АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 березня 2015 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Одинака О. О.

суддів: Кулянда М.І., Перепелюк Л.М.

секретар Паучек І.І.

за участю: ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2, ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод спілкуванні з дітьми та у їх вихованні , визначення способів участі у вихованні дітей , третя особа Глибоцька районна державна адміністрація Чернівецької області, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 22 грудня 2014 року,-

встановила:

В жовтні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом.

Просив:

- зобов'язати ОСОБА_3 не перешкоджати позивачу брати участь у вихованні та спілкуванні з дітьми ОСОБА_5 17 жовтня 2004 року та ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1;

- визначити способи участі ОСОБА_1 у вихованні дітей.

Посилався на те, що 24 квітня 2004 року між ОСОБА_1 та відповідачкою ОСОБА_3 був зареєстрований шлюб в міському відділі РАЦС Чернівецького обласного управління юстиції, актовий запис № 358. Під час шлюбу у сторін народилося двоє дітей ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3.

09 липня 2012 року рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці шлюб між позивачем та відповідачкою було розірвано. Судом було визначено місце проживання дітей з матір'ю.

З самого моменту розлучення між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 почалися непорозуміння щодо участі у вихованні дітей. Відповідачка та особи які проживають з нею стали чинити позивачу перешкоди у нормальному спілкуванні з дітьми.

Після численних спроб вирішити питання шляхом переговорів та урегулювати порядок спілкування з дітьми, які не дали результату, позивач вимушений звернутися до суду.

Також, ОСОБА_5 звертався з заявою до комісії з питань захисту прав дитини Глибоцької районної державної адміністрації.

19 березня 2013 року головою Глибоцької районної державної адміністрації було прийняте розпорядження за № 57 у відповідності до якого позивачу було визначено порядок участі у вихованні дітей. З моменту прийняття такого розпорядження мати ігнорувала його та продовжувала чинити перешкоди у спілкуванні з дітьми .

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці позов задоволено частково. Зобов'язано ОСОБА_3 не чинити перешкод ОСОБА_1 у спілкуванні з дітьми.

Визначено участь ОСОБА_1 у спілкуванні та вихованні дітей ОСОБА_5, ОСОБА_6 шляхом встановлення систематичних побачень з дітьми у будь-який день тижня з 18:00 по 20:00 годину; кожну неділю місяця відвідувати або забирати дітей до себе з 14:00 по 17:00 годину, а також безперешкодно спілкуватись з дітьми по телефону.

Дозволено ОСОБА_1 самостійно організовувати та проводити на території України оздоровлення та відпочинок ОСОБА_5, ОСОБА_6 в період літніх шкільних канікул, але не більше одного місяця, кожного року.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення Шевченківського районного суду від 22 грудня 2014 року скасувати та постановити нове рішення яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенню позову.

Посилається на те, що суд першої інстанції допустив порушення норм матеріального та процесуального права, не повною мірою з'ясував обставини справи та зробив висновки, які не відповідають обставинам справи.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у розгляді справи, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Відповідно ст.15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.

Згідно зі ст. 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років.

Відповідно до ст. 141 СК України батьки мають рівні права на виховання дитини та спілкування з нею, батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні та має право на спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватись з дитиною та брати участь в її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини.

Згідно зі ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Мати чинила перешкоди позивача у спілкуванні з дітьми. ОСОБА_1 вимушений був звернутись до комісії з питань захисту прав дитини Глибоцької РДА.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 158 Сімейного кодексу України за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини,інших обставин, що мають істотне значення.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 159 СК України якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.

Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування.

В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи.

Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров'я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.

Відповідно до ч.1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України.

Згідно ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Відповідно до вимог ст.ст. 213, 215 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим, а за змістом має містити встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини. При встановленні фактів суд оцінює належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно ст. 214 ЦПК України суд ухвалюючи рішення повинен вирішити такі питання:

- чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

- які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

- яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Як вбачається з матеріалів справи і це правильно встановлено судом першої інстанції 24 квітня 2004 року між ОСОБА_1 та відповідачкою ОСОБА_3 був зареєстрований шлюб в міському відділі РАЦС Чернівецького обласного управління юстиції, актовий запис № 358. Під час шлюбу у сторін народилося двоє дітей ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3.

09 липня 2012 року рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці шлюб між позивачем та відповідачкою було розірвано. Судом було визначено місце проживання дітей з матір'ю.

19 березня 2013 року головою Глибоцької районної державної адміністрації було прийняте розпорядження за № 57 у відповідності до якого позивачу було визначено порядок участі у вихованні дітей.

Ухвалюючи рішення у справі про часткове задоволення позову суд першої інстанції зробив висновки , які не відповідають обставинам справи , допустив порушення норм матеріального та процесуального права.

Зокрема суд першої інстанції не врахував, що відповідно до правил ч. 1 ст. 159 СК України якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.

Як вбачається з матеріалів справи позивач в порушення вимог ст. ст. 58, 59, 60 ЦПК України не надав суду належних та допустимих доказів , які би підтверджували ті обставини, що відповідачка ОСОБА_3 чинить перешкоди ОСОБА_1 у спілкуванні з дітьми та у їх вихованні, ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, а саме розпорядження голови Глибоцької районної державної адміністрації Чернівецької області № 57 від 19 березня 2013 року.

Із змісту рішення суду першої інстанції вбачається, що суд не встановив, які саме перешкоди відповідачка чинить позивачу у спілкуванні з дітьми та у їх вихованні. В рішенні суду відсутнє посилання на докази , які би підтверджували вказані вище обставини та їх оцінка відповідно до правил ст. 212 ЦПК України .

За таких обставин колегія суддів вважає, що рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 22 грудня 2014 року є незаконним та необґрунтованим, а тому його слід скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові за його недоведеністю.

Відповідно до правил статті 88 ЦПК необхідно провести розподіл судових витрат.

Підпунктом 1 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» від 8 липня 2011 року, N 3674-VI (далі - Закону) встановлено розмір судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати.

Згідно підпункту 8 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону за подання до суду апеляційної скарги на рішення суду встановлено розмір судового збору - 50 відсотків ставки, що підлягає сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги, а у разі подання позовної заяви майнового характеру - 50 відсотків ставки, обчисленої виходячи з оспорюваної суми.

З квитанції № QS23715590 від 13 січня 2015 року вбачається, що за подання до суду апеляційної скарги ОСОБА_3 сплатила 121 гривень 80 копійок судового збору.

За таких обставин з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 слід стягнути 121 гривень 80 копійок в рахунок відшкодування витрат понесених на оплату судового збору за подання до суду апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів,-

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 22 грудня 2014 року скасувати.

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у вихованні та спілкуванні з дітьми, визначення способів участі у вихованні дітей відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 121 гривень 80 копійок в рахунок відшкодування витрат понесених на оплату судового збору за подання до суду апеляційної скарги.

Рішення набирає законної сили з моменту її проголошення.

На рішення може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту його вступу в законну силу.

Головуючий

Судді: