АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________
Провадження: № 22-ц-/790/2100/15 Головуючий: 1 інстанції
Справа: № 644/167/14-ц Глібко О.В.
Категорія: договірні Доповідач: Даниленко В.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2015 року м. Харків

Судова колегія судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого: судді - Даниленка В.М.,

Суддів: Малінської С.М., Швецової Л.А.,

за участю секретаря: Каменської Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 03 грудня 2014 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення грошової суми, -

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2014 року позивач ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, в подальшому уточненим, у якому вказував на те, що 14 вересня 2006 року між банківською установою - ВАТ «Мегабанк» та позичальницею ОСОБА_5 було укладено Кредитний договір № 366ПВ/2006, згідно якого останній на умовах строковості, платності та забезпеченості було надано кредит на споживчі цілі у сумі 10 000,00 доларів США з кінцевим строком його повернення 13 вересня 2011 року та сплатою щомісячних процентів за користування кредитними коштами в розмірі 13 % річних.

При цьому, з метою забезпечення виконання позичальницею ОСОБА_5 своїх договірних зобов'язань за вказаним Кредитним договором, 15 вересня 2006 року між сторонами був укладений нотаріально посвідчений Іпотечний договір № 366ПВ/2006-з, за яким остання передала в іпотеку банківській установі належну їй на праві власності нежитлову будівлю, розташовану по АДРЕСА_1, загальною площею 608,60 кв.м.

Крім того, Кредитний договір був забезпечений Договором поруки № 64-685 від 15 вересня 2006 року, поручителем за яким виступив чоловік позичальниці ОСОБА_6.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_5 померла.

На день смерті позичальниці ОСОБА_5 її заборгованість перед ВАТ «Мегабанк» за укладеним нею за життя Кредитним договором № 366ПВ/2006 від 14.09.2006 року становила 4 354,68 доларів США та 92,54 грн.

Спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_5 були її чоловік - ОСОБА_6, її син - ОСОБА_7 та батько - відповідач по справі ОСОБА_2, які прийняли спадщину після померлої.

Відповідно до положень ст.ст. 1216, 1218, 1282 ЦК України всі троє спадкоємців після померлої ОСОБА_5 стали боржниками по зобов'язанням останньої перед ВАТ «Мегабанк» у розмірі, який відповідає їхнім часткам у спадщині.

З дня смерті ОСОБА_5, а саме з ІНФОРМАЦІЯ_1 року по 02.12.2008 року її чоловіком ОСОБА_6 було повністю погашено кредит спадкодавиці з урахуванням суми боргу, комісії та процентів в загальній сумі 5 732,22 дол. США.

З урахуванням повного погашення особисто ОСОБА_6 боргу всіх спадкоємців перед ВАТ «Мегабанк», він відповідно до ч. 1 ст. 512 ЦК України набув прав кредитора відносно інших спадкоємців ОСОБА_7 та ОСОБА_2

У зв'язку з виконанням боргового зобов'язання спадкодавиці ОСОБА_5 02.12.2008 року між ВАТ «Мегабанк» та ОСОБА_6 було укладено Договір про відступлення права вимог, за яким він став новим кредитором з правом вимоги по зобов'язаннях позичальниці ОСОБА_5 за Кредитним договором № 366ПВ/2006 від 14.09.2006 року, про що в грудні 2008 року в письмовій формі було повідомлено відповідача по справі ОСОБА_2 та запропоновано останньому сплатити новому кредиторові виплачений борг спадкодавиці в частині, яка припадає на нього як спадкоємця, тобто в розмірі 1 910,74 дол. США (5 732,22 дол. США : 3 спадкоємців). Зазначений лист був отриманий відповідачем ОСОБА_2, але залишився без реагування.

У зв'язку з виниклим спором між спадкоємцями померлої ОСОБА_5 щодо розподілу спадкового майна, його розміру та кількості спадкоємців, цей спір розглядався Орджонікідзевським районним судом м. Харкова та Апеляційним судом Харківської області. Під час судового розгляду цивільної справи у суді першої інстанції 07 грудня 2010 року ОСОБА_6 помер, а тому відповідно до ст. 1261 ЦК України спадкоємцем останнього є його син ОСОБА_4 (теперішній позивач по справі) зі всіма правами померлого.

