Справа № 372/4187/14-ц Головуючий у І інстанції Проць Т.В.
Провадження № 22-ц/780/811/15 Доповідач у 2 інстанції Таргоній
Категорія 18 18.03.2015
УХВАЛА

Іменем України

18 березня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого - судді Таргоній Д.О.,

суддів: Журба С.П., Голуб С.А.,

за участю секретаря Черепинець А.І.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 03 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши матеріали справи та доводи учасників судового процесу, колегія суддів,

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2014 року позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору фінансового лізингу № 000927 з додатками від 15 серпня 2014 року та стягнення з відповідача 13 635 грн., посилаючись на наступні обставини.

15.08.2014 року між ним, позивачем, та ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» був укладений договір фінансового лізингу № 000927 з додатками, відповідно до умов якого відповідач взяв на себе зобов'язання придбати предмет лізингу - автомобіль KIA RIO у власність та передати його у користування позивачу на строк та умовах, передбачених договором.

Після підписання договору представником відповідача позивачу було надано рахунок до сплати в розмірі 13 500 грн., вказуючи на те, що ця сума є 10% від вартості автомобіля і після сплати позивач отримає автомобіль. В той же день він сплатив рахунок на суму 13 500 грн. із зазначенням призначення платежу: комісія за договором № 000927. Однак, виконання договору відповідачем не відбулось.

Компанія відмовилась передавати йому автомобіль, посилаючись на те, що договором передбачено сплату 50% від вартості предмету лізингу і лише після цього, протягом строку, який становить не більше 90 робочих днів з моменту одержання лізінгодавцем авансового платежу, позивач отримає автомобіль. При цьому, пояснили, що сплачена позивачем сума 13500 грн.є комісією за організацію та оформлення договору, яка не повертається. В той же час, в Додатку № 1 до договору вказано розмір комісії за організацію в сумі 13 250 грн.

Ввважає, що під час попередніх переговорів представником компанії відповідача його було введено в оману щодо умов виконання договірних зобов'язань і лише після підписання договору і вивчення його змісту, йому, позивачу, стало зрозуміло, що сплачені кошти він не зможе повернути, а сам договір не передбачає ожливості його розірвання з ініціативи лізингоодержувача.

Ввважає, що п.п. 8.2.1, 8.2 Договору, щодо складових Першого Лізингового Платежу, порушує принцип добросовісності, оскільки відповідачем не обгрунтовано співмірність розміру такого платежу виконуваній послузі. А також, в порушення вказаного принципу, договір передбачає жорстку відповідальність лізингоодержувача за порушення виконання його умов, в той час як відповідальності лізингодавця за порушення з його боку не передбачена.

Крім того, вважає п. 12.11 ст.12 Договору щодо неповернення комісії за організацію договору у випадку його розірвання лізингоодержувачем, таким, що призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, а тому також є несправедливою умовою.

Також, вважає неспреведливими умови п. 5.4 Договору, згідно якого, вартість предмету лізингу може змінюватись.

З огляду на вказане, просив суд ухвалити рішення, яким визнати договір Фінансового лізингу № 000927 від 15 серпня 2014 року з додатками недійсним, стягнути з відповідача 13 500 грн. сплаченої комісії за організацію в сумі 13 500 грн, а також сплачену комісію за прийом платежу згідно тарифів банку 135 грн.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 02 грудня 2014 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Посилається на те, що рішення суду першої інстанції ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, також рішення необґрунтоване і незаконне, оскільки суд неповно з'ясував обставини справи.

Зазначає, що судом першої інстанції взагалі не враховано порушення норм законодавства у договорі, зокрема ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», норм Цивільного кодексу України та ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Судом не враховано, що договір фінансового лізингу, укладений між сторонами не містить всіх істотних умов, а саме предмета договору.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явились, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що при підписанні договору, всі передбачені чинним законодавством вимоги для укладення договору були дотримані, укладений п.12.11 договору лізингу відповідає усім вимогам закону, в тому числі Закону України «Про захист прав споживачів», а тому не вбачається підстав стверджувати про невідповідність їх умов вимогам законодавства, на що позивач посилається у своїй позовній заяві.

Колегія суддів апеляційного суду з такими висновками погоджується, оскільки вони відповідають обставинам справи та грунтуються на нормах чинного законодавства.

Так, судом першої інстанції встановлено, що 15.08.2014 року між ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» та позивачем був укладений договір фінансового лізингу № 000927 з додатками, відповідно до умов якого відповідач взяв на себе зобов'язання придбати предмет лізингу - автомобіль KIA RIO у власність та передати його у користування позивачу на строк та умовах, передбачених договором.

Пунктами 5.1, 5.2 договору фінансового лізингу передбачено, що предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 90 робочих днів з моменту сплати останнім на рахунок лізингодавця авансового платежу (50% вартості предмета лізингу згідно Додатку № 2 до Договору) та комісії за передачу предмета лізингу (3% вартості предмету лізингу згідно додатку № 1 до Договору). Лізингоодержувач має можливість сплачувати авансовий платіж впродовж (але не більше) 12 місяців з моменту підписання договору платежами, визначеними в додатку № 1 до договору, та розрахований по формулі, визначеній в п.2.2. договору.

15 серпня 2014 р. позивач сплатив ТОВ "Лізингова компанія "Еталон" комісію за організацію та оформлення договору, що становить 13 500 грн. (а.с. 56, 57)

За змістом ст.1 Закону України "Про фінансовий лізинг" та ч.1 ст.806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоотримувачу) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоотримувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізиног), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно ст.627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За змістом ч.3 ст.6 цього Кодексу сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, і врегулювати свої відносини на власний розсуд, за виключенням, коли в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає зі змісту або із суті відносин між сторонами.

Частиною 1 статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

За змістом частини 2 зазначеної норми Закону для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак, як то: умови договору порушують принцип добросовісності ( п.6.ч.1 ст.3, ч.3 ст.509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції залишив поза увагою твердження позивача про невідповідність умов договору вимогам діючого законодавства, що регулюють спірні правовідносини і ст.1 Закону України "Про фінансовий лізинг", та про несправедливість умов договору фінансового лізингу, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст.6 Закону України "Про фінансовий лізинг" істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу, строк на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу), розмір лізингових платежів, інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Як убачається з укладеного між сторонами договору лізингу, він містить всі істотні його умови щодо предмету лізингу, строку, розміру платежів, та інші умови, які сторонами погоджені, що підтверджується їх підписами на кожній сторінці договору.

Зазначене спростовує доводи позивача в суді першої інстанції про те, що йому не було надано достовірної інформації щодо всіх істотних умов договору, та що він детально не ознайомлювався з його умовами.

З огляду на те, що відповідно до ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог діючого законодавства, твердження позивача про те, що пункти 8.2., 8.2.1, 12.11 договору порушують принцип добросовісності є непереконливими.

Крім того відповідно до ст.16 Закону України "Про фінансовий лізинг" лізингові платежі можуть включати інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Не є обґрунтованим і посилання позивача на несправедливість пункту 5.4 договору, відповідно до якого у разі зміни вартості предмета лізингу з моменту укладення договору до повної сплати авансу Лізингоодержувачем, останній повинен одноразово доплатити різницю такої вартості до вже сплачених авансових платежів до моменту купівлі предмету лізингу та передачі його лізингоодержувачу, оскільки як убачається з пункту 5.1 договору лізингодавець зобов'язаний передати в користування лізингоодержувачу предмет лізингу лише після сплати останнім 50% вартості предмета лізингу, комісії за організацію і оформлення договору, та комісії за передачу предмета лізингу, а тому з моменту укладення сторонами договору лізингу і до оплати лізингоодержувачем зазначених вище платежів та придбанням його відповідачем, ціна предмету лізингу на ринку таких послуг може збільшитися.

Суд апеляційної інстанції також критично ставиться до доводів апелянта в частині несправедливості умов п. 4.3.5 Договору фінансового лізингу, який надає право Лізингодавцю в односторонньому порядку розірвати договір з умови невиконання Лізингоодержувачем його умом, оскільки вони не суперечать нормам ЗУ «Про фінансовий лізинг» та не створюють істотного дисбалансу прав сторін, оскільки положення п 12.11 Договору передбачають право Лізингоодержувача на розірвання Договору до підписання акту приймання-передачі Предмета Лізингу.

Посилання позивача на несправедливість та невідповідність інших умов, укладеного між ним та відповідачем договору фінансового лізингу, що на його думку є підставою для визнання оспорюваного договору недійсним також безпідставні, оскільки такі умови не є істотнимми. Крім того, як правильно зазначив суд першої інстанції, позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що наведені ним умови оскаржуваного договору містять істотний дисбаланс прав та обов'язків його сторін.

Вказаний договір був спрямований на набуття цивільних прав та обов'язків сторін, і їх волевиявлення було вільним.

Статтею 204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.215 цього Кодексу підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 статті 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав, передбачених частинами 1-3, 5, 6 ст.203 ЦК України для визнання оспорюваного правочину недійсним.

Керуючись ст. ст. 209, 218, 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 03 грудня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: