АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________
Провадження: № 22-ц-/790/2730/15 Головуючий: 1 інстанції
Справа: № 623/78/15-ц Вергун І.В.
Категорія: сімейні Доповідач: Даниленко В.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2015 року м. Харків

Судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого: судді - Даниленка В.М.,

Суддів: Малінської С.М., Швецової Л.А.,

за участю секретаря: Каменської Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу судді Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 22 січня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, -

В С Т А Н О В И Л А :

У січні 2015 року позивачка ОСОБА_2 звернулась до Ізюмського міськрайонного суду Харківської області з вищезазначеним позовом, у якому вказувала на те, що з 12 листопада 2005 року вони з відповідачем ОСОБА_3 перебувають в зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох малолітніх дітей: сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Протягом подружнього життя з відповідачем вони часто сварилися з причини цілковитої психологічної несумісності їхніх характерів, яка з часом поглиблювалася і призвела до втрати взаємо порозуміння та взаємоповаги. Всі їхні намагання помиритися та зберегти сім'ю не дали результатів, а тому подальше спільне життя стало неможливим.

Протягом останніх півтора місяця вони з чоловіком взагалі мешкають окремо один від одного, не спілкуються й спільного господарства не ведуть.

За рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області з відповідача ОСОБА_3 вже стягнуті аліменти на її, позивачки користь на утримання їхнього старшого сина ОСОБА_4.

Крім того, на даний час позивачкою до Ізюмського міськрайонного суду Харківської області подано позовну заяву про стягнення з ОСОБА_3 аліментів на утримання їхнього молодшого сина ОСОБА_5, та на утримання самої позивачки, оскільки відповідач будь-якої матеріальної допомоги на утримання сім'ї не надає.

Посилаючись на вказані обставини, а також на те, що їхній з відповідачем шлюб розпався остаточно і примирення та збереження сім'ї є не можливим, позивачка ОСОБА_2 просила суд розірвати укладений між сторонами шлюб, який був зареєстрований 12 листопада 2005 року у відділі реєстрації актів цивільного стану по місту Ізюму Ізюмського міськрайонного управління юстиції Харківської області, актовий запис № 336.

Ухвалою судді Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 22 січня 2015 року позовну заяву ОСОБА_2 повернуто останній на підставі п. 4 ч. 3 ст. 121 ЦПК України, з посиланням на непідсудність цієї справи Ізюмському міськрайонному суду Харківської області.

Не погодившись із таким процесуальним рішенням судді міськрайонного суду, позивачка ОСОБА_2 в апеляційній скарзі просить скасувати це судове рішення та направити справу до того ж суду першої інстанції для подальшого її розгляду по суті.

В обґрунтування своєї скарги апелянт ОСОБА_2 посилається на незаконність та безпідставність оскаржуваної ухвали, оскільки при вирішенні питання про відкриття провадження у справі суддею міськрайонного суду були порушені вимоги цивільного процесуального законодавства щодо правил підсудності.

Зокрема, апелянт ОСОБА_2 вказує на те, що останнім відомим їй місцем проживання відповідача ОСОБА_3 є квартира АДРЕСА_1, крім того, на її утриманні знаходяться двоє малолітніх дітей: сини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, про що вона безпосередньо зазначала в позовній заяві, надавши відповідну довідку про склад сім'ї, а отже в будь-якому випадку вона подала позовну заяву до Ізюмського міськрайонного суду Харківської області згідно ч. 2 ст. 110 ЦПК України, тобто з дотриманням правил підсудності.

Але суддя міськрайонного суду Вергун І.В. на зазначені обставини уваги не звернув, у зв'язку з чим безпідставно повернув їй позовну заяву, пославшись на її непідсудність Ізюмському міськрайонному суду Харківської області, навіть не зазначивши при цьому до якого ж тоді суду необхідно звертатися позивачці за вирішенням ініційованого нею спору, що є підставою для постановлення апеляційним судом окремої ухвали стосовно порушення суддею Вергун І.В. норм процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали судді міськрайонного суду у відповідності до ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 312 ЦПК України розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд скасовує ухвалу і передає питання на новий розгляд до суду першої інстанції, якщо останній порушив порядок, встановлений для його вирішення.

Повертаючи позовну заяву ОСОБА_2 останній за її непідсудністю Ізюмському міськрайонному суду Харківської області, суддя міськрайонного суду виходив із того, що згідно довідки АДП ГУДМС України в Харківській області відповідач ОСОБА_3 зареєстрованим/знятим з реєстрації в м. Ізюмі та Ізюмському районі не значиться, а тому позивачка повинна звертатися з вищевказаним позовом до відповідного суду за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання чи перебування відповідача.

Однак, із таким висновком судді міськрайонного суду судова колегія погодитися не може, оскільки цей висновок є помилковим та таким, що не ґрунтується на законі.

Право на звернення до суду за судовим захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів є одним із важливіших конституційних прав громадян та юридичних осіб.

Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950, далі - Конвенція 1950 року), а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до статті 7 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції 1950 року кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов'язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом (ч. 1 ст. 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 2453-VI від 07 липня 2010 року).

Статтями 1, 2, 3 ЦПК України передбачено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України «Про міжнародне приватне право».

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 107 ЦПК України усі справи, що підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства, розглядаються районними, районними у містах, міськими та міськрайонними судами.

Правила щодо підсудності цивільних справ, які підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства, тобто розмежування компетенції по розгляду і вирішенню підвідомчих суду цивільних справ всередині системи судів цивільної юрисдикції, визначені в Главі 1 Розділу III ЦПК України.

Статтею 109 ЦПК України, якою визначається так звана загальна територіальна підсудність цивільних справ, та на яку послався суддя міськрайонного суду в обґрунтування свого процесуального рішення про повернення позивачці ОСОБА_2 поданої нею позовної заяви для подачі до належного суду, дійсно передбачено, що позови до фізичної особи пред'являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її перебування.

Разом із тим, вищезазначене правило не є виключним та безумовним.

Так, статтею 110 ЦПК України встановлена альтернативна підсудність цивільних справ, яка визначається вказівкою законодавця про можливість розгляду і вирішення окремих цивільних справ конкретним судом за вибором позивача.

Встановлення альтернативної підсудності, яка на відміну від загальної, є додатковою процесуальною гарантією забезпечення інтересів окремих категорій позивачів, пов'язане з необхідністю створення позивачеві більш сприятливих умов для звернення за судовим захистом.

Зокрема, частиною 2 статті 110 ЦПК України передбачено, що позови про розірвання шлюбу можуть пред'являтися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача також у разі, якщо на його утриманні є малолітні або неповнолітні діти.

Наслідки порушення правил підсудності визначені законодавцем у ст. 115 ЦПК України.

Відповідно до вказаної правової норми в разі, якщо суддя, вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, встановить, що справа не підсудна цьому суду, заява повертається позивачеві для подання до належного суду, про що постановляється ухвала.

Такі ж наслідки порушення позивачем правил підсудності передбачені п. 4 ч. 3 ст. 121 ЦПК України.

Процесуальний порядок відкриття провадження у цивільній справі судом визначений законодавцем у ст. 122 ЦПК України.

Згідно частини першої коментованої правової норми суддя відкриває провадження у цивільній справі не інакше як на підставі заяви, поданої і оформленої в порядку, встановленому цим Кодексом.

Частиною третьою тієї ж правової норми передбачено, що в разі якщо відповідачем у позовній заяві, поданій і оформленій у порядку, встановленому цим Кодексом, вказана фізична особа, що не є суб'єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи.

Інформація про місце проживання (перебування) фізичної особи має бути надана протягом трьох днів з моменту отримання відповідним органом реєстрації місця проживання та перебування особи відповідного звернення суду.

Якщо за результатами отриманої судом інформації буде встановлено, що справа не підсудна цьому суду, суд повертає позовну заяву на підставі пункту 4 частини третьої статті 121 цього Кодексу.

У разі якщо отримана судом інформація не дає можливості встановити зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи, суд вирішує питання про відкриття провадження у справі. Подальший виклик такої особи як відповідача у справі здійснюється через оголошення у пресі.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачка ОСОБА_2 звернулась з вищезазначеним позовом про розірвання шлюбу до Ізюмського міськрайонного суду Харківської області, додавши до позовної заяви копії свідоцтва про народження її малолітніх дітей: сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 та сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, а також відповідну довідку житлово-експлуатаційного підприємства, згідно якої станом на 06.01.2015 року вона зареєстрована та постійно проживає разом зі своїми дітьми в АДРЕСА_2, тобто з урахуванням положень ч. 2 ст. 110 ЦПК України остання правильно звернулась з позовною заявою для вирішення виниклого спору до Ізюмського міськрайонного суду Харківської області за місцем свого проживання. При цьому в позовній заяві позивачка вказала й останнє відоме їй місце проживання свого чоловіка - відповідача ОСОБА_3, а саме: квартиру АДРЕСА_1.

На виконання приписів ч. 3 ст. 122 ЦПК України міськрайонним судом було направлено запит до АДП ГУДМС України в Харківській області щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) фізичної особи - відповідача ОСОБА_3 (а.с. 5).

Згідно отриманої судом інформації відповідач ОСОБА_3 зареєстрованим чи знятим з реєстрації в Харківській області не значиться й дані про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання останнього відсутні (а.с. 6).

Однак, суддя Ізюмського міськрайонного суду Харківської області, приймаючи оскаржуване процесуальне судове рішення, на зазначені вище положення цивільного процесуального законодавства, що регулюють підсудність цивільних справ та порядок відкриття провадження у справі, належної уваги не звернув, у зв'язку з чим безпідставно, усупереч вимогам ч. 3 ст. 122 ЦПК України повернув позовну заяву позивачці ОСОБА_2, пославшись на її непідсудність цьому суду.

За таких обставин, враховуючи наведене вище, ухвала судді Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 22 січня 2015 року не може бути визнана обґрунтованою й такою, що постановлена з дотриманням вимог процесуального закону, а тому судова колегія вважає за необхідне на підставі п. 3 ч. 1 ст. 312 ЦПК України скасувати це судове рішення, а матеріали справи направити на новий розгляд до того ж суду першої інстанції для вирішення питання щодо відкриття провадження у цивільній справі відповідно до вимог чинного процесуального законодавства.

Що ж стосується вимог апеляційної скарги позивачки ОСОБА_2 про постановлення апеляційним судом окремої ухвали відносно судді Ізюмського міськрайонного суду Харківської області Вергуна І.В., який постановив оскаржувану ухвалу з порушенням вимог цивільного процесуального законодавства, то ці вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню, оскільки постановлення окремої ухвали за наслідками виявлених порушень закону є правом, а не обов'язком суду (ч. 1 ст. 211 ЦПК України), а достатніх підстав для реагування на порушення суддею Вергуном І.В. норм процесуального права шляхом постановлення відносно нього окремої ухвали в даному випадку не має.

Таким чином, з огляду на викладене та керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 312-315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Ухвалу судді Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 22 січня 2015 року - скасувати.

Матеріали справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу направити на новий розгляд до того ж суду першої інстанції для вирішення питання щодо відкриття провадження у цивільній справі відповідно до вимог чинного процесуального законодавства.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності негайно з моменту її проголошення, є остаточною й відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 324 ЦПК України касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді: