Ухвала

іменем україни

20 травня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Коротуна В.М.,

Парінової І.К., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 серпня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2012 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що відповідно до кредитного договору № DN80АМ13360459, укладеного 21 січня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3, остання отримала кредит у розмірі 10 171,43 долари США зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 9,96 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення - 20 січня 2015 року. Зобов'язання за вказаним кредитним договором забезпечено порукою Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» (далі - ПАТ «Акцент-Банк») на підставі договору поруки від 20 жовтня 2010 року № 167, обсяг відповідальності поручителя - в межах 10 тис. грн. У зв'язку з порушенням зобов'язань за кредитним договором станом на 10 вересня 2012 року утворилася заборгованість у розмірі 11 052,14 доларів США, з яких: 5 288,63 долари США - заборгованість за кредитом; 1 746,29 доларів США - заборгованість за процентами за користування кредитом; 948,21 долар США - заборгованість із комісії за користування кредитом; 2 512,93 долари США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, а також штрафи: 31,28 доларів США - штраф (фіксована частина); 524,80 доларів США - штраф (процентна складова).

За таких обставин ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з ОСОБА_3 на свою користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 9 800,58 доларів США, що еквівалентно 78 339 грн 76 коп., та судові витрати; стягнути солідарно з ОСОБА_3 та ПАТ «Акцент-Банк» 10 тис. грн заборгованість за кредитним договором в межах обсягу поруки.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 13 листопада 2013 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 серпня 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано, позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором за період з 24 червня 2011 року до 10 вересня 2012 року у розмірі 2 509,01 долар США, з яких: заборгованість за кредитом - 58,46 доларів США; заборгованість за процентами за користування кредитом - 637,33 долари США; пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором - 1 529,34 долари США; комісія - 283,88 доларів США.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо судових витрат.

У касаційній скарзі відповідач просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні указаного позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем повторно заявлено позовні вимоги в частині стягнення заборгованості на суму 8 417,73 долари США, яка вже стягнута рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 19 вересня 2012 року, яке набрало законної сили, а оскільки позовні вимоги позивачем не уточнювалися, тому заявлений позов є безпідставним.

Проте з такими висновками не погодився апеляційний суд, вважаючи доведеними і такими, що ґрунтуються на законі, позовні вимоги про стягнення заборгованості за період з 24 червня 2011 року станом на 10 вересня 2012 року у розмірі 2 509,01 долар США, з яких: заборгованість за кредитом - 58,46 доларів США; заборгованість за процентами за користування кредитом - 637,33 долари США; пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором - 1 529,34 долари США; комісія - 283,88 доларів США.

При цьому апеляційний суд виходив з того, що під час розгляду справи в апеляційному порядку представником ПАТ КБ «ПриватБанк» з урахуванням зазначеного рішення надано письмові пояснення та уточнено розрахунок заборгованості за кредитним договором від 22 січня 2008 року № DN80AM13360459, яка склалася за період з 24 червня 2011 року до 10 вересня 2012 року.

Крім того, апеляційний суд дійшов висновку про необхідність закриття провадження у справі в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором станом на 23 червня 2011 року з підстав, передбачених п. 2 ст. 205 ЦПК України.

Проте з такими висновками погодитися не можна, оскільки таких суд дійшов без встановлення всіх фактичних обставин справи.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати.

Виходячи з вимог ст. 316 ЦПК України щодо змісту, рішення апеляційного суду повинно мати: мотивувальну частину із зазначенням мотивів зміни рішення, скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення; встановлених судом першої інстанції обставин, а також обставин, встановлених апеляційним судом, і визначених відповідно до них правовідносин; назви, статті закону, на підставі якого вирішено справу; резолютивну частину із зазначенням висновку апеляційного суду про зміну чи скасування рішення, задоволення позову або відмову в позові повністю чи частково; висновку апеляційного суду по суті позовних вимог.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Таким чином, у судовому рішенні апеляційний суд зобов'язаний дати відповіді на всі доводи апеляційної скарги, оскільки інакше буде порушено вимоги ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду в такому його елементі, як мотивування судового рішення судом, який має право на дослідження нових доказів і переоцінку доказів.

Проте рішення апеляційного суду наведеним нормам процесуального права не відповідає, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 19 вересня 2012 року, яке набрало законної сили, задоволено позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 22 січня 2008 року № DN80AM13360459; стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитом у розмірі 5 230,17 доларів США, заборгованість за процентами за користування кредитом у розмірі 1 108,96 доларів США, заборгованість із комісії у сумі 664,33 долари США, пеню у сумі 983,59 доларів США, а також штрафи в сумі 31,33 долари США (фіксована частина) та 399,35 доларів США (процентна складова), а всього - 8 417,73 долари США, яка утворилася станом на 23 червня 2011 року.

При цьому суд керувався положеннями ч. 2 ст. 1050 ЦК України, згідно з якою, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Однак на порушення вимог ч. 3 ст. 61 ЦПК України суд не надав належної оцінки як доказу зазначеному рішенню суду та не звернув достатньої уваги на обставини, які встановлені цим рішенням, та з урахуванням цього не встановив, чи стягнута вказаним рішенням заборгованість достроково, чи тільки та, що утворилася за певний період.

Беручи до уваги наданий представником позивача під час перегляду справи в апеляційному порядку розрахунок заборгованості, апеляційний суд не надав йому належної правової оцінки та не звернув достатньої уваги ту обставину, що в графі «сальдо простроч.» за період з 10 червня 2009 року до 23 квітня 2012 року зазначено «0,00» та вже після 27 квітня 2012 року до 10 вересня 2012 року - «574,54»; у графі «% ставка простроч.» за ввесь період починаючи з 22 червня 2011 року і до 10 вересня 2012 року також зазначено «0,00» (а. с. 121-123). Отже, суду належить встановити походження заборгованості за період, після постановлення попереднього рішення.

Крім того, стягуючи на користь позивача заборгованість із пені у доларах США, судом залишено поза увагою положення договору, за якими нарахування пені передбачено у гривні, а саме: п. 14.2 вищевказаного кредитно-заставного договору, згідно з яким у випадку порушення позичальником зобов'язань, передбачених п. п. 6.2.2, 6.2.3 договору щодо сплати винагороди та процентів, позичальник сплачує пеню у розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу, але не менше 1 грн за кожен день прострочки, а також положення п. 14.3 договору про те, що у випадку поручення позичальником зобов'язання щодо повернення основної суми кредиту, передбаченого п. 6.2.4 договору, позичальник сплачує пеню у розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу, але не менше 1 грн за кожен день прострочки; при цьому проценти за користування кредитом на суму такого простроченого платежу додатково до вищевказаної пені не нараховуються (а. с. 15-зворот).

При цьому також судом не враховано, що оскільки виконання договірних зобов'язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству, тому зі стягненням заборгованості в іноземній валюті суд має право стягнути й проценти за користування кредитом в іноземній валюті, оскільки такий процент не є фінансовою санкцією. Отже, положення ч. 2 ст. 192, ч. 3 ст. 533 ЦК України, Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» можуть бути застосовані тільки при вирішенні питання про стягнення основної заборгованості за кредитом та стягнення відсотків за користування валютним кредитом та не підлягають застосуванню при вирішенні питання про стягнення пені.

Однак на порушення вимог ст. ст. 10, 60, 212, 303 ЦПК України апеляційний суд не надав належної правової оцінки як доказу, поданому позивачем на обґрунтування свого позову, розрахунку заборгованості, у якому пеня нарахована в доларах США (а. с. 121-123), та на порушення вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України не сприяв всебічному та повному з'ясуванню обставин справи, не попередив про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, зокрема не запропонував позивачеві надати новий розрахунок кредитної заборгованості із розрахунком пені в гривні відповідно до умов кредитно-заставного договору та положень наведених норм матеріального права.

Під час розгляду справи суд згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має врахувати правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 17 вересня 2014 року у справі № 6-100цс14, щодо застосування ч. 3 ст. 551 ЦК України, згідно з якою розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків.

Так, ч. 3 ст. 551 ЦК України з урахуванням положень ст. 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та ч. 4 ст. 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків.

Оскільки апеляційний суд на порушення вимог ст. ст. 212-215, 303, 316 ЦПК України в достатньому обсязі не визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, у зв'язку з чим порушив норми процесуального права, що унеможливлює встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, тому колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, а ухвалене у справі рішення апеляційного суду - скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 серпня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

В.М. Коротун

І.К. Парінова

О.В. Ступак