Справа № 591/8905/14-ц
Провадження № 2/591/239/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 січня 2015 року Зарічний районний суд м. Суми в складі:

головуючого - судді Бурда Б.В.

при секретарі - Гребенькової О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Суми справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, 3-тя особа: Служба у справах дітей Сумської міської ради про стягнення аліментів та позбавлення батьківських прав, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач свої вимоги мотивує тим, що вона перебувала у шлюбі з відповідачем. Під час шлюбу, ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася дитина - донька ОСОБА_5. Дитина перебуває на її повному утриманні, відповідач коштів на утримання дитини не надає та не приймає жодної участі у вихованні дитини. З часу окремого проживання відповідач не зустрічається з дитиною, не спілкується з ним, не цікавиться його життям та вихованням. Зазначила, що відповідач тривалий час ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків по утриманню дитини, не приділяє їй батьківської уваги та турботи. Вважає, що відповідач не виконує покладені на нього обов'язки по вихованню дитини, а тому просить позбавити його батьківських прав відносно доньки та стягнути з відповідача аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 2500 грн., що місячно з вересня 2014 року.

В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали.

Представник відповідача позов визнала частково. Зазначила що між позивачем та відповідачем склалися недоброзичливі стосунки у зв'язку з постійними матеріальними претензіями з боку позивача. Відповідач бажає брати участь у вихованні та утриманні дитини. Зазначила, що відповідач працює та має систематичний заробіток, а тому розмір аліментів має бути визначений в частці від доходу відповідача. Відповідач згоден н стягнення з нього аліментів в розмірі ? частини його доходу, також відповідач згоден на те, щоб стягнення аліментів було розпочате з вересня 2014 року.

Представник Служби у справах дітей Сумської міської ради позов заперечила та надала суду письмовий висновок..

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами докази, вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 04.08.2008 року під час якого у них народилася донька ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується копією свідоцтва про народження та одруження.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 25.02.2014 року шлюб між сторонами було розірвано. Після розірвання шлюбу дитина залишилася проживати з матір'ю.

З пояснень позивача вбачається, що відповідач надавав їй допомогу на утримання дитини, але надані відповідачем кошти недостатні для належного утримання дитини, окрім того, вони надавалися лише за її проханням. Крім того, на думку позивача, відповідач, якій окрім постійного місця роботи, має й інші доходи, має можливість надавати допомогу на утримання дитини в більшому розмірі та має сплачувати аліменти в твердій грошовій сумі..

Однак дане посилання позивач не заслуговує на увагу з наступного.

Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до положень ст. 183,184 СК України, розмір аліментів визнається в частці від заробітку (доходу) платника аліментів. Лише у випадку якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

В судовому засіданні встановлено, що відповідач працює та має регулярний дохід, якій становить близько 5000 грн. на місяць.

Будь-яких доказів на підтвердження наявності підстав, визначених ч. 1 ст. 184 СК України, для визначення розміру аліментів в твердій грошовій сумі позивач не надав, у зв'язку з чим суд вважає за необхідне стягнути аліменти в частці від заробітку (доходу) відповідача.

При визначенні розміру аліментів та часу з якого слід їх присудити, суд виходить з того, що позивач та відповідач погодили те, що аліменти мають стягуватися з вересня 2014 року. Окрім того, відповідач зазначив, що має можливість сплачувати аліменти в максимальному розмірі визначеному для відрахування із заробітної плати та згоден їх сплачувати в розмірі ? частини його заробітку.

У зв'язку з чим, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача аліменти в розмірі ? частини його заробітку (доходу), розпочавши їх стягнення з 01.09.2014 року.

З наданих позивачем доказів, копії лист відповідача та відповіді на нього (а.с. 14, 16 - факт достовірності яких підтвердила в судовому засіданні представник відповідача) вбачається, що між позивачем та відповідачем склалися недоброзичливі стосунки, пов'язані із спором щодо порядку участі батька в утриманні дитини, у зв'язку з чим відповідач самоусунувся від участі у вихованні дитини.

Так, як вбачається з висновку у справах дітей СМР (а.с. 39-40), сам відповідач в ході спілкування з працівниками служби зазначив на те, що через непорозуміння з позивачем він самоусунувся від спілкування з донькою.

Той факт, що відповідач останній час не приділяє доньці батьківської турботи підтвердили в судовому засіданні й свідки ОСОБА_3 та ОСОБА_4, які пояснили суду про те, що відповідач не відвідує дитину на свята та не дарить подарунки, ОСОБА_5 останнім часом стала звати свого діда (батька позивача) - батьком.

В той же час, суд не може взяти до уваги пояснення вказаних свідків про те, що відповідач з часу припинення подружніх стосунків не цікавиться дитиною, не зустрічається з нею та не надає жодної матеріальної підтримки. В цій частині пояснення свідків суперечать навіть поясненням позивача, яка пояснила наступне: остання зустріч відповідача з донькою мала місце в 25 травня 2014 року, відповідач надав кошти на утримання дитини сплативши в лютому, березні, квітні 2014 року по 2000 грн., в травні та вересні 1000 грн., та надав 1250 грн. в березні 2014 року на часткове відшкодування батьківського внеску при влаштуванні дитини до дошкільного навально-виховного закладу.

Статтею 150 СК України встановлено, що батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; поважати дитину. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини та фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини.

Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи.

Згідно із ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Положеннями п.2 ч.1 ст.164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, зокрема, ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Як зазначено у п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" від 30 березня 2003 року № 3, ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

В той же час, п.п.15, 18 Постанови Пленуму ВСУ від 30 березня 2003 року № 3 передбачено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків.

З урахуванням наведених вище обставин (зокрема, щодо тривалості періоду самоусунення відповідача від участі у виханні дитини, відсутності доказів будь-якого шкідливого впливу поведінки батька на доньку, постійно участі батька в утриманні дитини та його бажання бути батьком для своєї доньки), суд з урахуванням думки органу опіки та піклування (а.с. 39-40) вважає, що на даний час недоцільне позбавляти відповідача батьківських прав відносно доньки, але відповідач слід попередити про необхідність зміни ставлення до виконання своїх батьківських обов'язків.

За наведених вище обставин, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення вимог позивача: у задоволенні вимог в частині позбавлення відповідача батьківських прав належить відмовити, але відповідача слід попередити про необхідність зміни ставлення до виховання доньки та покласти на службу у справах дітей обов'язок із здійснення контролю за виконанням відповідачем батьківських обов'язків; в частині стягнення аліментів вимоги позивача підлягають частковому задоволенню та з відповідача починаючи з 01.09.2014 року слід стягнути аліменти в розмірі ? частини його доходу. В задоволенні позову в іншій частині належить відмовити за необґрунтованістю вимог.

З відповідача, також, на користь держави належить стягнути судові витрати в розмірі 243,60 грн. з позовних вимог про стягнення аліментів, від сплати яких звільнено позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. 150, 164, 183, 184 СК України, ст.ст. 10, 11, 60, 209, 210, 212 - 215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Попередити ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання доньки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, поклавши на Службу у справах дітей Сумської міської ради контроль за виконанням ОСОБА_2 батьківських обов'язків.

Стягувати з ОСОБА_2 аліменти на утримання доньки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 1/2 частини заробітку (доходу), але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до повноліття дитини, аліменти виплачувати матері дитини ОСОБА_1, починаючи стягнення з 01 вересня 2014 року.

Рішення суду в межах суми платежу аліментів за один місяць підлягає негайному виконанню.

В задоволенні позову в іншій частині відмовити за необґрунтованістю вимог.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в сумі 243,60 грн.

Рішення суду може бути оскаржено сторонами до Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Сумської області через Зарічний районний суд м. Суми, шляхом подачі в десятиденний строк з дня проголошення рішення суду (для осіб, що не були присутні при проголошення рішення, в той же строк з часу вручення копії рішення) апеляційної скарги.

Суддя