Посилаючись на вказані обставини, а також на те, що відповідач ОСОБА_2 неодноразово повідомлявся про те, що після смерті ОСОБА_5 заборгованість за укладеним нею кредитним договором у повному обсязі була погашена її чоловіком ОСОБА_6, та що відповідач як спадкоємець померлої несе солідарний обов'язок по сплаті боргів спадкодавиці, позивач ОСОБА_4 просив суд на підставі ст.ст. 11, 509, 512-514, 544, 1216, 1218, 1219, 1282 ЦК України стягнути з відповідача ОСОБА_2 в порядку регресу на його користь, як спадкоємця свого батька ОСОБА_6, грошові кошти в розмірі 1 910,74 дол. США, що за офіційним курсом НБУ становить 21 782,43 грн.

Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 03 грудня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено.

Стягнуто з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача грошові кошти в розмірі 21 782,43 грн.

При цьому судом першої інстанції вирішено й питання судових витрат по справі, стягнуто з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_4 243,60 грн. судового збору, сплаченого ним при зверненні до суду.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 29 січня 2015 року заяву відповідача ОСОБА_2 про перегляд ухваленого судом першої інстанції по справі заочного рішення залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 ставиться питання про скасування зазначеного заочного рішення суду першої інстанції та ухвалення по справі нового рішення про відмову в задоволенні заявлених позивачем ОСОБА_4 вимог за їх безпідставністю.

В обґрунтування своєї скарги апелянт ОСОБА_3 посилається на неповне з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального й процесуального права, що призвело до неправильного вирішення цивільно-правового спору по суті.

Зокрема, апелянт вказує на те, що після смерті ОСОБА_5 її чоловік ОСОБА_6, дійсно погасив залишок кредитної заборгованості останньої перед ВАТ «Мегабанк» та 02.12.2008 року уклав із банківською установою Договір про відступлення права вимоги за Кредитним договором № 366ПВ/2006 від 14.09.2006 року, внаслідок чого став новим кредитором з правом вимоги по зобов'язанням позичальниці ОСОБА_5, про що письмово повідомив інших спадкоємців - ОСОБА_2 та ОСОБА_7, пред'явивши до них претензію щодо виплати йому частини кредитного боргу спадкодавиці, погашеного ним самостійно. Проте, ця претензія була пред'явлена кредитором ОСОБА_6 до спадкоємців позичальниці ОСОБА_5 з перебігом встановленого ч. 2 ст. 1281 ЦК України шестимісячного строку з дня відкриття спадщини після померлої, у зв'язку з чим кредитор ОСОБА_6, а відтак і його спадкоємець - позивач по справі ОСОБА_4 втратили право вимоги до відповідача ОСОБА_2 щодо оплати ним частини кредитного боргу спадкодавиці ОСОБА_5, особисто погашеного її чоловіком - спадкоємцем ОСОБА_6

Однак, суд першої інстанції, приймаючи рішення у справі, на зазначені обставини належної уваги не звернув, у зв'язку з чим безпідставно задовольнив заявлені позивачем ОСОБА_4 вимоги та стягнув з відповідача ОСОБА_2 на користь останнього грошові кошти за відсутності для цього будь-якої правової підстави.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду у відповідності до ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням по справі нового рішення по суті заявлених позовних вимог, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущений строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Проте, в даному випадку ухвалене судом першої інстанції у справі рішення не відповідає зазначеним вимогам процесуального закону.

Задовольняючи заявлені позивачем ОСОБА_4 вимоги та стягуючи з відповідача ОСОБА_2 на його користь грошові кошти, суд першої інстанції виходив із того, що позивач як спадкоємець (правонаступник) свого батька ОСОБА_6, який самостійно погасив борг спадкодавиці - позичальниці ОСОБА_5 за Кредитним договором № 366ПВ/2006 від 14.09.2006 року, тобто виконав солідарний обов'язок усіх спадкоємців перед кредитором - ВАТ «Мегабанк», а відтак набув статусу нового кредитора по зобов'язаннях позичальниці, має право на зворотну регресну вимогу до кожного з решти солідарних боржників - інших спадкоємців померлої ОСОБА_5 у рівній частці, за вирахуванням частки, яка припадала на його батька.

Однак, із такими висновками районного суду судова колегія погодитися не може, оскільки ці висновки в даному випадку є помилковими та такими, що не ґрунтується на законі.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст.ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема є: справедливість, добросовісність та розумність.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема з договорів та інших правочинів, а також інших відповідних юридичних фактів.

Крім того цивільні права та обов'язки, а відтак і зобов'язання можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою зокрема, внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України).

За приписами ст.ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщина) від фізичної особи, яка померла (спадкодавець), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять всі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Таким чином до складу спадщини, як випливає зі ст. ст. 1216, 1218 ЦК України, входять не лише права, але також і обов'язки спадкодавця. Обов'язки спадкодавця - це договірні та недоговірні майнові зобов'язання, які в силу їх правової природи можуть бути успадковані, тобто не є невід'ємно пов'язаними з особою їх попереднього носія - спадкодавця (ст. 1219 ЦК України).

За змістом зазначених правових норм у разі смерті фізичної особи, боржника за зобов'язанням у правовідносинах, що допускають правонаступництво в порядку спадкування, тобто у правовідносинах, які нерозривно не пов'язані з особою спадкодавця, обов'язки померлої особи (боржника) за загальним правилом переходять до іншої особи - її спадкоємця. Таким чином відбувається передбачена законом заміна боржника за зобов'язанням.

Згідно ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Відповідно до ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

За правилами ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними.

Згідно ст. 1281 ЦК України спадкоємці зобов'язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги.

Кредиторові спадкодавця належить протягом 6 місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги.

Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги.

Кредитор спадкодавця, який не пред'явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені ч.ч. 2 і 3 цієї статті, позбавляється права вимоги.

Аналіз указаної норми дає підстави для висновку, що строки пред'явлення кредиторами спадкодавця вимог до спадкоємців є обмежувальними (присічними, преклюзивними), тобто такими, що не призупиняються, не перериваються й не поновлюються, а тому не пред'явлення кредиторами у встановлені ст. 1281 ЦК України строки претензій до спадкоємців припиняє (погашає) належні їм права вимоги.

Згідно ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

Вимоги кредитора спадкоємці зобов'язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено.

У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

Таким чином, у разі смерті боржника, в силу ст. 1282 ЦК України, спадкоємці останнього за умови прийняття ними спадщини є боржниками перед кредитором в межах вартості майна, одержаного у спадщину.

При цьому відповідальність спадкоємців за борги спадкодавця носить частковий характер і обмежується вартістю майна, успадкованого цією особою. Проте у виключних випадках, при неподільності предмета зобов'язання, відповідальність спадкоємців буде солідарною (ст. 543 ЦК України) і кредитор матиме змогу вимагати виконання вимоги як від усіх спадкоємців разом, так і від кожного з них окремо, причому як повністю, так і в частині боргу. Спадкоємець, який виконав спільне зобов'язання, має право пред'явити зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (ст. 544 ЦК України).

Як встановлено по справі, 14 вересня 2006 року між банківською установою - ВАТ «Мегабанк» та позичальницею ОСОБА_5 було укладено Кредитний договір № 366ПВ/2006, за яким останній на умовах строковості, платності та забезпеченості було надано кредит на споживчі цілі у сумі 10 000,00 доларів США з кінцевим строком його повернення 13 вересня 2011 року та сплатою щомісячних процентів за користування кредитними коштами в розмірі 13 % річних(а.с. 3-4, 5).

При цьому, з метою забезпечення виконання позичальницею ОСОБА_5 своїх договірних зобов'язань за вказаним Кредитним договором, 15 вересня 2006 року між кредитором ВАТ «Мегабанк» та поручителем ОСОБА_6 був укладений Договір поруки № 64-685-П, згідно якого він поручився перед кредитором за виконання позичальницею у повному обсязі узятих на себе кредитних зобов'язань та узяв на себе солідарну з нею відповідальність за їх невиконання (а.с. 72).

ІНФОРМАЦІЯ_1 року позичальниця ОСОБА_5 померла, що підтверджується відповідним свідоцтвом про смерть (а.с. 15), у зв'язку з чим відкрилася спадщина, до складу якої входили всі права та обов'язки, що належали останній на момент смерті, в тому числі й боргові зобов'язання за Кредитним договором № 366ПВ/2006 від 14.09.2006 року.

На день смерті позичальниці ОСОБА_5 її заборгованість перед ВАТ «Мегабанк» за укладеним нею за життя Кредитним договором № 366ПВ/2006 від 14.09.2006 року, як стверджує позивач ОСОБА_4, становила 4 354,68 доларів США та 92,54 грн.

Спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_5 були її чоловік - ОСОБА_6, її син - ОСОБА_7 та батько - відповідач по справі ОСОБА_2, які прийняли спадщину після померлої.

Відповідно до положень ст.ст. 1216, 1218, 1282 ЦК України всі троє спадкоємців після померлої ОСОБА_5 стали боржниками по зобов'язанням останньої перед ВАТ «Мегабанк» у розмірі, який відповідає їхнім часткам у спадщині.

З дня смерті ОСОБА_5, а саме з ІНФОРМАЦІЯ_1 року по 02.12.2008 року її чоловіком ОСОБА_6 самостійно, з власної ініціативи, без повідомлення інших спадкоємців про борги спадкодавиці було повністю погашено кредит позичальниці з урахуванням суми боргу, комісії та процентів в загальній сумі 5 732,22 дол. США (а.с. 8-14).

У зв'язку з повним виконанням ним боргового зобов'язання спадкодавиці ОСОБА_5 02.12.2008 року між ОСОБА_6 та кредитором - ВАТ «Мегабанк» було укладено нотаріально посвідчений Договір про відступлення права вимоги, за яким «первісний кредитор» ВАТ «Мегабанк» відповідно до ст. ст. 512-519, 556 ЦК України передав «новому кредиторові» ОСОБА_6 свої права вимоги за Кредитним договором № 366ПВ/2006 від 14.09.2006 року в загальній сумі 4 345,68 дол. США та 92,54 грн. (а.с. 90-91).

При цьому матеріали цивільної справи не містять будь-яких належних та допустимих, в розумінні ст. ст. 58, 59 ЦПК України, доказів на підтвердження того, що первісний кредитор ВАТ «Мегабанк» у встановлені ч.ч. 2 та 3 ст. 1281 ЦК України строки пред'являв до спадкоємця ОСОБА_2 вимоги щодо погашення заборгованості спадкодавиці ОСОБА_5 за Кредитним договором № 366ПВ/2006 від 14.09.2006 року.

Сам же спадкоємець ОСОБА_6, як новий кредитор, звернувся до відповідача ОСОБА_2 - іншого спадкоємця померлої позичальниці ОСОБА_5 з вимогою про сплату частини особисто погашеного ним кредитного боргу останньої лише в грудні 2008 року (а.с. 29-30, 32, 33, 34), тобто з перебігом шестимісячного строку, встановленого частиною 2 статті 1281 ЦК України, коли належне йому право вимоги за приписами частини 4 цієї ж статті вже припинилося, а відтак і не могло бути успадковане його спадкоємцем - позивачем по справі ОСОБА_4

Однак, суд першої інстанції, приймаючи рішення у справі, на зазначене уваги не звернув, із суттю спірних правовідносин, що виникли між сторонами цивільно-правового спору, належним чином не визначився та залишив поза увагою норми матеріального права, що безпосередньо регулюють ці спірні правовідносини, внаслідок чого безпідставно задовольнив заявлені позивачем ОСОБА_4 вимоги.

За таких обставин, враховуючи наведене вище, заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 03 грудня 2014 року, ухвалене по справі, не може бути визнане законним, обґрунтованим, а тим паче справедливим, у зв'язку з чим судова колегія вважає за необхідне на підставі п.п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України скасувати це судове рішення та ухвалити по справі нове рішення, яким відмовити в задоволенні заявлених позивачем ОСОБА_4 вимог, за їх безпідставністю.

Таким чином, з огляду на викладене та керуючись ст. ст. 11, 15, 509, 512-519, 1216-1220, 1222, 1267, 1268, 1281, 1282 ЦК України, ст. ст. 1, 3, 4, 10, 11, 303, 304, 307, 309, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - задовольнити.

Заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 03 грудня 2014 року - скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення грошової суми - відмовити за його безпідставністю.

Рішення апеляційного суду набирає чинності негайно, але може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня його проголошення.

Головуючий:

Судді: