відповідно до ст. 128 ЦК (в редакції 1963р.) право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.

Судом встановлено та не заперечується відповідачкою, що земельна ділянка площею 0,0634 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, була передана позивачці з часу укладення договору дарування житлового будинку, а саме з 18 квітня 2002 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер (актовий запис про смерть за № 10384 Першого відділу реєстрації актів громадянського стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси від ІНФОРМАЦІЯ_1) та після його смерті ОСОБА_4 прийняла спадщину у вигляді ? частини квартири АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 26 травня 2004 року.

В подальшому, визнаючи зобов'язання свого чоловіка, дружина померлого ОСОБА_4 продовжувала займатися оформленням державного акту.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 померла про що свідчить свідоцтво про смерть НОМЕР_1 видане Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції.

Відповідно до ст.153 ЦК України (в редакції 1963р.) договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 47 ЦК (в редакції 1963 р.), якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

Частиною 1 статті 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до вимог передбачених ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку виникає після отримання його власниками документу, що посвідчує це право. Тільки при існуванні державного акту на право власності на землю власник має право укладати щодо приналежної йому земельної ділянки угоди цивільно-правового характеру.

Як вбачається з листа Управління держземагентства у м. Одесі Одеської області від 14 січня 2015 року, в Управлінні наявний державний акт на право власності на земельну ділянку серія ІІІ-ОД № 035104, площею 0,0634 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2, реєстр. №2936 від 03 грудня 1999 року, виданий ОСОБА_3. Також, відповідно до заяви ОСОБА_1 від 29 жовтня 2013 року №3В-013 та рішення Одеської міської ради №2501-VІ від 21 грудня 2012 року, проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, присвоєно кадастровий номер 0:43:015:0041 земельній ділянці площею 0,0723 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2, яка входить в межі вищезазначеної земельної ділянки.

Стаття 319 ЦК України зазначає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Згідно з ст. 328 ЦК України,України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, якій засвідчує його право власності.

При таких обставинах, з урахуванням визнання відповідачкою позову, суд вважає вимоги ОСОБА_1 обґрунтованими, доведеними та підлягаючими задоволенню.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 16, 60, 61, 212, 213, 215, 218 ЦПК України, ст.ст. 47,128, 132,153,243 ЦК України (в редакції 1963р.), ст.ст.319,328,391 ЦК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати угоду, укладену 23 квітня 2003 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 такою, що відбулася та дійсною в частині дарування земельної ділянки АДРЕСА_2, площею 0,0634 га.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку АДРЕСА_2, площею 0,0634 га, яка раніше належала ОСОБА_3 на підставі Державного акту серії ІІІ-ОД №035104 від 03 грудня 1999 року, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №2936.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя Огренич І. В.