АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА[1]
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 березня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого-судді Слюсар Т.А.

суддів: Волошиної В.М., Немировської О.В.

при секретарі: Місюра М.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 24 листопада 2014 року

в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, Солом'янський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Колегія суддів, -

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2013 р. ОСОБА_4 звернулася у суд з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що вона є наймачем АДРЕСА_1.

Вказувала, що відповідачі більш ніж протягом восьми років у зазначеній квартирі без поважних причин не проживають, й витрат по сплаті комунальних послуг не несуть.

Посилаючись на викладені обставини, просила суд визнати ОСОБА_7 та її сина - ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 24 листопада 2014 р. позов задоволено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі представник відповідачі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення та неправильне застосування судом норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити по справі нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Колегія суддів, заслухавши учасників судового розгляду, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Як убачається зі змісту довідки по формі №3 ВСП «Відраденський» КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» від 18 вересня 2013 р. за №2505 власником особового рахунку АДРЕСА_1 є ОСОБА_8, який помер, й у ній зареєстровані та проживають доньки покійного із дітьми - ОСОБА_4 із ОСОБА_5, ОСОБА_5 й ОСОБА_2 з ОСОБА_3 /а.с.40 т.1/.

Задовольняючи позовні вимоги про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням - АДРЕСА_1 районний суд виходив з того, що позивачкою доведено факт не проживання відповідачів у спірній квартирі понад шестимісячний строк.

Між тим, такі висновки суду першої інстанції не узгоджуються з матеріалами справи та не ґрунтуються на нормах матеріального права.

Відповідно до долученого в суді апеляційної інстанції ордеру, виданого Бюро по обміну жилих приміщень Виконавчого комітету Київської міської ради депутатів трудящих від 17 червня 1970 р. за №1588 трикімнатну АДРЕСА_1 надано для вселення ОСОБА_8 із сім'єю: дружиною ОСОБА_9 та доньками - ОСОБА_10 і ОСОБА_2 - сторонами по справі /а.с.245 т.1/.

Згідно ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Положеннями ст.9 ч.4 ЖК УРСР встановлено, що ніхто не може бут виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим примушенням інакше, як з підстав і порядку передбачених законом.

У осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов'язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім'ї наймача (ч.1, 2 ст.64 ЖК УРСР).

Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (ч. 2 ст. 65 ЖК УРСР).

Матеріали справи свідчать, що сторони по справі - ОСОБА_4 та ОСОБА_2, вселилися до спірної квартири, як члени сім'ї наймача - їх покійного батька.

Відповідно до ст.71, 72 ЖК УРСР наймач або члени його сім'ї можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилим приміщенням, зокрема, якщо вони не проживають у ньому без поважних причин понад шість місяців.

Ухвалюючи рішення про не проживання ОСОБА_11 та її сина ОСОБА_3 без поважних причин понад шість місяців, районний суд виходив зі змісту актів від 02 лютого 2013 р., 10 квітня 2013 р. та 17 липня 2013 р., складених особами, підписи яких засвідчені ВСП «Відрадненський», та відповідно до змісту яких відповідачі на момент перевірки відсутні в квартирі, й у жилому приміщенні не проживають з червня 2005 р. /а.с.5, 6, 7 т.1/, а також пояснень свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13

Між тим, як убачається з матеріалів справи та допитаних судом апеляційної інстанції свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15, акти складалися в період з лютого 2013 р. по липень 2013 р., в робочий час, а згідно долученої до справи довідки, виданої ФОП ОСОБА_20, працівником якого є ОСОБА_2, 02 лютого 2013 р., 10 квітня 2013 р. та 17 липня 2013 р. остання була присутньою на роботі у відповідності до графіку роботи перукарні - з 08 год. 30 хв. до 20 год. /а.с.98 т.1/.

Залишився поза увагою суду та належної оцінки у рішенні й зміст довідки дитячої поліклініки Солом'янського району м. Києва, у відповідності до якої місцем проживання ОСОБА_3 зазначено спірну адресу й, перебуваючи під наглядом в підлітковому кабінеті ДКЛ №4 з 2010 р., в період з 2010 р. по 2013 р., він неодноразово звертався за медичною допомогою /а.с.96 т.1/.

Місцем мешкання ОСОБА_3 - АДРЕСА_1, зазначено і в медичній карті № 567 УДСБ «Охмадит» /а.с.97 т.1/.

Належним доказом не проживання відповідачів у спірній квартирі понад шість місяців районний суд визнав показання свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13, разом з тим, суд не дав оцінки поясненням свідків, зі змісту яких убачається наявність між сторонами неприязних стосунків з приводу користування житловим приміщенням.

Згідно пояснень свідків ОСОБА_16 та ОСОБА_17, вони періодично бачили відповідачів у дворі спірного будинку й вважали їх такими, що мешкають за спірною адресою.

З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_2 за спірним місцем проживання періодично вносилися квартирна плата та оплачувалися комунальні послуги /а.с.93-95 т.1/

Положеннями ч.1-3 ст.212 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до положень ст.55, 124 Конституції України та ст.3 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін відповідно до вимог ст.10 ЦПК України. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В обґрунтування заявлених вимог, ОСОБА_4 не надано належних доказів не проживання відповідачів у спірному житловому приміщенні понад шестимісячний строк.

Не доведено матеріалами справи й наявність у відповідачів, окрім спірного помешкання, іншого житла.

Районний суд, ухвалюючи рішення, не врахував зазначене, конкретні обставини справи й прийшов до необґрунтованого висновку про наявність правових підстав до визнання ОСОБА_2, ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

З огляду на зазначене, рішення суду, як постановлене з недоведеністю обставин, які суд вважав встановленими, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права, підлягає скасуванню, а по справі слід ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2, ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 24 листопада 2014 року скасувати.

Ухвалити по справі нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, Солом'янський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - відмовити.

Рішення набирає чинності негайно, проте може бути оскаржено в касаційному порядку протягом 20 днів з моменту проголошення шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді:

Справа № 760/20567/13-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/497/2015

Головуючий у суді першої інстанції: Бобровник О.В.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Слюсар Т.А.