Провадження №22-ц/784/637/15
Провадження №22-ц/784/637/15 Головуючий у 1-й інстанції: Тихонова Н.С.
Категорія 27 Доповідач апеляційної інстанції: Самчишина Н.В.
Ухвала

Іменем України

16 березня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючої: Самчишиної Н.В.,

суддів: Галущенка О.І., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання - Горенко Ю.В.,

за участю:

- відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»

на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 12 січня 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановила:

У листопаді 2013 року Публічне акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк» (далі - Банк) звернулось з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Банк зазначав, що 04 квітня 2006 року між Банком та відповідачем укладений кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит в розмірі 3 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою за користування кредитом 36 % на рік на суму залишку заборгованості, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Цей договір складається із заяви позичальника, Умов надання банківських послуг, Правил користування платіжною карткою.

Оскільки позичальник обов'язки з повернення кредиту, відсотків, інших платежів у визначеному у договорі порядку не виконував, станом на 03 листопада 2013 року виникла заборгованість у сумі 14 914 грн. 09 коп., з яких: заборгованість за кредитом - 3 609 грн. 12 коп.; заборгованість за відсотками - 10 118 грн. 58 коп.; штраф (фіксована частина) - 500 грн.; штраф (процентна складова) - 686 грн. 39 коп..

Посилаючись на наведені обставини, а також на те, що вказаним договором встановлена позовна давність тривалістю у п'ять років, Банк просив стягнути на його користь з відповідача заборгованість за кредитом.

Справа судами розглядалась неодноразово.

Останнім рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 12 січня 2015 року відмовлено у задоволенні позову за пропуском позовної давності.

В апеляційній скарзі Банк просив скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування скарги посилався на порушення судом норм матеріального права та безпідставне застосування наслідків спливу позовної давності.

В запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_2, посилався на необґрунтованість її доводів.

-2-

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія вважає, що вона не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Судом встановлено, що 04 квітня 2006 року між Банком та ОСОБА_2 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит в розмірі 3 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою за користування кредитом 36 % річних від суми заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Як вбачається із змісту заяви відповідача як позичальника, він ознайомлений та згоден з Умовами та правилами надання банківських послуг (далі - Умови та правила), якими визначена відповідальність сторін за порушення зобов'язань за даним договором.

ОСОБА_2 належним чином зобов'язання за кредитним договором не виконував. Згідно розрахунку Банку за даним кредитним договором утворилась заборгованість, розмір якої станом на 03 листопада 2013 року складав 14 914 грн. 09 коп., з яких: заборгованість за кредитом - 3 609 грн. 12 коп.; заборгованість за відсотками - 10 118 грн. 58 коп.; штраф (фіксована частина) - 500 грн.; штраф (процентна складова) - 686 грн. 39 коп.

Отже, висновок суду про неналежне виконання позичальником кредитного зобов'язання та існування заборгованості є вірним.

При розгляді даної справи в суді першої інстанції ОСОБА_2 в січні 2014 року звернувся до суду із заявою про застосування позовної давності.

Відмовляючи у позові, у зв'язку з пропущенням позовної давності у три роки, суд першої інстанції виходив з того, що збільшення позовної давності до п'яти років за домовленістю сторін, позивач не довів.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частиною першою ст. 259 ЦК України передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін.

Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що укладений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). В суді першої та апеляційної інстанціях відповідач ОСОБА_2 заперечував те, що при підписанні з Банком кредитного договору він досяг домовленостей та був ознайомлений і погодився з Умовами та Правилами, якими передбачено збільшення позовної давності до п'яти років.

Сама заява ОСОБА_2 не містить положень про збільшення позовної давності.

-3-

З матеріалів справи вбачається, що до позовної заяви Банк надав Умови та Правила, які не містять п. 5.12 про збільшення позовної давності до п'яти років. Разом з тим, ці Умови місять пункт 8.6 щодо відповідальності позичальника по сплаті штрафів, вимога про стягнення яких заявлено позивачем в позові (а.с.7-10).

Суду першої інстанції, на підтвердження збільшення позовної давності, позивач надав Наказ по Банку від 20 липня 2005 року № С-120 «Про зміну умов обслуговування кредитних карт «Товари в розстрочку», пунктом 2, якого затверджені «Правила користування платіжними картами» ПриватБанка, які є складовою частиною Договору про надання банківських послуг, у новій редакції - Додаток 1; Наказ від 24 травня 2005 року № 89 «Про втілення спрощеної форми укладення договору», пунктом 1, якого затверджені Умови та Правила - Додаток 1 та Наказ від 31 серпня 2005 року № 1663 «Про зміну умов обслуговування кредитних карт «Універсальна», пунктом 1 якого передбачено поновлення умов обслуговування кредитної карти з процентною ставкою - 3% в місяць (за прострочку - 6 %) (а.с. 163-174).

В пункті 5.12 Додатку 1 до наказу № С-120 від 20 липня 2005 року передбачено збільшення позовної давності до 5 років, тоді як в додатку 1 до наказу №С-89 від 24 травня 2005 року Розділу 8 «Відповідальність сторін» - пункт 8.6 щодо стягнення з позичальника штрафів (як заявлено у позові) взагалі відсутній.

Ці Умови та правила не містять підпису відповідача, відповідальної особи позивача в оригіналі, виготовлені за допомогою Інтернет ресурсу та мають розбіжності з наданими Умовами та правилами доданими до позову.

Отже, на думку колегії суддів, не можна прийняти до уваги редакцію Умов та правил надання банківських послуг, яка була надана представником позивача в судовому засіданні першої інстанції та відрізняється від аналогічних Умов та правил надання банківських послуг, які були додані до позовної заяви при пред'явленні її до суду, в частині строку дії договору, оскільки в заяві позичальника відсутні посилання на будь-які ідентифікуючі ознаки вказаних Умов, тобто їх дата прийняття чи затвердження відповідним наказом, тощо. Відсутність підпису позичальника в обох примірниках Умов, також вказує на неможливість надання переваги тієї редакції, яка містить більш невигідні для боржника правила.

Тому суд, надавши належну оцінку усім доказам, обґрунтовано на підставі ст. 60 ЦПК України не прийняв Умови та правила, як належний доказ досягнення між сторонами домовленості про збільшення позовної давності до п'яти років згідно ст. 259 ЦК України.

З матеріалів справи вбачається, що строк дії картки, виданої ОСОБА_2, закінчився у грудні 2008 року, останній платіж він здійснив 27 липня 2009 року.

Отже, з 28 липня 2009 року розпочався строк позовної давності для звернення банку за захистом своїх порушених прав, однак банк звернувся до суду з позовом до відповідача лише в листопаді 2013 року, тобто з пропущенням позовної давності.

За таких обставин, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції на підставі ст.ст. 256, 257, 267 ЦК України дійшов обґрунтованого висновку про те, що кредитор звернувся до суду з пропущенням позовної давності у три роки, про застосування якого заявлено стороною у спорі.

Враховуючи викладене, колегія приходить до висновку, що рішення ухвалено судом першої інстанції з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому відсутні підстави для його скасування.

-4-

Керуючись ст.ст. 303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» відхилити, а рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 12 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, і з цього часу на протязі двадцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий Судді: