Справа №577/2309/15-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - Гетьман В. В.
Номер провадження 22-ц/788/1188/15 Суддя-доповідач - Сибільова Л. О.
УХВАЛА

17 червня 2015 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Сибільової Л. О.,

суддів - Криворотенка В. І. , Лузан Л. В.

за участю секретаря - Назарової О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на ухвалу Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 20 травня 2015 року про закриття провадження

у справі за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Конотопський арматурний завод», треті особи - Управління Пенсійного фонду України в м. Конотопі та Конотопському районі, Управління праці та соціального захисту населення Конотопської міської ради, про встановлення факту праці на роботах із шкідливими і важкими умовами праці,

в с т а н о в и л а:

05 травня 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, мотивуючи вимоги тим, що він працював на ПАТ «Конотопський арматурний завод» з 27 жовтня 1987 року по 04 березня 2013 року, в тому числі: з 11 липня 1988 року по 12 березня 1995 року - майстром прольоту вільного гарячого кування поковок та злитків та гарячого штампування ковальсько-пресового цеху (№01); з 13 березня 1995 року по 14 грудня 1998 року - старшим майстром на дільниці гарячих штамповок ковальсько-пресового цеху (№01).

На посадах майстра та старшого майстра він був зайнятий на гарячих ділянках робіт, працював повний робочий день у особливо важких і особливо шкідливих умовах праці, на інші роботи не залучався, за вказаний час користувався додатковою відпусткою 14 календарних днів, мав доплату до заробітної плати у розмірі 12% за шкідливі умови праці та право на безкоштовну видачу молока.

У 1993 році атестація робочого місця за умовами праці на підприємстві не проводилась у зв'язку з тяжким фінансовим становищем підприємства, відсутністю фінансування заходів, пов'язаних з атестацією.

У 1998 році на підприємстві була проведена атестація, якою визнано, що робота, яку він виконував, відноситься до робіт з особливо шкідливими та важкими умовами праці (наказ №114 від 01 липня 1998 року). Аналогічний факт було встановлено при проведенні атестації у 2003 році (наказ №90-а від 01 липня 2003 року) та у 2008 році (наказ №66 від 01 липня 2008року). Умови праці на підприємстві не змінилися.

Вказана професія передбачена Списком №1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, зайнятість в яких повний робочий день дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України.

Згідно ст. 13 Закону України „Про пенсійне забезпечення", на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи, працівники, зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, - за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць: чоловіки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Він має загальний стаж не менше 25 років, з яких на роботах із шкідливими і важкими умовами праці працював не менше 10 років.

У зв'язку з не проведенням атестації робочого місця за умовами праці в 1993 році, він не має можливості при досягненні 23 червня 2015 року 50 років вирішувати питання про призначення пенсії.

Посилався на положення п. 4 Порядку проведення атестації робочих місць за умовами праці, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 01 серпня 1992 року №442, згідно якого відповідальність за своєчасне проведення атестації робочих місць несуть керівники підприємств, а не працівники, та на ст. ст. 29, 153 КЗпП України, згідно яких до початку роботи за укладеним трудовим договором власник або уповноважений ним орган зобов'язаний роз'яснити працівникові його права і обов'язки та проінформувати під розписку про умови праці, наявність на робочому місці, де він буде працювати, небезпечних і шкідливих виробничих факторів, які ще не усунуто, та можливі наслідки їх впливу на здоров'я, його права на пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до чинного законодавства і колективного договору; на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці; забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Зазначав, що відповідно до ст. 7 Закону України «Про охорону праці», працівники, зайняті на роботах з важкими та шкідливими умовами праці, безоплатно забезпечуються лікувально-профілактичним харчуванням, молоком або рівноцінними харчовими продуктами, мають право на додаткову оплачувану відпустку, пільгову пенсію, оплату праці у підвищеному розмірі та інші пільги і компенсації, що надаються в порядку, визначеному законодавством.

Посилаючись також на ч.2 ст.256 ЦПК України, згідно якої у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення, просив встановити факт його роботи в шкідливих та важких умовах праці на ПАТ „Конотопський арматурний завод" з 01 серпня 1992 року по 01 липня 1993 року в якості майстра прольоту вільного гарячого кування поковок і злитків та гарячого штампування ковальсько-пресового цеху (№ 01), всього 11 місяців (а.с. 1-3).

Ухвалою Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 20 травня 2015 року закрите провадження у цивільній справі (а.с. 43).

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, просить ухвалу скасувати та постановити нову ухвалу, якою задовольнити його позовні вимоги.

Вказує, зокрема, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що підприємство-відповідач підтвердило, що він виконував повний робочий день роботу за професією при незмінності умов праці; на той час користувався додатковою відпусткою за шкідливі умови праці, мав доплату до заробітної плати та право на спеціальне харчування (молоко). Відповідач визнав, що атестація робочого місця за умовами праці у 1992-1993 роках не проведена з його вини, і тому надати відповідні первинні документи не має змоги. Вказані обставини стали основною причиною його звернення до суду з позовом про встановлення факту роботи в шкідливих умовах.

Зазначає, що законодавство не передбачає порядку підтвердження стажу роботи у шкідливих і важких умовах праці при відсутності первинних документів щодо атестації робочих місць за умовами праці, а тому можливе застосування положень ч. 2 ст. 256 ЦПК України. Наявність документів про проведення атестації робочого місця є одним із доказів щодо права на пільгову пенсію, але судом приймаються і інші докази відповідно до ст. ст. 57-59 ЦПК України.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача, який підтримав скаргу з мотивів, в ній викладених, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність оскаржуваної ухвали суду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Закриваючи провадження в справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України, суд першої інстанції послався на положення п. 20 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №637 від 12 серпня 1993 року, згідно якого у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах, або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.

Крім того, суд зазначив, що згідно Порядку проведення атестації робочих місць за умовами праці, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №442 від 01 серпня 1992 року, атестація робочих місць передбачає обгрунтування віднесення робочого місця до категорії зі шкідливими (особливо шкідливими), важкими (особливо важкими), умовами праці, визначення (підтвердження) права працівників на пільгове пенсійне забезпечення за роботу в несприятливих умовах (п.6); перелік робочих місць, виробництв, професій і посад з пільговим пенсійним забезпеченням працівників після погодження з профспілковим комітетом затверджуються наказом по підприємству; витяги з наказу додаються до трудової книжки працівників, професії та посади яких внесено до переліку; результати атестації використовуються при встановленні пенсій за віком на пільгових умовах (п. п. 9, 10).

При цьому суд зазначив, що згідно п. "а" ст. 13 Закону "Про пенсійне забезпечення" від 05 листопада 1991 року працівники, зайняті повний робочий день на роботах зі шкідливими і важкими умовами праці, за Списком №1 і результатом атестації робочих місць, мають право на пенсію за віком, незалежно від останнього місця роботи.

Згідно ч. 2 ст. 256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, зокрема, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

На підставі наведеного суд зробив висновок, що у даному випадку законом визначено інший порядок встановлення факту, від якого залежить виникнення, зміна або припинення майнових прав фізичних осіб, і суд не уповноважений законом встановлювати факт праці на роботах із шкідливими і важкими умовами праці.

Проте з таким висновком суду повністю погодитись не можна, оскільки він суперечить нормам процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Згідно матеріалів справи, наказом №24-к Конотопського арматурного заводу від 28 березня 1995 року майстра цеху №01 ОСОБА_3 з 13 березня 1995 року переведено в тому ж цеху старшим майстром на дільницю гарячого штампування (а.с.6).

Наказом ОАО «Конотопський арматурний завод» № 143-к від 15 грудня 1998 року старшого майстра цеху №1 ОСОБА_3 переведено з 15 грудня 1998 року інженером-технологом дільниці вільного кування і гарячого штампування в тому ж цеху (а.с.7).

Наказом ВАТ «Конотопський арматурний завод» №114 від 01 липня 1998 року «Про результати атестації робочих місць за умовами праці» затверджено перелік робочих місць, професій і посад, за роботу на яких підтверджено право на пільги та компенсації (а.с.9-11).

Наказом ВАТ «Конотопський арматурний завод» №90а від 01 липня 2003 року «Про результати атестації робочих місць за умовами праці» затверджений перелік робочих місць, професій і посад, за роботу на яких підтверджено право на пільги та компенсації, згідно Пстанови Кабінету Міністрів України від 16 січня 2003 року №36 «Про затвердження списків виробництв, робіт, професій, посад і показників, зайнятість в яких дає право на пенсію за віком на пільгових умовах» (а.с.12-13).

Наказом ВАТ «Конотопський арматурний завод» №66 від 01 липня 2008 року «Про результати атестації робочих місць за умовам праці» затверджений перелік робочих місць, професій і посад, зайнятість в яких дає право на пенсію за віком на пільгових умовах за списком №01, за списком №2, згідно Постанови Кабінету Міністрів України №36 від 16 січня 2003 року «Про затвердження списків виробництв, робіт, професій, посад і показників, зайнятість в яких дає право на пенсію за віком на пільгових умовах» (а.с.14-15).

Довідками про підтвердження наявного пільгового трудового стажу № 61116 і №61117 від 25 березня 2015 року, підприємство підтвердило факт роботи позивача майстром і старшим майстром молотових (ковальських) і пресових відділень, прольотів і дільниць ковальсько-пресового цеху, що передбачено списком 01, розділ Х1, підрозділ 2б, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України № 162 від 11 березня 1994 року, відповідно, з 11 липня 1988 року по 12 березня 1995 року, та з 13 березня 1995 року по 14 грудня 1998 року, зазначивши, що у 1992 - 1993 роках атестація робочого місця старшого майстра молотових (ковальських) і пресових відділень, прольотів і дільниць ковальсько-пресового цеху, яку займав ОСОБА_3, не проводилась у зв'язку з тяжким фінансовим становищем підприємства, відсутністю фінансування заходів, пов'язаних з атестацією (а.с.16, 17).

Встановивши, що позивач в спірний період з 01 серпня 1992 року по 01 липня 1993 року працював на ПАТ «Конотопський арматурний завод» майстром прольоту вільного гарячого кування поковок і злитків та гарячого штампування ковальсько-пресового цеху (а.с.4-9, 21-27), тобто за професією, яка відноситься до Списку №1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України (а.с.4-11, 21-27), відносно якого в спірний період відповідач не провів атестацію робочого місця за умовами праці, суд безпідставно закрив провадження у справі з вищезазначених в оскаржуваній ухвалі підстав.

Статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявності трудового стажу за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Обставини, на які послався суд, та обставини, викладені позивачем в позовній заяві, зокрема, не проведення підприємством з власної вини атестації робочих місць за умовами праці в спірний за позовом період не можуть бути підставою для відмови позивачеві у розгляді судом його позовних вимог до підприємства, які свідчать про наявність спірних трудових правовідносин і які, визначившись з предметом спору на власний розсуд відповідно до ст. 11 ЦПК України, позивач скерував у вигляді позову про встановлення факту роботи в шкідливих умовах саме до другої сторони в трудових правовідносинах, тобто звернувся з позовом, що стосується підтвердження умов праці, в яких він працював на підставі трудового договору.

Закриття судом провадження в справі з підстав, визначених п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України, не відповідає вимогам вказаної норми процесуального закону, оскільки за змістом вказаної норми, закрити на її підставі провадження у справі можливо тоді, коли справа не підлягає розгляду судом саме в порядку цивільного судочинства, а не тому, що існує інший, позасудовий порядок вирішення даного спору, тобто встановлення факту роботи в певних умовах.

Суд невірно застосував вказану норму процесуального закону, яка підлягає застосуванню в тому випадку, коли можливість звернення особи з позовом до суду не заперечується, але спір не може розглядатись в порядку саме цивільного судочинства.

Про таке застосування вказаної підстави закриття провадження у справі свідчить і положення ст. 206 ЦПК України, згідно ч. 1 якої, якщо справу закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України, суд повинен роз'яснити особі, в порядку якого судочинства підлягає розгляду вказаний спір.

Вказана норма процесуального закону не передбачає можливість закриття провадження в справі з підстав, зазначених судом, на відміну від п. 1 ст. 227 ЦПК України 1963 року, який передбачав, що суд закриває провадження в справі, якщо справа не підлягає розглядові в судах.

Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57- 60 ЦПК України.

Згідно ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Межі заявлених вимог включають в себе, зокрема, предмет та підстави позову.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 31, п. 5 ч. 2 ст. 119 ЦПК України, підставами позову є обставини, якими позивач обґрунтовує позовні вимоги.

Згідно роз'яснень, які містяться в п. 9 постанови Пленуму Верховного суду України від 12 червня 2009 року № 5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду», предмет позову - це те, що конкретно вимагає позивач, підстава позову - чим він обґрунтовує свої вимоги, зміст вимоги - який спосіб захисту свого права він обрав. Оскільки підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору.

Не містить виключень щодо права на звернення з позовом до суду і ч. 1 ст. 3 ЦПК України, згідно якої кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Норми Конституції є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Ст. 44 Конституції України передбачає, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Ч. 2 ст. 124 Конституції України передбачає, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Обраний позивачем спосіб захисту свого порушеного, як він вважає, відповідачем права, у вигляді звернення з позовом, що випливає з трудових правовідносин, а не з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, в порядку окремого провадження, не суперечить вимогам ЦПК України і підлягає розгляду по суті з врахуванням, в тому числі, і норм матеріального права, на які послався суд в оскаржуваній ухвалі. Обставини, на які послався суд, та зміст зазначених ним нормативних актів можуть вплинути на результати розгляду спору по суті залежно від доведеності позовних вимог.

Згідно роз'яснень, які містяться в п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 1 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», оскільки Конституція України, як зазначено в її статті 8, має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідності Конституції і в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії. Судові рішення мають ґрунтуватися на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй.

Таким чином, закриття провадження у справі з підстав, вказаних судом, не ґрунтується на вищезазначених нормах матеріального та процесуального права, а тому оскаржувана ухвала підлягає скасуванню, а справу слід направити до суду першої інстанції для продовження її розгляду.

В зв'язку з наведеним апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, оскільки суд першої інстанції не розглядав справу по суті, не робив висновок про доведеність позовних вимог, а тому апеляційний суд не може ухвалити рішення в справі про задоволення позову, про що просить позивач.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 311 ЦПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, є, зокрема, порушення норм матеріального чи процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 311, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 20 травня 2015 року про закриття провадження в даній справі скасувати, а справу направити до цього суду для продовження її розгляду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Головуючий -

Судді -