Ухвала

іменем україни

25 лютого 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Амеліна В.І., Гончара В.П.,

Карпенко С.О., Остапчука Д.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Лан» (далі - СТОВ «Лан») до Констянтинівської сільської ради Смілянського району Черкаської області, ОСОБА_3 про визнання незаконним рішення Констянтинівської сільської ради Смілянського району Черкаської області та скасування державного акту на право приватної власності на землю, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Черкаської області від 17 липня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року СТОВ «Лан» звернулося до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що ухвалою Смілянського районного суду Черкаської області від 21 червня 2000 року у справі за позовом СТОВ «Лан» до ОСОБА_3 було затверджено мирову угоду, відповідно до якої за СТОВ «Лан» визнано право власності на сертифікат на право на землю серії ЧР № 0256669, виданий ОСОБА_3 на підставі рішення Смілянської районної державної адміністрації від 12 листопада 1997 року № 594. Згідно листа Костянтинівської сільської ради від 21 березня 2014 року № 161 позивачу стало відомо, що земельна ділянка площею 3,2 га належить ОСОБА_3 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого 30 січня 2003 року на підставі рішення Костянтинівської сільської ради Смілянського району Черкаської області від 12 березня 2002 року № 22-І. Посилаючись на те, що зазначеним рішенням були порушені його права як власника земельної ділянки, позивач просив суд визнати недійсним рішення Костянтинівської сільської ради від 12 березня 2002 року № 22-І в частині передачі ОСОБА_3 у приватну власність земельної ділянки площею 3,20 га та скасувати державний акт на право власності на землю, виданий на ім'я ОСОБА_3

Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 11 червня 2014 року у задоволенні позову СТОВ «Лан» відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 17 липня 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено.

Визнано незаконним рішення Костянтинівської сільської ради № 22-І від 12 березня 2002 року «Про передачу громадянам у приватну власність земельних ділянок» в частині передачі ОСОБА_3 у приватну власність земельної ділянки площею 3,20 га.

Скасовано державний акт на право приватної власності на землю від 30 січня 2003 року, виданий на ім'я ОСОБА_3

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі СТОВ «Лан» просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно із ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами установлено, що 21 червня 2000 року ухвалою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області було затверджено мирову угоду між СТОВ «Лан» та ОСОБА_3, згідно з умовами якої за СТОВ «Лан» визнано право власності на сертифікат на право на землю серії ЧР № 0256669, виданий ОСОБА_3 на підставі рішення Смілянської райдержадміністрації від 12 листопада 1997 року № 594 (а.с. 5).

Дана ухвала сторонами не оскаржувалася і є чинною.

Рішенням Костянтинівської сільської ради Смілянського району Черкаської області № 22-І від 12 березня 2002 року вирішено передати у приватну власність земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва за рахунок земель, переданих у колективну власність колишньому КСП «Серп і молот» громадянам, згідно списку, що додається та схеми поділу земель СТОВ «Лан» на земельні частки (паї) (а.с. 7). На підставі даного рішення ОСОБА_3 було видано державний акт на право приватної власності на земельну ділянку площею 3,20 га, яка знаходиться на території Костянтинівської сільської ради Смілянського району Черкаської області (а.с. 6).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог. Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду за захистом свого порушеного права.

Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із роз'ясненнями, викладеними в п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 "Про судове рішення у цивільній справі", встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Таким чином, положеннями ЦК України визначено, що позовна давність застосовуються лише у випадку обґрунтованості позову. У разі якщо вимоги позову є необґрунтованими, то суд має відмовити в його задоволенні за необґрунтованістю.

Проте, встановивши, що позов СТОВ «Лан» є необґрунтованим, суд першої інстанції помилково відмовив у задоволенні позову і за необґрунтованістю позову, і за пропуском строку звернення до суду з цим позовом, що є взаємовиключними підставами.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову, апеляційний суд виходив з того, що рішення органу місцевого самоврядування та виданий на його підставі державний акт на право власності на земельну ділянку порушують права позивача, оскільки ОСОБА_3 не мав права отримувати у власність спірну земельну ділянку. Крім того, апеляційний суд вважав, що позивачем не пропущено строк позовної давності, оскільки позивачу стало відомо про порушення його права у березні 2014 року з листа Костянтинівської сільської ради від 21 березня 2014 року № 161.

Відповідно до ст. ст. 71, 76, 80 ЦК УРСР (1963 року) (чинними на момент виникнення спірних правовідносин) передбачалося встановлення загального строку для судового захисту прав особи у три роки, обов'язкове застосування судом позовної давності, перебіг якої починається з дня виникнення права на позов і сплив якої є підставою для відмови в позові.

Позовна давність за ст. 256 ЦК України - це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Йдеться про те, що протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого порушеного права судом.

Згідно із ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом, тобто до 1 січня 2004 року. У протилежному випадку до правовідносин повинні застосовуватися норми ЦК УРСР (1963 року).

Крім того, як ст. 76 ЦК УРСР (1963 року), так і ст. 261 ЦК України визначають, що початком перебігу строку є день, коли особа довідалась або повинна була могла) довідатися про порушення свого права.

Таким чином, для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення моменти.

Судами установлено, що СТОВ «Лан» безпідставно (без належним чином оформлених правовстановлюючих документів) користувалося спірною земельною ділянкою з часу свого правонаступництва після КСП «Серп і Молот». Представником СТОВ «Лан» в судовому засіданні було підтверджено, що товариству було відомо, що ОСОБА_3 з 2003 року є власником спірної земельної ділянки, але укладати з ним договір оренди відмовлялося.

За змістом ч. 1 ст. 261 ЦК України для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

При цьому норма ч. 1 ст. 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб'єктивних прав, відтак обов'язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 року № 6-152цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Відповідно до положень чч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Апеляційний суд на зазначене вагу не звернув, у порушення ст. ст. 212-214, 316 ЦПК України обставини справи встановив неповно, доводи відповідача щодо застосування позовної давності належним чином не перевірив (а.с. 27-29), не з'ясував, коли позивач довідався або повинен був (міг) довідатися про порушення свого права (та чи мав об'єктивну можливість знати про обставини порушення його прав), а відтак не встановив початок перебігу строку позовної давності та дійшов передчасного висновку про задоволення позову.

Оскільки при вирішенні спору судом порушені норми процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин справи та призвело до неправильного вирішення справи, в силу ч. 3 ст. 338 ЦПК України оскаржуване рішення підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Черкаської області від 17 липня 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до апеляційного суду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. КасьянГоловуючий
Судді:В.І. Амелін В.П. Гончар С.О. Карпенко Д.О. ОстапчукСудді:В.І. Амелін