У х в а л а

іменем україни

11 березня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Наумчука М.І.,

суддів: Кузнєцова В.О., Мостової Г.І.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про захист прав споживача та визнання недійсним договору, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 2 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 19 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом. Зазначав, що 22 серпня 2006 року між ним та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» було укладено кредитний договір № 014/0061/82/44985, відповідно до якого він отримав грошові кошти в сумі 15 000 грн із строком повернення 22 червня 2009 року. Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 27 жовтня 2008 року з нього та ОСОБА_5., ОСОБА_4 було стягнуто на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» 20 387 грн 45 коп. простроченої заборгованості солідарно. 4 березня 2013 року між сторонами було укладено та підписано договір про припинення зобов'язань за кредитним договором, відповідно до якого сторони визнали, що сума непогашеної заборгованості за кредитним договором складає 38 364 грн 98 коп., з яких 779 грн 73 коп. - нараховані відсотки, 37 585 грн 25 коп. - нарахована пеня. Після укладання цього договору Лубенською об'єднаною державною податковою інспекцією Головного управління Міндоходів у Полтавській області проведено перевірку, якою встановлено порушення ним податкового законодавства, яке полягало у тому, що з вказаної суми боргу анульованого (прощеного) кредитором за його самостійним рішенням, не пов'язаним з процедурою банкрутства, до закінчення строку позовної давності, позивач повинен був сплатити податок. Позивач стверджує, що про такі наслідки на час укладання угоди він не знав тим самим відповідач ввів його в оману щодо обставин, які мають істотне значення. Крім того, позивач вказує на те, що прощення кредитором боргу може мати місце лише коли позовна давність не спливла, в іншому випадку - це безнадійна заборгованість. Оскільки за вимогами по кредитному договору позовна давність спливла, договір про припинення зобов'язань не міг укладатися. Також позивач вказує на необґрунтованість розміру суми боргу. Посилаючись на наведене, просив задовольнити позов.

Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 2 вересня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 19 листопада 2014 року, у задоволенні позову відмовлено.

ОСОБА_1 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій просить оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Статтею 337 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, укладеним між сторонами 4 березня 2013 року договором припинялись зобов'язання, які виникли між ПАТ «Райфайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 відповідно до кредитного договору від 22 лютого 2006 року за яким останньому банком був наданий кредит.

Згідно договору про припинення зобов'язання сторонами визначено, що розмір непогашеної позичальником заборгованості, яка анулюється, складає 38364 грн 98 коп. При цьому у договорі вказано на те, що анульовані кредитором до закінчення строків позовної давності боргові зобов'язання позичальника будуть включені до податкового розрахунку сум доходів, нарахованих на користь фізичних осіб, а позичальник ознайомлений із змістом підпункту 164.2.17 «д» пункту 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України.

Виходячи із наведених умов договору, погоджених сторонами, та його змісту, того, що припинене зобов'язання випливало із кредитного договору, стороною якого був ОСОБА_1, а отже останньому при обачливості та дбайливості мало бути відомо про розмір заборгованості, яка нарахована в межах позовної давності, суди дійшли правильного висновку, що виходячи з обставин, якими обґрунтовувались вимоги про визнання цього договору недійсним, підстави для задоволення позову відсутні.

Зроблені в оскаржуваних рішеннях висновки відповідають обставинам справи і ґрунтуються на поданих сторонами доказах, оцінку яких судами проведено відповідно до положень ст. 212 ЦПК України.

Доводи касаційної скарги вказаних висновків і встановлених судами обставин не спростовують у зв'язку з чим підстави для її задоволення і скасування судових рішень відсутні.

Неправильне визначення розміру нарахованого ОСОБА_1 податкового зобов'язання по сплаті податку, зокрема, на суму анульованого зобов'язання поза межами позовної давності, може бути підставою для оскарження податкового повідомлення - рішення і не свідчить про недійсність самого договору про припинення зобов'язання.

Ухвалені у справі рішення не перешкоджають поданню позову про оскарження податкового повідомлення-рішення.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи скарги про неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права безпідставні.

Враховуючи наведене та положення ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відхилення касаційної скарги і залишення судових рішень без змін.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 2 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 19 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.І. Наумчук
Судді:В.О. Кузнєцов Г.І. Мостова