АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження 22ц/790/2351/15 Головуючий 1 інстанції - Шуліка Ю.В.
Категорія - захист прав споживачів
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 березня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого - судді: Пилипчук Н.П.,

суддів: Трішкової І.Ю., Кірсанової Л.І.,

за участю секретаря - Черепаха С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1, яка діє в інтересах ОСОБА_2 на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 15 січня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ПАТ "Брокбізнесбанк" про захист прав споживача, визнання недійсними кредитного договору та договору застави,

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач ОСОБА_2 звернулась до суду із зазначеним позовом посилаючись на те, що 20.12.2007 року між ПАТ «Брокбізнесбанк» та нею було укладено договір про надання кредиту № 374А-60, відповідно до умов якого банком позивачу було надано кредит в сумі 24634 доларів США, строком до 20.12.2014 року, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 12,5 % річних для придбання автомобілю «Опель Вектра». У пункті 12 Кредитного договору зазначено, що кредит надається банком у готівковій формі з подальшим здійсненням позичальником валютно-обмінної операції та внесенням готівкових коштів на відкритий банком поточний рахунок. В забезпечення виконання позичальником зобов*язань за кредитним договором 20.12.2007 року між позивачем та відповідачем було укладено договір застави № 374А-60-1, згідно якого позивач надає відповідачеві в заставу приналежний йому на праві приватної власності автомобіль марки «Опель Вектра», 2007 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1. Позивач вважає, що при підписанні вказаного кредитного договору відповідачем було порушено права позивача. Кредитний договір за своїм змістом та текстом не відповідає вимогам законодавства України, інтересам та волі позивача. Банком порушено вимоги ч. 1 ст. 525 ЦК України, яка передбачає, що зобов*язання має бути виражене у грошовій одиниці України. На час укладання кредитного договору у іноземній валюті, позивач не мав індивідуальної ліцензії на здійснення валютних операцій, хоча пунктом 12 Кредитного договору передбачено, що кредит надається банком у готівковій формі з подальшим здійсненням позичальником валютно-обмінної операції. На момент укладання кредитного договору курс долара США був значно меншим ніж на даний час. Працівники банку запевнили позивача, що кредит в іноземній валюті є для нього найбільш вигідним, що кредит в національній валюті України обтяжений великими відсотками, тому є не вигідним. При цьому відповідач не попередив позивача про ризики, пов*язані з можливим ростом курсу долару, не надав інформацію про умови кредитування та сукупну вартість кредиту. Таким чином банк порушив право позивача на інформацію, що потягло укладання кредитного договору, за яким позивач на даний час повинен повернути відповідачеві значно більшу суму, ніж було домовлено сторонами під час укладання кредиту. Позивач вважає, що порушення вимог ЦК України, має своїм наслідком недійсність договору в цілому, тому викладене є підставою для визнання недійсним вищенаведеного договору кредиту. При визнанні недійсним договору споживчого кредиту в іноземній валюті, втрачають своє правове значення й інші правочини, укладені на виконання недійсного договору. Зокрема, таким правочином може бути договір застави. Відповідно до ст. 236 ЦК України, правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Тому позивач просить суд визнати недійсним також і договір застави укладений на забезпечення виконання позичальником зобов*язань за кредитним договором.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 15 січня 2015 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, яка діє в інтересах ОСОБА_2, просить скасувати вказане рішення, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи. Посилається на ті самі доводи, якими обґрунтовувала позовну заяву.

У відповідності до статті 303 ЦПК України апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги. Вислухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, що з'явились, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що 20.12.2007 року між ПАТ «Брокбізнесбанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 374А-60, відповідно до умов якого, банком позивачу було надано кредит в сумі 24634 доларів США, строком до 20.12.2014 року, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 12,5 % річних (а.с.11-14).

На виконання позичальником зобов*язань за кредитним договором № 374А-60 від 20.12.2007 року, у той же день між ПАТ «Брокбізнесбанк» та позивачем було укладено договір застави. Відповідно до умов вказаного договору застави позивач надає відповідачеві в заставу приналежний йому на праві приватної власності автомобіль марки «Опель Вектра», 2007 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 ( а.с. 16)

У зв*язку з укладеним шлюбом 22.11.2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, позивачкою змінено прізвище на ОСОБА_4 ( а.с.18).

Позивач посилається на те, що кредитний договір було укладено з порушенням ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», тому є підстави для визнання його недійсним.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Належною формою кредитного договору на підставі ч. 1 ст. 1055 ЦК України є письмова форма. Наслідком недодержання письмової форми такого договору є його нікчемність (ч. 1 ст. 218, ч. 2 ст. 1055 ЦК України).

Відповідно до абз. 2 п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом.

З роз*яснень викладених в п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вбачається, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Відповідно до положень ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей ніж ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо).

З матеріалів справи вбачається, що позивач під час укладення кредитного договору була ознайомлений з усіма його умовами, в тому числі з інформацією про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням, у тому числі, процентної ставки, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов'язань споживача, пов'язаних з отриманням, обслуговуванням та погашенням кредиту. Позивач з указаними умовами погодилася, про що свідчить підписання нею кредитного договору.

Відповідно до статті 36 Закону України «Про Національний Банк України» офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється Національним Банком України.

Валютні курси, як зазначено у частині першій статті 8 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», встановлюються Національним Банком України за погодженням з Кабінетом Міністрів України.

Поряд з цим, згідно Положення про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затвердженого Постановою Правління Національного Банку України від 12 листопада 2003 року № 496, офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема до долару США, установлюється щоденно. Для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про котирування іноземних валют за станом на останню дату.

Отже, незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена.

Укладаючи спірний кредитний договір в іноземній валюті, сторони приймали на себе певні ризики, на випадок зміни валютного курсу та в момент укладення договору не мали будь-яких законних підстав вважати, що зміна встановленого валютного курсу не настане.

Згідно п.11 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин" надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору.

Суд першої інстанції правильно надав оцінку обставинам справи, вірно застосував норми матеріального права, а саме ст. ст. 2, 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 року № 15-93 "Пре систему валютного регулювання і валютного контролю", п. 1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою НБУ від 14.11.2004р. №483, ч. 3 ст. 533 ЦК України, ст.47 Закону України "Про банки і банківську діяльність", п.3.6 Постанови НБУ №168 від 10.05.2007 року

Згідно п.11 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин" надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору.

За таких обставин підстав для визнання кредитного договору та договору застави недійсними не вбачається і висновок суду про відмову у задоволенні таких позовних вимог ґрунтується на законі.

Судом першої інстанції правильно досліджені і оцінені обставини по справі, надані сторонами докази, доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п.1 ч.1 307, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія судової палати,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, яка діє в інтересах ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 15 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий -

Судді -