УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Колодійчука В.М.,

суддів: Висоцької В.С., Гримич М.К., Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, за участю третьої особи без самостійних вимог на стороні позивача - ОСОБА_10, про визнання недійсною довіреності, договору купівлі-продажу, витребування майна з чужого незаконного володіння, усунення перешкод у користуванні власністю, за позовом першого заступника прокурора м. Вінниці, поданого в інтересах ОСОБА_10, до ОСОБА_8, ОСОБА_9 про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача, за касаційними скаргами представника ОСОБА_5 - ОСОБА_11 та заступника прокурора м. Вінниці на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 31 липня 2014 року та рішення апеляційного суду Вінницької області від 17 вересня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6А, ОСОБА_7, ОСОБА_9 та ОСОБА_8 про визнання довіреності недійсною, визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, витребування квартири з чужого незаконного володіння та про усунення перешкод в користуванні квартирою.

У січні 2014 року перший заступник прокурора м. Вінниці в інтересах ОСОБА_10 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_8 та ОСОБА_9 про витребування квартири від добросовісного набувача.

Позовні вимоги мотивовані тим, що згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого виконавчим комітетом Вінницької міської ради № 2137 від 28 жовтня 2004 року їм на праві спільної часткової власності належала квартира АДРЕСА_1, яка без їх відома та згоди внаслідок вчинення шахрайських дій вибула з їх власності за обставин, викладених у вироку Вінницького міського суду Вінницької області від 05 листопада 2013 року, постановленому у справі по обвинуваченню ОСОБА_6 та інших осіб у скоєнні злочинів, передбачених ч. ч. 3, 4 ст. 190, ч. 3 ст. 357, ч. 3 ст. 358, ч. 1 ст. 263 КК України.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 31 липня 2014 року у задоволенні позовів відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 17 вересня 2014 року змінено рішення суду першої інстанції, виключено з його мотивувальної частини посилання суду на те, що довіреність не є правочином (як на одну з підстав для відмови у задоволенні позовних вимог), а також на сплив позовної давності як на додаткову підставу для відмови у задоволенні позовних вимог. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі заступник прокурора м. Вінниці просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позовів, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Представник ОСОБА_5 - ОСОБА_11 просить скасувати оскаржувані судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга представника ОСОБА_5 - ОСОБА_11 підлягає задоволенню, а касаційна скарга заступника прокурора м. Вінниці - частковому задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачами обрано невірний спосіб захисту своїх прав, оскільки відповідно до ст. 1000 ЦК України правочин, вчинений повіреним, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя. Статтею 1006 ЦК України передбачено певні обов'язки повіреного, серед яких є обов'язок негайно передати довірителеві все одержане у зв'язку з виконанням доручення, а тому у даному випадку належним способом захисту прав позивачів є пред'явлення вимоги про стягнення з повіреного отриманих грошових коштів. При цьому, судами зазначено про недоведеність вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з підстав його фіктивності та в результаті зловмисної домовленості, а також про недоведеність вибуття квартири поза волею позивачів.

Апеляційний суд погодився з такими висновками міського суду, виключивши з мотивувальної частини рішення посилання суду на сплив строку позовної давності та на те, що довіреність не є правочином.

Проте з такими висновками судів попередніх інстанцій повністю погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення судів не відповідають.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_10 належала квартира АДРЕСА_1 на праві спільної часткової власності відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 28 жовтня 2004 року, виданого виконкомом Вінницької міської ради на підставі рішення від 28 жовтня 2004 року №2137.

21 серпня 2009 року ОСОБА_5 та ОСОБА_10 видали на ім'я ОСОБА_6 та ОСОБА_13 довіреності, посвідчені приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_14 Цими довіреностями позивачі уповноважили зазначених осіб представляти їх інтереси у відповідних уповноважених органах нотаріату, БТІ, ЖЕКу, інших установах, організаціях, з правом зняття довірителів з реєстраційного обліку, підписання договору купівлі-продажу та одержання належних від продажу грошей.

21 серпня 2009 року ОСОБА_5 надав ОСОБА_6 розписку про отримання від нього коштів в сумі 25 000 доларів США, а ОСОБА_10 - розписку про отримання 5 000 доларів США.

08 вересня 2009 року ОСОБА_6, діючи від імені ОСОБА_5 та ОСОБА_10, уклав з ОСОБА_7 договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 загальною площею 28,7 кв. м. Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_15, зареєстрований в реєстрі за №2145.

30 вересня 2009 року ОСОБА_5 та ОСОБА_10 скасували видані ОСОБА_6 довіреності шляхом подання відповідних заяв, підпис на яких засвідчено приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_14

12 жовтня 2009 року ОСОБА_7 уклала з ОСОБА_16 та ОСОБА_9 договір купівлі-продажу спірної житлової квартири, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_17, зареєстрований в реєстрі за № 1220.

Частиною 4 статті 61 ЦПК України передбачено, що вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 05 листопада 2013 року ОСОБА_6 визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ст. 190 КК України - шахрайство, яке полягало у тому, що ОСОБА_6, одержавши від ОСОБА_5 та ОСОБА_10 документи на належну їм квартиру, паспорти та посвідчені шляхом обману довіреності з правом продажу квартири, діючи без відому останніх, з метою доведення свого злочинного умислу до кінця, зняв їх з реєстраційного обліку, після чого, повідомивши приватному нотаріусу Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_15 завідомо неправдиві відомості, отримав нотаріально посвідчений та зареєстрований в реєстрі прав власності на нерухоме майно договір купівлі-продажу належної позивачам квартири, покупцем якої стала ОСОБА_7, яка в подальшому відчужила її добросовісним набувачам ОСОБА_16 та ОСОБА_9

ОСОБА_5 та ОСОБА_10 визнано потерпілими від зазначеного злочину, цивільний позов ОСОБА_10 залишено без розгляду за її заявою.

Таким чином, обставини встановлені в ході розгляду судом матеріалів кримінальної справи відносно ОСОБА_6 не потребують повторного доказування в цій справі.

Згідно ст. 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя. Договором доручення може бути встановлено виключне право повіреного на вчинення від імені та за рахунок довірителя всіх або частини юридичних дій, передбачених договором. У договорі можуть бути встановлені строк дії такого доручення та (або) територія, у межах якої є чинним виключне право повіреного.

Згідно із ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з вимогами ч. ч. 1, 2 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала право його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача в тому випадку, якщо майно загублене власником, було викрадене у власника, вибуло з володіння власника не з його волі іншим шляхом.

Як роз'яснено у п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9, позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину, задоволенню не підлягають. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

У порушення у порушення вимог ст. ст. 214-215, 316 ЦПК України, суди на зазначені норми закону уваги не звернули, не встановили фактичних обставин справи, що призвело до неправильного вирішення справи, судові рішення не можуть залишатися в силі та підлягають скасуванню на підставі частини 2 статті 338 ЦПК України, а справа - передачі на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до ч.2 ст. 338 ЦПК України підставою для скасування судових рішень першої та (або) апеляційної інстанції і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

На підставі наведеного, справа підлягає направленню на новий судовий розгляд, оскільки висновки судів зроблені ними з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. 336, 338, 345 ЦПК України колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,-

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_11 задовольнити, а касаційну скаргу заступника прокурора м. Вінниці задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 31 липня 2014 року та рішення апеляційного суду Вінницької області від 17 вересня 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.М. Колодійчук судді:В.С. Висоцька М.К. Гримич О.В. Умнова І.М. Фаловська