УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Колодійчука В.М., суддів: Висоцької В.С., Гримич М.К., Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5, про звернення стягнення на предмет іпотеки, за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» на рішення апеляційного суду м. Києва від 04 вересня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (далі - ТОВ «Кредитні ініціативи») звернулось до суду із указаним позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1. Позовні вимоги позивач мотивував тим, що 10 вересня 2008 року між ОСОБА_5 та відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» (далі - ВАТ «Сведбанк») було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого позичальник отримала кредит у сумі 50 000 доларів США зі сплатою 12,5 % річних та терміном повернення до 10 липня 2012 року. На забезпечення виконання позичальником умов кредитного договору 10 вересня 2008 року між банком та ОСОБА_3, ОСОБА_4 було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого останні передали в іпотеку банку належну їм квартиру АДРЕСА_1. Посилаючись на те, що позичальник ОСОБА_5 належним чином не виконала умов кредитного договору, у зв'язку з чим станом на 01 червня 2013 року утворилась заборгованість у розмірі 660 517 грн 06 коп., кредитор набув право задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки, шляхом його продажу будь-якій особі-покупцю, що передбачено договором. Позивач зазначив, що 28 листопада 2012 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор плюс» (далі - ТОВ «ФК «Вектор плюс»), яке є правонаступником ВАТ «Сведбанк», та ТОВ «Кредитні ініціативи» було укладено договір факторингу, відповідно до умов якого останнє набуло право вимоги за указаними кредитним договором та договором іпотеки.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 24 березня 2014 року позов ТОВ «Кредитні ініціативи» задоволено частково.

У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 10 вересня 2008 року у загальному розмірі 575 270 грн 48 коп. звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: однокімнатну квартиру АДРЕСА_1, що належить відповідачам на праві власності, шляхом проведення прилюдних торгів згідно з Законом України «Про виконавче провадження», встановивши початкову ціну предмета іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 04 вересня 2014 року скасовано рішення суду першої інстанції, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ТОВ «Кредитні ініціативи» просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок невиконання позичальником зобов'язань за кредитним договором у позивача виникло право задовольнити свої вимоги за рахунок нерухомого майна, переданого в іпотеку відповідачами у справі.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, відповідають матеріалам справи й вимогам закону. При цьому доказам, поданим сторонами, судом дана належна правова оцінка (ст. 212 ЦПК України).

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд зазначив, що судом першої інстанції повно і всебічно встановлено обставини справи та правильно застосовані норми матеріального та процесуального права, проте при вирішенні даного спору підлягає застосуванню Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який набрав чинності 07 червня 2014 року, згідно з яким предмет іпотеки не може бути примусово відчужений, при цьому наявні всі умови для застосування цього Закону України.

Проте з таким висновком суду апеляційної інстанції погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судом встановлено, що 10 вересня 2008 року між ОСОБА_5 та ВАТ «Сведбанк» було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого позичальник отримала кредит у сумі 50 000 доларів США зі сплатою 12,5 % річних та терміном повернення до 10 липня 2012 року.

На забезпечення виконання позичальником умов кредитного договору 10 вересня 2008 року між банком та ОСОБА_3, ОСОБА_4 було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого останні передали в іпотеку банку належну їм квартиру АДРЕСА_1.

Відповідно до п. 11 договору іпотеки іпотекодержатель набуває право звернути стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання позичальником основного зобов'язання повністю або частково, а також, в інших випадках передбачених кредитним договором.

28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «ФК «Вектор плюс» було укладено договір факторингу. Того ж дня між ТОВ «ФК «Вектор плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» було укладено договір факторингу, відповідно до умов якого останнє набуло право вимоги за указаним кредитним договором.

07 червня 2014 року, після ухвалення рішення судом першої інстанції, набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з яким протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст. 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Застосувавши на стадії апеляційного провадження зазначений Закон України, суд апеляційної інстанції не звернув уваги на таке.

Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

У ч. 1 ст. 303 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

У ч. 1 ст. 304 ЦПК України визначено, що справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими цією главою.

З вищевикладених вимог закону вбачається, що апеляційний суд дійсно мав право на застосування Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», якщо були б підстави, передбачені нормами матеріального та процесуального права, для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки у такому разі при ухваленні власного судового рішення апеляційний суд застосовує закон, який є чинним на час ухвалення такого рішення.

Разом з тим таке право може мати місце лише у разі наявності підстав, передбачених нормами матеріального та процесуального права, для скасування рішення суду першої інстанції.

Сам по собі наведений вище Закон України не може бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки на час його ухвалення місцевий суд і не міг його застосувати, так як його не існувало, а апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду з огляду на те законодавство, яке існувало на час його ухвалення.

Таким чином, рішення суду першої інстанції відповідає вимогам ст. 212 ЦПК України та ухвалено згідно з законом.

Відповідно до ст. 339 ЦПК України, установивши, що апеляційним судом було скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» задовольнити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 04 вересня 2014 року скасувати, рішення Дарницького районного суду м. Києва від 24 березня 2014 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.М. Колодійчук Судді:В.С. Висоцька М.К. Гримич О.В. Умнова І.М. Фаловська