Справа № 2-259/12 Головуючий у І інстанції Божок С. К.
Провадження № 22-ц/780/1056/15 Доповідач у 2 інстанції Кашперська
Категорія 38 17.03.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

17 березня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагєєва В.О., Яворського М.А.,

при секретарі Бевзюк М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 02 лютого 2012 року за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Лютізької сільської ради Вишгородського району, треті особи ОСОБА_5, Вишгородська державна нотаріальна контора про скасування свідоцтва про право на спадщину, визнання права власності на спадкове майно,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2011 року ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернулися до суду із позовом про скасування свідоцтва про право на спадщину, визнання права власності на спадкове майно. Позов мотивували тим, що ІНФОРМАЦІЯ_3 року помер їх дідусь ОСОБА_6, після його смерті відкрилась спадщина на майно - житловий будинок з надвірними будівлями за адресою АДРