Справа №710/2572/14-ц
провадження № 2/710/27/2015
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17.03.2015 р. Шполянський районний суд Черкаської області

в складі: головуючого судді КРАВЧУКА В.М.

за участю секретаря ТКАЧЕНКО В.Б.

представників відповідачів ОСОБА_1, ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Шпола Черкаської області цивільну справу за первісним позовом ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про солідарне стягнення заборгованості, та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» про визнання договору поруки припиненим, -

в с т а н о в и в:

позивач за первісним позовом ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернувся в суд з позовом, в якому просив стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором в розмірі 33954,42 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ складає 439801,42 грн., пеню за несвоєчасне повернення суми кредиту та несвоєчасну сплату відсотків в розмірі 1605248,11 грн., а також судовий збір в розмірі 3654 грн. Позовні вимоги мотивовані тим, що 20 березня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір №ML-300/0121/2007, за умовами якого відповідач ОСОБА_3 отримав кредит в сумі 85987 доларів США, що підтверджується валютним меморіальним ордером №267 від 20.03.2007 року. Згідно з умовами договору купівлі-продажу кредитного портфелю №б/н від 10 грудня 2010 року ПАТ «ОТП Банк» у відповідності до ст.ст. 512, 514, 1077-1079, 1082, 1084 ЦК України відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняв право вимоги за кредитним договором №ML-300/0121/2007 від 20.03.2007 року, укладеним між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та відповідачем ОСОБА_3 Таким чином, до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» перейшли всі права ПАТ «ОТП Банк» щодо права вимоги до відповідачів за кредитним договором №ML-300/0121/2007 від 20.03.2007 року. Відповідач ОСОБА_3 зобов'язався прийняти, належним чином використати та повернути позивачу вказані кредитні кошти у строки, зазначені в кредитному договорі, а також сплатити відповідну платню за користування кредитом, в порядку та на умовах, що визначені кредитним договором. Згідно п. 1.5.1 з підпунктами частини 2 кредитного договору повернення відповідної частини кредиту та сплата процентів здійснюється відповідачем ОСОБА_3 щомісяця в розмірі та строки, визначені у графіку платежів. В порушення умов кредитного договору відповідачем ОСОБА_3 не погашено належні до сплати суми кредиту та не сплачені відсотки. Враховуючи допущені відповідачем ОСОБА_3 порушення, позивач відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України та п. 1.9 кредитного договору пред'явив відповідачам досудові вимоги за кредитним договором в повному обсязі - повне повернення кредиту, сплату нарахованих за користування кредитом відсотків, сплату пені, та штрафу, нарахованих за прострочення виконання зобов'язань. Зобов'язання по кредитному договору відповідачами не виконані, зокрема, не виконується графік платежів, порушується порядок та строки сплати відсотків, тому заборгованість відповідачів становить: по кредиту за кредитним договором станом на 30.10.2014 року складає 33954,42 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ (курс долара США до гривні на час розрахунку - 12,9527 грн. за 1 долар США) складає 439801,42 грн., пеня в гривневому еквіваленті в розмірі 1605248,11 грн., разом заборгованість за кредитним договором складає 2045049,53 грн. Крім того, в якості забезпечення виконання грошових зобов'язань 20.03.2007 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_4 було укладено договір поруки №SR-300/0121/2007, відповідно до п. 1.1 ст. 1 якого поручитель прийняв на себе зобов'язання відповідати за повне та своєчасне виконання боржником його зобов'язань перед кредитором за кредитним договором в повному обсязі таких зобов'язань. В зв'язку з невиконанням відповідачами взятих на себе зобов'язань, позивач вимушений був звернутися до суду з даним позовом. Представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав, просив справу розглянути без його участі, про що повідомив письмово.

Представник відповідача за первісним позовом ОСОБА_3 - ОСОБА_1 первісний позов не визнав і пояснив, що з доданого до позову розрахунку не вбачається, виходячи з чого позивач вирахував залишок заборгованості за кредитом, а строк позовної давності щодо звернення до суду про стягнення пені - взагалі пропущений. Також невідомо з чого виходив позивач, коли вирахував суму відсотків за користування кредитом, а також суму пені за прострочення зобов'язань. Позивачем не наведено жодної формули за якою він здійснював даний розрахунок, не вказано розрахункові періоди, коли та в якому розмірі було погашено відповідачем ОСОБА_3 заборгованість по кредиту, не вказано розмір процентної ставки яку застосовував позивач під час здійснення розрахунку. Крім того, позивач не вказав про те, що 11 липня 2011 року було відчужено предмет іпотеки на суму 478800 грн., внаслідок чого погашено заборгованість перед позивачем, та навіть здійснено переплату в сумі 36332,79 грн. на користь позивача. Таким чином, він вважає, що позовні вимоги позивача ТОВ «ОТП Факторинг Україна» є необґрунтованими та непідтверджені жодним належним доказом. Розрахунок наданий позивачем є також необґрунтованим і позивач в ньому не врахував погашення заборгованості в сумі 478800 грн. Також зазначив, що досудова вимога отримана ОСОБА_3 21.07.2011 року, а позовна давність відповідно до ст. 257 ЦК України становить три роки, тобто позивачем було пропущено строк позовної давності, поскільки останньою датою пред'явлення позову було 21.07.2014 року, а не 01.12.2014 року. Враховуючи вказані обставини, просив в задоволенні первісного позову відмовити в повному обсязі, в зв'язку з пропуском строку позовної давності. Зустрічний позов ОСОБА_4 визнав повністю і не заперечує проти його задоволення.

Представник відповідача за первісним позовом ОСОБА_4 - ОСОБА_2 первісний позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не визнав і просив в його задоволенні відмовити. Разом з тим, заявлений ОСОБА_4 зустрічний позов підтримав в повному обсязі і пояснив, що ТОВ «ОТП Факторинг Україна» придбало у ПАТ «ОТП Банк» лише боргове зобов'язання ОСОБА_3, а не ОСОБА_4, тобто у ТОВ «ОТП Факторинг Україна» взагалі відсутнє право вимоги до ОСОБА_4 Крім того, ч. 4 ст. 559 ЦК України визначає, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Пред'явленням вимоги до поручителя є як направлення (вручення) йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову. При цьому в разі пред'явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. Порука також припиняється у зв'язку із закінченням строку, який надається кредитору для пред'явлення вимоги поручителю. Вказаний строк може бути передбачений в договорі (договірний строк) або визначений в законі (законний строк). За відсутності відповідної договірної умови слід застосовувати строки, передбачені ч. 4 ст. 559 ЦК України. Законний строк може бути різної тривалості: 6 місяців - для зобов'язань з визначеним строком виконання та 1 рік - для зобов'язань, строк виконання яких не визначений або визначений моментом пред'явлення вимоги. Досудова вимога отримана відповідачем за первісним позовом ОСОБА_4 21.07.2011 року, тому навіть якщо у ТОВ «ОТП Факторинг Україна» і було б право вимоги відносно договору поруки, то з урахуванням ст. 559 ЦК України договір поруки №SR-300/0121/2007 від 20.03.2007 року є припиненим з 21.01.2012 року. Враховуючи вказані обставини, просив зустрічний позов ОСОБА_4 задоволити і визнати договір поруки укладений між ОСОБА_4 і ПАТ «ОТП Банк» №SR-300/0121/2007 від 20.03.2007 року припиненим з 21.01.2012 року, а в задоволенні первісного позову відмовити в повному обсязі.

Вислухавши представників відповідачів за первісним позовом, вивчивши матеріали справи, судом встановлено, що 20 березня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір №ML-300/0121/2007, за умовами якого відповідач ОСОБА_3 отримав кредит в сумі 85987 доларів США, що підтверджується валютним меморіальним ордером №267 від 20.03.2007 року. Згідно з умовами договору купівлі-продажу кредитного портфелю №б/н від 10 грудня 2010 року ПАТ «ОТП Банк» у відповідності до ст.ст. 512, 514, 1077-1079, 1082, 1084 ЦК України відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняв право вимоги за кредитним договором №ML-300/0121/2007 від 20.03.2007 року, укладеним між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та відповідачем ОСОБА_3

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Визначення поняття зобов'язання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Таке визначення розкриває сутність зобов'язання як правового зв'язку між двома суб'єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обов'язок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобов'язання надано право, що кореспондує обов'язку першої. Обов'язками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобов'язання (ст. 510 ЦК України).

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як "строк дії договору", так і "строк (термін) виконання зобов'язання" (ст.ст. 530, 631 ЦК України).

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст.530 ЦК України).

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України, п. 29 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 р. №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин»).

Судом встановлено, що сторони встановили як строк дії договору - до моменту виконання сторонами в повному обсязі взятих на себе зобов'язань (п. 7.3), так і строки виконання зобов'язань зі щомісячним погашенням платежів, останній з яких у визначеній сумі підлягав виконанню в строк до 20 березня 2032 року.

Таким чином, згідно кредитного договору, погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями.

Отже, поряд зі встановленням строку дії договору сторони встановили і строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання згідно з ч. 3 ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Як встановлено судом, ОСОБА_3 перестав виконувати щомісячні зобов'язання з погашення кредиту з липня 2011 року, підтвердженням чого є квитанція від 11.07.2011 р. про внесення на користь позивача 478800 грн. в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №ML-300/0121/2007 від 20.03.2007 р., у той час як з вимогами про стягнення заборгованості за кредитом та з вимогами про дострокове повернення кредиту банк звернувся 02 грудня 2014 року, що підтверджується штампом про реєстрацію вхідної кореспонденції суду №5179/14-вх від 02.12.2014 року.

Разом з тим, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново (чч. 1, 3 ст. 264 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.

Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

У зобов'язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Судом встановлено, що згідно п. 1.5.1 кредитного договору повернення відповідної частини кредиту та сплата процентів здійснюється позичальником щомісяця у розмірі платежу (949,17 доларів США) та не пізніше дати платежу (двадцятого числа кожного календарного місяця), шляхом внесення готівки в касу банку або безготівковим перерахуванням на поточний рахунок, якщо інше не передбачено цим договором.

Оскільки умовами договору встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Таким чином, оскільки за умовами договору погашення кредиту повинно здійснюватись позичальником частинами кожного 20 числа кожного календарного місяця, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань.

Отже, аналізуючи умови договору сторін та зміст зазначених правових норм, у випадку неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Дана правова позиція викладена в Постанові ВСУ від 06.11.2013 р. у справі №6-116цс13. Аналогічні висновки містяться у постановах Вищого господарського суду України від 12 грудня 2012 року та від 7 березня 2013 року.

Разом з тим, необхідно зазначити, що підставою для звернення 02 грудня 2014 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до суду з позовом про дострокове повернення кредиту виявився факт порушення позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором, а саме: припинення ним в липні 2011 року передбачених договором виплат з погашення чергового платежу за кредитом.

Право позикодавця вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів у разі прострочення сплати чергових платежів передбачено ст. 1050 ЦК України.

Аналогічні положення містяться у п. 1.9.1 кредитного договору, відповідно до якого банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобов'язань в цілому або у визначений банком частині у випадку невиконання позичальником та/або поручителем, та/або майновим поручителем своїх боргових та інших зобов'язань за цим договором та/або умов договору іпотеки, та/або умов договору іпотеки (майнової поруки), та/чи договору поруки.

Таким чином, аналізуючи норми ст. ст. 261, 530, 631 ЦК України, у разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитор протягом всього часу - до закінчення строку виконання останнього зобов'язання (20 березня 2032 року) вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини позики, що підлягає сплаті разом з нарахованими процентами, а також стягнути несплачені до моменту звернення кредитора до суду з позовом, щомісячні платежі (з процентами) в межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. В останньому випадку, перебіг позовної давності буде починатись в залежності від закінчення строку сплати кожного із щомісячних платежів.

Слід також зазначити, що підставою, яка породжує обов'язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов'язання, яке визначається ст. 610 ЦК України. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 551 ЦК України та умов договору (п. 4.1) за порушення прийнятих на себе зобов'язань стосовно повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування кредитними коштами у визначені цим договором строки, позичальник зобов'язаний сплатити банку пеню в розмірі 1% від суми несвоєчасно виконаних боргових зобов'язань за кожний день прострочки.

Відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір поки зобов'язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення.

Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється по кожному дню (місяцю), за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). За таких обставин включення для обрахування пені прострочених платежів, які мали місце поза межами позовної давності до основної вимоги, не ґрунтується на вимогах закону.

Отже аналіз норм ст. 266, ч. 2 ст. 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

Дана правова позиція викладена в Постанові ВСУ від 06.11.2013 р. у справі №6-116цс13. Аналогічні висновки містяться в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 вересня 2011 року та від 7 листопада 2012 року.

За таких обставин, заслухавши пояснення представників відповідачів за первісним позовом, дослідивши матеріали справи та надані докази, проаналізувавши та оцінивши їх у єдності і сукупності, враховуючи, що останній платіж з погашення кредиту був здійснений 11.07.2011 року, перебіг строку позовної давності для звернення за захистом порушеного права у позивача розпочався з 11.07.2011 року, позивач звернувся до суду з позовом 02.12.2014 року, представником відповідача ОСОБА_3 заявлено про застосування спливу строку позовної давності, виходячи з встановлених судом обставин і визначених відповідно до них правовідносин, суд приходить до висновку, що в задоволенні первісного позову ТОВ «ОТП Факторинг Україна» необхідно відмовити, в зв'язку з пропуском строку позовної давності.

З приводу заявленого відповідачем ОСОБА_4 зустрічного позову, слід зазначити, що в якості забезпечення виконання грошових зобов'язань за кредитним договором №ML-300/0121/2007 від 20.03.2007 р., між позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_4 та відповідачем за зустрічним позовом ТОВ «ОТП Факторинг Україна» 20.03.2007 року було укладено договір поруки №SR-300/0121/2007, відповідно до п. 1.1 ст. 1 якого поручитель прийняв на себе зобов'язання відповідати за повне та своєчасне виконання боржником його зобов'язань перед кредитором за кредитним договором в повному обсязі таких зобов'язань.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (ч. 1 ст. 553 ЦК України). У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України). Припинення поруки пов'язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України). Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов'язань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251, частини четвертої статті 559 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Під виконанням сторонами зобов'язання слід розуміти здійснення ними дій з реалізації прав і обов'язків, що випливають із зобов'язання, передбаченого договором. Отже, "основне зобов'язання" - це не зміст кредитного договору, а реально існуючі правовідносини, зміст яких складають права та обов'язки сторін кредитного договору.

Як установлено судом, боржник ОСОБА_3 (а відтак і поручитель) первинно взяв на себе зобов'язання повернути суму кредиту з відповідними процентами до 20 березня 2032 року, сплачуючи її частинами (щомісячними платежами) згідно з умовами договору.

Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов'язання згідно з частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

У зв'язку з порушенням боржником графіка погашення платежів та виникненням заборгованості за кредитним договором кредитор використав передбачене частиною другою статті 1050 ЦК України та пунктом 1.9 договору право на односторонню зміну умов кредитного договору, надіславши 21 липня 2011 року вимогу (№17610 від 01.07.2011 р.), у тому числі поручителю (№17609 від 01.07.2011 р.), про дострокове повернення всієї суми кредиту та пов'язаних із ним платежів протягом 30 календарних днів з дати отримання вимоги.

Отже, у разі зміни кредитором на підставі частини другої статті 1050 ЦК України строку виконання основного зобов'язання передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячний строк підлягає обрахуванню з цієї дати.

Разом із тим, як установлено судом, останній платіж на погашення кредитної заборгованості був внесений відповідачем ОСОБА_3 11.07.2011 року, тобто з цієї дати боржник перестав погашати кредит.

Отже, заборгованість, з приводу якої заявлений позов у справі, виникла в боржника за період з 11 липня 2011 року до грудня 2014 року (часу звернення позивача до суду) у зв'язку з несплатою боржником поточних щомісячних платежів із погашення кредиту та процентів за користування ним.

Якщо умовами договору кредиту передбачені окремі самостійні зобов'язання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов'язку, то у разі неналежного виконання позичальником цих зобов'язань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Саме таку правову позицію було висловлено Верховним Судом України в постанові від 19 березня 2014 року у справі №6-20цс14.

Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень частини четвертої статті 559 ЦК України) повинні застосовуватись і до поручителя.

Таким чином, у разі неналежного виконання боржником зобов'язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Як убачається з умов кредитного договору, чергові платежі боржник повинен був здійснювати не пізніше 20 числа кожного календарного місяця, тому з часу несплати кожного з платежів відповідно до статті 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника та обрахування встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку для пред'явлення вимог до поручителя.

У разі пред'явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Разом із тим правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов'язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов'язань, та в частині вимог про дострокове погашення кредитних коштів.

Крім того, при застосуванні частини четвертої статті 559 ЦК України слід ураховувати, що регулюючи правовідносини з припинення поруки у зв'язку із закінченням строку її чинності частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяціввід дня настання строку виконання основного зобов'язання, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги), якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя(третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України).

Зі змісту цієї норми вбачається, що у тексті частини четвертої статті 559 ЦК України застосовуються поняття «пред'явлення вимоги» та «пред'явлення позову», як умови чинності поруки.

Отже, строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення "пред'явлення вимоги" до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку (статті 61, 64 ГПК України, стаття 122 ЦПК України) протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України, вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, застосоване в нормі частини четвертої статті 559 ЦК України поняття "строк чинності поруки" розглядається однаково, тобто як строк, протягом якого кредитор може в судовому порядку реалізувати свої права за порукою як видом забезпечення зобов'язання. Відповідно закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Дана правова позиція викладена в Постанові ВСУ від 17.09.2014 р. у справі №6-53цс14.

Поскільки відповідач за зустрічним позовом ТОВ «ОТП Факторинг Україна» використав передбачене частиною другою статті 1050 ЦК України та пунктом 1.9 договору право на односторонню зміну умов кредитного договору, встановивши новий строк для виконання основного зобов'язання, шляхом надіслання 21 липня 2011 року вимоги ОСОБА_4 №17609 від 01.07.2011 р. про дострокове повернення всієї суми кредиту та пов'язаних із ним платежів протягом 30 календарних днів з дати отримання вимоги, враховуючи, що у відповідності до вищезазначених норм чинного законодавства шестимісячний строк від дня настання встановленого ТОВ «ОТП Факторинг Україна» строку виконання основного зобов'язання сплив 21 січня 2012 року, зустрічний позов ОСОБА_4 підлягає задоволенню, договір поруки, укладений між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_4 №SR-300/0121/2007 від 20.03.2007 року необхідно визнати припиненим з 21.01.2012 року. З урахуванням ст. 88 ЦПК України, стягненню з відповідача за зустрічним позовом ТОВ «ОТП Факторинг Україна» підлягає судовий збір в розмірі 243,60 грн. на користь позивача за зустрічним позовом ОСОБА_4

На підставі викладеного, ст. ст. 252-255, 258, 261, 267, 509, 526, 530, 549, 553, 554, 559, 610, 611, 626, 629, 1048, 1050, 1054 ЦК України, Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 р. №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», Постанови ВСУ від 06.11.2013 р. у справі №6-116цс13, Постанови ВСУ від 17.09.2014 р. у справі №6-53цс14, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 212-215 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

В задоволенні первісного позову ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про солідарне стягнення заборгованості - відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_4 до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» про визнання договору поруки припиненим - задоволити.

Визнати договір поруки, укладений між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_4 №SR-300/0121/2007 від 20.03.2007 року - припиненим з 21.01.2012 року.

Стягнути з відповідача за зустрічним позовом ТОВ «ОТП Факторинг Україна» м. Київ, вул. Фізкультури, 28Д, код 36789421, р/р 3333 в ПАТ «ОТП Банк», МФО 300528, на користь ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, жительки АДРЕСА_1, судовий збір в сумі 243,60 грн.

Повний текст рішення проголошено 23.03.2015 р. об 11-45 год. в приміщенні залу судових засідань №1 Шполянського районного суду Черкаської області.

Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Черкаської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя В.М.Кравчук