У х в а л а

іменем україни

18 березня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.

суддів: Журавель В.І., Лесько А.О., Хопти С.Ф., Черненко В.А.

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_2, як законного представника малолітнього ОСОБА_3, третя особа - Солонянська районна державна адміністрація Дніпропетровської області, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 3 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 листопада 2014 року, -

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з указаним позовом, в якому просило в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 7 березня 2007 року у розмірі 24 678,28 доларів США звернути стягнення на квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 74,90 кв.м, шляхом продажу предмету іпотеки з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення банком всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки; виселити ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3, які зареєстровані та проживають у вищевказаній квартирі.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 7 березня 2007 року між банком та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 23 тис. доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10,08 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 7 березня 2022 року та зобов'язався погашати заборгованість за кредитом щомісячними платежами, надаючи грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати. В рахунок забезпечення виконання умов договору 7 березня 2007 року між банком та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки нерухомого майна, за яким останній надав в іпотеку належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 74,90 кв.м, вартістю 145 188 грн. Зазначав, що ОСОБА_1 умови кредитного договору належним чином не виконував, внаслідок чого станом на 24 жовтня 2013 року виникла заборгованість у розмірі 24 678,28 доларів США.

Рішенням Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 3 вересня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 листопада 2014 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 7 березня 2007 року та виселення відповідачів із спірної квартири немає, оскільки 7 червня 2014 року набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги цих висновків не спростовують.

Судами установлено, що 7 березня 2007 року між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 23 тис. доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,84% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі суми 1% від суми виданого кредиту в момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п.3.11 з кінцевим терміном повернення - 7 березня 2022 року, при цьому позичальник повинен був використати кредит за цільовим призначенням - на придбання нерухомого майна: квартири (п.2.2.1 та п.7.1), та зобов'язався повернути кредит шляхом здійснення щомісячних платежів в період з 21 по 28 число кожного місяця відповідно до умов кредитного договору та встановленого графіка, здійснивши сплату не пізніше дати фактичного повного погашення кредиту, сплачувати відсотки та винагороду за користування кредитом в розмірах та на умовах передбачених кредитним договором п.2.2.2, а в разі несвоєчасного погашення кредиту сплачувати пеню та штрафи відповідно до положень розділу 4 даного договору.

Станом на 24 жовтня 2013 року заборгованість за вищевказаним кредитним договором становить 18 857,70 доларів США, заборгованість по процентам за користування кредитом - 2 739,64 доларів США, заборгованість по комісії за користування кредитом - 736 доларів США, а також нараховані пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором в сумі 1 139,98 доларів США та штраф, який складається з фіксованої частини в сумі 31,29 доларів США і процентної складової в сумі 1 173,67 доларів США, а всього - 24 678,28 доларів США, що за курсом Національного Банку України від 24 жовтня 2013 року становить 197 179 гривень 42 копійки, що підтверджується розрахунком банку.

В рахунок забезпечення виконання умов договору 7 березня 2007 року між банком та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки нерухомого майна, за яким останній надав в іпотеку належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 74,90 кв.м, вартістю 145 188 грн.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Статтею 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Згідно вимог ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців.

7 червня 2014 року набрав чинності Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" від 3 червня 2014 року, згідно з яким протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

З матеріалів справи убачається, що квартира АДРЕСА_1 є постійним місцем проживання родини ОСОБА_1, що підтверджується довідкою Житлово-будівельного кооперативу від 4 серпня 2014 року. Іншого житла у власності ОСОБА_1 немає, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 29 серпня 2014 року та архівною довідкою ТОВ «АБРИС» від 29 серпня 2014 року.

Суди, ухвалюючи рішення, врахували вищевказані вимоги закону, а також те, що ОСОБА_1 одержав кредит в іноземній валюті, в рахунок забезпечення його виконання передав в іпотеку квартиру, загальна площа якої становить 74,9 кв.м (не перевищує 140 кв.м), у нього немає у власності іншого житла крім спірної квартири, та дійшли вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 та виселення відповідачів.

Таким чином, судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для їх скасування не убачається.

З урахуванням викладеного та положення ч. 1 ст. 337 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 3 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді В.І. Журавель

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко