Номер провадження: 22-ц/785/1406/15
Головуючий у першій інстанції Пепеляшков О. С.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.01.2015 року м. Одеса

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області у складі :

головуючого - судді Сєвєрової Є.С.,

суддів: Дрішлюка А.І., Процик М.В.,

при секретарі - Решетник М.С.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 06 серпня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа Четверта Одеська державна нотаріальна контора про встановлення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, визнання заповіту, свідоцтва про право на спадщину частково недійсними, визнання права на спадщину,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року ОСОБА_2 звернулася із позовом до суду, посилаючись на те, що після смерті її діда ОСОБА_4, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2, залишилися спадщина у вигляді будинку АДРЕСА_1. За життя він заповідав будинок онуку ОСОБА_3, але вона на час його смерті була неповнолітньою, перебувала на його утриманні, тому має право на обов'язкову частку у спадщині відповідно до ст. 535 ЦК України 1963 року. Фактично вона прийняла спадщину, проживала на час смерті та до теперішнього часу в спірному будинку, та нещодавно довідалася, що на спадкове майно відповідачем було отримане свідоцтво про право на спадщину. Просила поновити строки для подачі заяви про встановлення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, визнати заповіт ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3, посвідчений 11 березня 1976 року нотаріусом Четвертої Одеської державної нотаріальної контори частково недійсним, визнати свідоцтво про право на спадщину за заповітом померлого ОСОБА_4, зареєстрованого на ОСОБА_3 Четвертою Одеською державною нотаріальною конторою за № 2287 від 19 червня 1980 року частково недійсним, визнати право на спадщину за ОСОБА_2, як спадкоємцем, яка має право на ? частину у спадщині.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 06.08.2014 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено. Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою суду від 29.04.2014 року про накладення арешту на будинок АДРЕСА_1.

У апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати, ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Судом встановлено, що 11.03.1976 року ОСОБА_4 склав заповіт, яким все своє майно на випадок смерті заповів ОСОБА_3, та після смерті ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2. з заявою про прийняття спадщини звернувся відповідач по справі й 19.06.1980р. отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом - житловий будинок під АДРЕСА_1 (а.с. 52-58, 81, 82).

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, є онукою ОСОБА_4, і з часу народження по цей час позивач проживає в АДРЕСА_1.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що факт перебування позивачки на утриманні спадкодавця не доведений.

Такий висновок суду відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на законі.

Судом вірно визначено, що на правовідносини, виниклі між сторонами, розповсюджуються правила Цивільного кодексу Української PCP 1963 року, ст.535 якого передбачено, що неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця, а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов'язкова частка).

Встановлено, що на час смерті спадкодавця ОСОБА_4 живою була мати ОСОБА_2 ОСОБА_5, тому в порядку ст.535 ЦК позивачка могла спадкувати за умов доведення факту перебування на утриманні спадкодавця.

З огляду на вимоги законодавства при виниклих правовідносинах доказуванню підлягає факт перебування на утриманні спадкодавця не менше одного року до його смерті (ст.531 ЦК 1963 року), а утримання передбачає, що допомога, надана утриманцю була систематичною та основним джерелом його існування.

Доводи апеляційної скарги про те, що про такі обставини свідчать пояснення свідків, які судом першої інстанції не деталізовані, правильність висновків суду по суті не спростовують, оскільки пояснення свідків як єдині докази факту перебування на утриманні не є допустимими та достатніми в розумінні ст.59 ЦПК України.

Так, обставини матеріального утримання, в силу специфіки таких відносин можуть підтверджуватися письмовими доказами, зокрема чеками, квитанціями, розписками, грошовими переказами, аліментами, тощо, які свідчать про надання матеріальної допомоги як у грошовому, так і натуральному вигляді певній особі, для якої таке було основним та систематичним джерелом для існування.

Факт перебування на утриманні може випливати із закону, але як за рік, так і на час смерті спадкодавця, ОСОБА_2 в силу віку перебувала на утриманні батьків, а дід її опікуном не призначався.

Пояснення свідків з приводу того, що батько позивачки фактично не утримував сім'ю, зловживав спиртними напоями, не є безумовним доказом того, що такий обов'язок був перекладений на спадкодавця, тому правомірно не враховані судом як доказ перебування позивачки на його утриманні.

Не заперечується сторонами, встановлено судом, що спадкодавець помер у віці 75 років (а.с.7), тобто за рік до смерті сам був непрацездатним, водночас батьки ОСОБА_2 були працездатними, батьківських прав щодо неї позбавлені не були, аліменти з них на її утримання не стягувалися, відтак на них був покладений обов'язок по утриманню неповнолітньої дитини, виконання якого було добровільним.

За таких обставин виходити з припущення, що онука перебувала на утриманні саме непрацездатного діда, підстав не має, тим більш, що рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях.

Факт проживання спадкодавця ОСОБА_4 із родиною доньки ОСОБА_5 вбачається з матеріалів справи, проте жодний з письмових доказів про проживання та реєстрацію за зазначеною адресою, записи у домовій книзі, копія паспорту із штампом реєстрації, довідки органу місцевого самоврядування про місце проживання, не свідчать про те, що хтось із родини ОСОБА_4 перебував на його утриманні, тим більш, що і він за рік до смерті сам був непрацездатним.

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про недоведеність факту утримання позивачки спадкодавцем.

Правильним слід вважати і висновок суду про те, що вимог про встановлення факту перебування на утриманні позивачкою заявлено не було, а доводи про те, що таке питання за наявності спору вирішується в загальному порядку, не виключає необхідності формулювання такої вимоги одночасно із вимогою про визнання права власності.

Такими, що не впливають на висновки суду, слід вважати доводи апеляційної скарги про те, що про отримання свідоцтва про право на спадщину та існування заповіту ОСОБА_2 не було відомо до 2013 року, оскільки судом відмовлено в задоволенні позову не через пропуск строку позовної давності, а за безпідставністю вимог.

Доводи апеляційної скарги про неправомірність невизнання заповіту частково недійсним, не приймаються до уваги, оскільки навіть встановлене порушення права на обов'язкову частку не є підставою для визнання його недійсним, що узгоджується із роз'ясненнями Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами України справ про спадкування".

Наявність у ОСОБА_6 права на обов'язкову частку у спадщині не встановлено.

Крім того, звертає увагу очевидна невідповідність заявлених вимог позову самому його змісту та виниклим відносинам, оскільки при посиланні на фактичне прийняття спадщини шляхом проживання зі спадкодавцем однією сім'єю, що є самостійною ознакою належного прийняття спадщини відповідно до ст.549 ЦК 1963 року, позивачка просила поновити строк для подачі заяви про встановлення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, що не передбачено законодавством, яке регулює виниклі відносини, тому суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні позову в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги про те, що рішення у справі підписано не головуючим у справі ОСОБА_1, а невідомою особою, до уваги не приймаються, оскільки жодним чином не підтверджені, при цьому матеріали справи свідчать про розгляд справи повноважним судом із дотриманням передбаченої законом процедури та проголошенням вступної та резолютивної частини рішення у судовому засіданні негайно після закінчення судового розгляду прилюдно. Копії вступної та резолютивної частини рішення були отриманні сторонами 06.08.2014 року, тобто в день його проголошення (а.с.145).

Відповідно до ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Зважаючи на такі вимоги, і відсутність в поданій апеляційній скарзі інших доводів, апеляційна скарга в межах зазначених доводів та вимог підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.304,п.1ч.1ст.307,308,313,314,315,317,319 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 06 серпня 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Головуючий:

Судді: