Провадження № 2/344/1507/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«20» березня 2015 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого-судді Шамотайло О.В.

секретаря Устинської Н.С.

з участю позивача ОСОБА_1, представників позивача - ОСОБА_2, ОСОБА_3, представників відповідача - Медицької С.В., Кобрин Ю.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Івано-Франківську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Івано-Франківської міської ради про погодження дозволу на складання проекту землеустрою,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся в суд з вказаним позовом до відповідача, а надалі подав суду заяву про зміну предмета позову, відповідно до якої сторона позивача просила суд визнати у порядку набувальної давності за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку для сільськогосподарських потреб площею 0,0448 га, що знаходиться у м. Івано-Франківську по АДРЕСА_1 та стягнути з відповідача понесені судові витрати. Позов сторона мотивувала тим, що рішенням Івано-Франківської міської ради (31 сесія) шостого демократичного скликання від 18.12.2012 року № 921-31 «Про передачу у власність та надання в користування громадянам земельних ділянок та внесення змін до рішень» надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок громадянам для ведення селянського господарства, в коло яких входила і ОСОБА_1, щодо земельної ділянки площею 0,0448 га, яка знаходиться в м. Івано-Франківськ, АДРЕСА_1. В приватизації земельної ділянки є певні обмеження, які пов'язані з червоною лінією, про що вказано в зазначеному вище рішенні: «При оформленні проектів землеустрою на земельні ділянки згідно п. 2, 3, 4, 7, 10, 14, 17 додатку 1, проектним організаціям враховувати червоні лінії». Управлінням архітектури і містобудування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради погоджено передачу ОСОБА_1 у власність земельної ділянки, що розташована на АДРЕСА_1, м. Івано-Франківськ для ведення особистого селянського господарства, з обмеженням в користуванні, що є наслідком впливу чинників містобудівного характеру: повітряна лінія електропередач, свідченням чого є висновок від 09.08.2011 р. № 2/3-3/597. Відділом Держземагенства у м. Івано-Франківську 17.03.2013 р. № 041/03-07 видано висновок про погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Згідно цього висновку відділ Держземагенства у м. Івано-Франківську погодив ОСОБА_1 проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0448 га, яка знаходиться у м. Івано-Франківськ, АДРЕСА_1. 10 грудня 2013 року Позивачкою була написана заява на ім'я голови міста Івано-Франківська Анушкевичуса В.А. про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачі у власність земельної ділянки на АДРЕСА_1 площею 0.0448 га для ведення особистого селянського господарства. Однак, заява залишилася без розгляду. Відділом Держземагенства у м. Івано-Франківську від 31.03.2014 року № 03/06-26/740. на звернення Позивачки про надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо оформлення права на земельну ділянку площею 0,0448 га на АДРЕСА_1, для ведення особистою селянського господарства, повідомлено, що вказане питання не погоджено рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради та на засіданні 43 сесії шостого демократичного скликання Івано-Франківської міської ради 21.03.2014 р. не набрало необхідної кількості голосів депутатів. А також додатково поінформовано, що згідно до ч. 10. 11 ст. 118 Земельного кодексу України, відмова органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду та у разі відмови органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення заяви без розгляду питання вирішується в судовому порядку. ОСОБА_1 користується земельною ділянкою площею 0,0448 га на АДРЕСА_1 у м. Івано-Франківськ протягом двадцяти чотирьох років, що підтверджується довідкою Територіального комітету мікрорайону Пасічна від 28 січня 2015 року. У зв'язку з непогодженням Івано-Франківською міською радою дозволу на складання проекту землеустрою щодо оформлення за ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку площею 0,0448 га на АДРЕСА_1 у м. Івано-Франківськ, для ведення особистого селянського господарства, враховуючи підтверджуючий факт користування позивачем добросовісно, відкрито і безперервно зазначеною земельною ділянкою протягом двадцяти чотирьох років, у позивача виникла необхідність звернутися до суду з вказаним позовом. З посиланням на норми ст. ст. 13-14 Конституції України, ст. ст. 12, 119 Земельного кодексу України, ст. ст.. 15, 16, 344 Цивільного кодексу України та п. 8 Прикінцевих і перехідних положень Цивільного кодексу України., п. 34 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 р. № 5 позивач просила позов задовольнити.

В судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги позову підтримав, просив їх задовольнити з урахуванням заяву про зміну предмета позову.

Представник відповідача прохала суд відмовити у задоволенні позову, вважаючи звернення з таким позовом в суд передчасним.

Заслухавши сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши представлені сторонами докази судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна сторона має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

Згідно ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Суд роз'яснював сторонам їх права та обов'язки, наслідки їх невиконання. І постановляє судове рішення на підставі тих доказів, що були надані сторонами.

З цього приводу суд вказує таке.

Відповідно до висновку Управління архітектури і містобудування Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 09.08.2011р. №2/3-3/597 за результатми розгляду звернення ОСОБА_1 погоджено передачу у власність останній земельної ділянки, що знаходиться в м. Івано-Франківську на АДРЕСА_1 (а.с. 6).

Як вбачається із змісту рішення Івано-Франківської міської ради (31 сесія) шостого демократичного скликання від 18.12.2012 року № 921-31 «Про передачу у власність та надання в користування громадянам земельних ділянок та внесення змін до рішень», зокрема абз. 2 п. 1 вирішено надати дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок громадянам для ведення селянського господарства, згідно додатку 1. (а.с.5). Позивач вказує, що в коло осіб, яким надано такий дозвіл, відповідно до додатку 1 входила і ОСОБА_1 стосовно земельної ділянки площею 0,0448 га, яка знаходиться в м. Івано-Франківськ, АДРЕСА_1, однак самого додатку 1, суду стороною не представлено.

Згідно до висновку про погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки від 17.03.2013 р. № 041/03-07 Відділом Держземагенства у м. Івано-Франківську погоджено ОСОБА_1 проект землеустрою (а.с.7).

Відповідно до змісту заяви від 10.12.2013р. ОСОБА_1 міському голові Анушкевичусу В.А., позивач просила затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передати у власність земельну ділянку площею 0,0448 га, яка знаходиться в м. Івано-Франківськ, АДРЕСА_1 (а.с.8).

Відділом Держземагенства у м. Івано-Франківську від 31.03.2014 року № 03/06-26/740. на звернення позивачки про надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо оформлення права на земельну ділянку площею 0,0448 га на АДРЕСА_1, для ведення особистою селянського господарства, повідомлено, що вказане питання не погоджено рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради та засіданні сесії Івано-Франківської міської ради 21.03.2014 р. не набрало необхідної кількості голосів депутатів (а.с.9).

Згідно до пояснень представника позивача, позивач ОСОБА_1 користується земельною ділянкою площею 0,0448 га, яка знаходиться в м. Івано-Франківськ, АДРЕСА_1 протягом двадцяти чотирьох років, в підтвердження чого долучено копію довідки Територіального комітету мікрорайону Пасічна від 28 січня 2015 року (а.с. 38).

Отож позивач користувалась спірною земельною ділянкою та вчиняла процедурні дії, щодо оформлення та погодження проекту землеустрою.

Відповідно до ст. 316 Цивільного кодексу України, право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно до ст. 392 Цивільного кодексу України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно до положень ст.ст.125,126 Земельного кодексу України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту реєстрації цих прав.

При цьому, саме по собі розроблення проекту землеустрою про відведення земельної ділянки з метою винесення відповідного питання на розгляд пленарного засідання сесії міської ради ще не означає обов'язкового позитивного рішення на користь зацікавленої особи, оскільки законодавством закріплено право місцевої ради самостійно вирішувати питання вказаного характеру, а суд не повинен втручатись у дискреційні повноваження суб'єктів владних повноважень та зобов'язувати колегіальний орган місцевого самоврядування приймати позитивне рішення на користь позивача.

Оскільки на момент вирішення спору в суді відповідачем рішення щодо надання спірної земельної ділянки у власність позивачу не приймалось, то у позивача не виникало право власності на спірну земельну ділянку.

Набуття ж за рішенням суду права власності на нерухоме майно за набувальною давністю є способом встановлення юридичного факту без елементу захисту порушеного права особи.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом.

Згідно до ст. 344 Цивільного кодексу України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. А відповідно до п. 8 Прикінцевих та перехідних положень цього ж Кодексу, норми ст. 344 ЦК України поширюються на правовідносини, які виникли з 01.01.2001р.

У відповідності до роз'яснень постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав»: п. 9. Відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ.

Ураховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що Цивільний кодекс України набрав чинності з 01 січня 2004 року, положення ст. 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 01 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 01 січня 2011 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давності володіння почався раніше 01 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 01 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю.

При цьому згідно із ст. 119 Земельного кодексу України, громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом 15 років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку, можуть звернутись до органу державної влади або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу її у власність або надання в користування.

Верховний Суд України визначив, що норма ст. 119 Земельного кодексу України щодо набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю може застосовуватись з 01.01.2017р. відповідно до п.1 розділу ІХ «Прикінцеві положення» Земельного кодексу України (лист від 29.10.2008р. № 19-3767/0/8-08).

Позивач не надав суду доказів, що він звертався до відповідача з клопотанням про передачу у власність земельної ділянки в порядку набувальної давності, як того передбачають норми ЗК України, окрім того, позивачем не дотримано умов щодо строку, який застосовується для набувальної давності на земельну ділянку, що обчислюється починаючи з 01.01.2002р. та має становити не менше 15 років. На момент звернення до суду 11.12.2014р. даний строк ще не сплив, а тому суд вважає, що вимоги позивача про визнання права власності на земельну ділянку за набувальною давністю є такими, що не підлягають до задоволення.

На підставі ст.ст. 316, 344,392 ЦК України, ст. ст. 119, 125, 126 ЗК України, та керуючись ст.ст. 3,10,11,57,58, 60, 179,209, 212-215, 294-296 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В :

В задоволенні позову - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Апеляційна скарга, подана після закінчення строків, установлених статтею 294 ЦПК України, залишається без розгляду, якщо апеляційний суд за заявою особи, яка її подала, не знайде підстав для поновлення строку, про що постановляється ухвала.

Суддя О.В.Шамотайло