У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,
суддів:Коротуна В.М., Маляренка А.В.,Попович О.В., Ступак О.В.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» до ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення та зняття з реєстраційного обліку громадян, за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» на рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 05 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 25 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» (далі - ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс») звернулося до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що відповідно до укладеного договору від 06 вересня 2007 року № 2503/0907/88-021 між публічним акціонерним товариством «Сведбанк» (далі - ПАТ «Сведбанк») та ОСОБА_6 останньому було надано кредит у розмірі 20 тис. доларів США на строк з 06 вересня 2007 року по 05 лютого 2016 року під 12,5 % річних.

Згідно з умовами зазначеного договору позичальник зобов'язувався в порядку та на умовах, визначених договором, повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати комісію та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, передбачених графіком погашення кредиту.

З метою забезпечення належного виконання зобов'язання за вказаним кредитним договором між банком та ОСОБА_6 06 вересня 2007 року укладено договір іпотеки № 2503/0907/88-021-2, згідно з яким відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, які розташовані по АДРЕСА_1, що належить йому на підставі договору купівлі-продажу.

28 листопада 2012 року ПАТ «Сведбанк» відступило ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» відповідно до договору факторингу № 15 свої права вимоги до відповідача за зобов'язаннями з кредитного договору № 2503/0907/88-021 та іпотечного договору № 2503/0907/88-021-2.

У порушення умов договору відповідач свої зобов'язання належним чином не виконував, у результаті чого виникла заборгованість, яка станом на 31 жовтня 2013 року складає 20 300 доларів США 63 центи, що за офіційним курсом НБУ складає 162 262 грн 94 коп.

Позивач просив у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 06 вересня 2007 року, яка складає 20 300 доларів США 63 центи, що за офіційним курсом НБУ на дату розрахунку складає 162 262 грн 94 коп., звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1, шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, визначеною на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Виселити зі зняттям з реєстраційного обліку громадян, які проживають та зареєстровані за вказаною адресою.

Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 05 вересня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 25 грудня 2014 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс», посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з того, що відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» відповідач отримав кредит в іноземній валюті, загальна площа спірного будинку становить 69,90 кв. м і це є єдиним місцем його проживання; вимога про виселення є похідною від вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки, тому правові підстави для задоволення позову відсутні.

З такими висновками судів погодитись не можна, оскільки вони суперечать вимогам закону та не ґрунтуються на матеріалах справи.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судом установлено, що 06 вересня 2007 року між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_6 укладено кредитний договір № 2503/0907/88-021, згідно з яким останній отримав кредит у розмірі 20 тис. доларів США та сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 12,5 % річних з кінцевим терміном повернення по 05 лютого 2016 року (а. с. 8−9).

З метою забезпечення виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_6 06 вересня 2007 року укладено договір іпотеки № 2503/0907/88-021-Z, згідно з яким відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок загальною площею 69,90 кв. м, в тому числі житловою площею 55,40 кв. м з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, які розташовані на неприватизованій земельній ділянці по АДРЕСА_1, що належить йому на підставі договору купівлі-продажу (а. с. 21−22).

31 серпня 2011 року між позивачем та відповідачем укладено договір про внесення змін та доповнень № 1 до кредитного договору, згідно з яким збільшено суму заборгованості на позичковому рахунку позичальника НОМЕР_1 на суму залишків та встановлено термін користування кредитом по 05 лютого 2020 року (а. с. 11−18).

Згідно з договором факторингу від 28 листопада 2012 року № 15 ПАТ «Сведбанк» відступило ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» свої права вимоги до відповідача за зобов'язаннями за кредитним договором № 2503/0907/88-021 та іпотечним договором № 2503/0907/88-021-Z (а. с. 30−36).

За змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

У зв'язку з порушенням відповідачем умов кредитного договору станом на 31 жовтня 2013 року виникла заборгованість у сумі 20 300 доларів США 63 центи, що за офіційним курсом НБУ складає 162 262 грн 94 коп., зокрема: 118 323 грн 26 коп. - заборгованість з основної суми кредиту; 9 574 грн 34 коп. - заборгованість за процентами; 34 365 грн. 34 коп. − заборгованість з пені (а. с. 28).

Згідно із ч. ч. 1, 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку <nau://ukr/898-15|st33>», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст. 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У п. 4.1 іпотечного договору містяться аналогічні положення, зокрема, у разі невиконання або неналежного виконання позичальником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Разом із цим 7 червня 2014 набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (далі − Закон № 1304-VII).

Згідно з пунктом 1 Закону № 1304-VII не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами − резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України).

Відтак установлений Законом № 1304-VII мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Крім того, згідно з пунктом 4 Закону № 1304-VII протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Оскільки вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону.

Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону № 1304-VII не підлягає виконанню.

Разом з тим суди не врахували, що Закон № 1304-VII не є підставою для відмови в захисті порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів кредиторів.

Правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року у справі № 6-57цс15.

Таким чином, судами на порушення вимог ст. ст. 212−214 ЦПК України не враховані норми матеріального і процесуального права, які регулюють спірні правовідносини, не встановлені та не перевірені обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, тому відповідно до ст. 338 ЦПК України ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» задовольнити частково.

Рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 05 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 25 грудня 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна
Судді: В.М. Коротун А.В. Маляренко О.В. Попович О.В. Ступак