Справа № 374/45/14-ц Головуючий у І інстанції Козіна С.М.
Провадження № 22-ц/780/885/15 Доповідач у 2 інстанції Кашперська
Категорія 26 17.03.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

17 березня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагєєва В.О., Яворського М.А.,

за участі секретаря Бевзюк М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ржищівського міського суду Київської області від 11 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

В лютому 2014 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом про стягнення грошових коштів за договором позики, посилаючись на те, що 14 лютого 2011 року передала, а відповідач ОСОБА_2 отримала грошові кошти у розмірі 20000 доларів США під 5 % місячних строком на 1 рік; також за умовами розписки відповідач у випадку повернення боргу раніше або пізніше обумовленого строку зобов'язалась повернути отриману суму з відсотками на момент погашення заборгованості і по поверненню заборгованості передати їй в якості винагороди право власності на земельну ділянку, що належить відповідачу, у розмірі 0,16 га. в АДРЕСА_1. На виконання зобов'язань в жовтні 2011 року ОСОБА_2 повернула 2000 доларів США в якості відсотків, 27 березня 2012 року - 6000 доларів США в якості відсотків, 06 грудня 2012 року - 10000 доларів США в якості основного зобов'язання, 13 лютого 2013 року - 5000 доларів США в якості основного зобов'язання, таким чином заборгованість на дату подання позову складає 23000 доларів США з урахуванням відсотків. Остаточно збільшивши позовні вимоги в квітні 2014 року, позивач просила стягнути із відповідача на свою користь борг за договором позики в розмірі 23000 доларів США, що еквівалентно 266800 грн., та судові витрати по справі.

Рішенням Ржищівського міського суду Київської області від 11 листопада 2014 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Позивач ОСОБА_1, не погоджуючись із рішенням Ржищівського міського суду Київської області від 11 листопада 2014 року, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення та неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи із наступного.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Разом із тим рішення суду першої інстанції даним вимогам закону не відповідає.

Із матеріалів справи вбачається, що 14 лютого 2011 року ОСОБА_2 склала розписку про те, що взяла в борг 20000 доларів США у ОСОБА_1 строком на 1 рік під 5 % місячних та зобов'язалася повернути 32000 долари США до 14 січня 2012 року. У випадку погашення боргу раніше або пізніше обумовленого строку зобов'язалася повернути суму з відсотками на момент погашення боргу. По поверненню боргу також зобов'язалася у вигляді винагороди передати ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку в АДРЕСА_1 розміром 0,16 га. (а. с. 115-а).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів, суд першої інстанції вважав, що за умовами Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фізична особа не може надавати фінансову послугу, метою якої є отримання прибутку у вигляді процентів від суми позики, відповідач повернула позивачу борг за договором позики в розмірі 20000 доларів США та 3000 доларів США понад суму боргу, передбачені законом підстави для стягнення відсотків відсутні.

Із даними висновками колегія суддів не може погодитися, виходячи із наступного.

Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» встановлює право фінансових установ на здійснення операцій з надання фінансових послуг, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності. Оскільки сторони у справі не є ні фінансовими установами, ні фізичними особами - суб'єктами підприємницької діяльності, то судом помилково застосовано до спірних правовідносин Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Отже, суд першої інстанції не визначився з характером спірних правовідносин та правовою нормою, яка підлягає застосуванню, не з'ясував всі обставини в справі та не надав їм відповідної оцінки.

Так, відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики може бути оплатним, тобто таким, що передбачає сплату процентів за користування сумою позики, або безоплатним - якщо виконання позичальником зобов'язання обмежується поверненням боргу.

Правила щодо сплати процентів від суми позики містяться у статті 1048 ЦК України.

Так, згідно із ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Отже, у частині першій статті 1048 ЦК України, що має диспозитивний характер, установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором.

Указане правило спрямоване на захист інтересів позикодавця у разі, якщо договором позики розмір процентів не визначений.

Випадки, коли договір позики вважається безоплатним, зазначені в частині другій статті 1048 ЦК України. Визначене вказаною нормою правило про безоплатність договорів позики є імперативним і не може бути змінене за погодженням сторін.

Таким чином, законом передбачено право позикодавця на одержання від позичальника суми позики та винагороди (процентів за користування позикою) у разі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Винагорода для позикодавця встановлюється у формі процентів від суми, що надається у позику, розмір яких визначається сторонами в договорі позики, або, якщо такий розмір процентів не встановлений, він визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Помилковими є також посилання суду на п. «в» ч. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», згідно якого валютна операція з надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті потребує одержання ліцензії Національного Банку України, оскільки дана норма не поширюється на правовідносини, які склалися між фізичними особами при укладенні договору позики.

Відповідно до ч. 2 ст. 192, ч. 2 ст. 524 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Отже, рішення суду першої інстанції ухвалене в результаті неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, та із неправильним застосуванням норм матеріального права, що є підставою для його скасування.

Вирішуючи питання про обґрунтованість заявленого позову, колегія суддів враховує, що факт укладення між сторонами договору позики на вказаних умовах підтверджується розпискою.

Позивач у позовній заяві зазначала, а відповідач в судовому засіданні не заперечувала, що погашення боргу відбувалося наступним чином: в жовтні 2011 року повернуто 2000 доларів США, 27 березня 2012 року повернуто 6000 доларів США, 06 грудня 2012 року повернуто 10000 доларів США, 13 лютого 2013 року повернуто 5000 доларів США, всього 23000 доларів США.

Разом із тим, в судовому засіданні відповідач вважала, що повертає лише тіло позики, а 3000 доларів США вона сплатила понад суму боргу за своєю власною ініціативою.

Колегія суддів враховує, що позикодавець має право визначати цільове призначення грошових коштів, які повертаються за відсотковим договором позики, як тіло позики або як оплату за користування грошовими коштами, а тому приймає за достовірне розрахунок заборгованості, наданий позивачем.

Доказів на спростування доводів позивача відповідачем не надано, розрахунок заборгованості за договором позики, проведений позивачем, відповідачем не спростований.

При цьому колегія суддів враховує, що договір позики 20000 доларів США з підстав його недійсності в цілому або окремих його частині відповідачем не оспорювався.

Отже, за березень - вересень 2011 року відсотки нараховуються, виходячи із залишку 20000 доларів США, 5 % від яких становить 1000 доларів США, а в цілому за період 7000 доларів США.

В жовтні 2011 року відповідач повернула 2000 доларів США в якості відсотків, а тому заборгованість за відсотками зменшується на цю суму і становить 7000 доларів США (із урахуванням необхідності сплати 1000 доларів США за жовтень).

За листопад 2011 року - лютий 2012 року відсотки нараховуються, виходячи із залишку 20000 доларів США, 5 % від яких становить 1000 доларів США, а в цілому заборгованість зростає до 10000 доларів США.

В березні 2012 року відповідач повернула 6000 доларів США в якості відсотків, а тому заборгованість за відсотками із квітня зменшується на цю суму і становить 6000 доларів США.

До грудня 2012 року заборгованість за відсотками продовжує зростати і становить 14000 доларів США.

В грудні 2012 року відповідач повернула 10000 доларів США в якості тіла позики, що зменшує базу нарахування відсотків до 10000 доларів США, 5 % від яких становить 500 доларів США. Таким чином, за січень - лютий 2013 року заборгованість за відсотками збільшено до 15000 доларів США.

В лютому 2013 року відповідач повернула 5000 доларів США в якості тіла позики, що зменшує базу нарахування відсотків до 5000 доларів США, 5 % від яких становить 250 доларів США. Таким чином, за березень 2013 року - лютий 2014 року заборгованість за відсотками збільшено до 18000 доларів США. При цьому борг відповідача за тілом позики становить 5000 доларів США.

Всього розмір заборгованості становить 23000 доларів США.

Оскільки курс долару США станом на квітень 2014 року, коли позивач остаточно уточнювала позовні вимоги, становив 11,60 грн. за 1 долар США, відповідно сума заборгованості складає 23000 х 11,60 = 266800 грн.

Доводи, викладені в запереченні відповідача на апеляційну скаргу про удаваність договору позики і сплату всіх коштів в якості основного зобов'язання, а не відсотків, не підтверджені належними і допустимими доказами та доводів позивача щодо факту укладення договору позики та наявність заборгованості не спростовують.

Виходячи із наведеного, колегія суддів погоджується із розрахунками позивача і приходить до висновку про необхідність задоволення обґрунтованого позову.

За таких обставин рішення суду першої інстанції ухвалене за неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи та зроблені із порушенням та неправильним застосуванням судом норм матеріального та процесуального права, що відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України є підставами для його скасування із ухваленням нового рішення про задоволення позову про стягнення грошових коштів в розмірі, еквівалентному 23000 доларам США, що становить 266800 грн.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України колегія суддів стягує із відповідача на користь позивача понесені судові витрати в розмірі 4123,80 грн.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Ржищівського міського суду Київської області від 11 листопада 2014 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики в розмірі 266800 (двісті шістдесят шість тисяч вісімсот) грн. та судові витрати в розмірі 4123,8 грн.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Кашперська Т.Ц.

Судді : Фінагєєв В.О.

Яворський М.А.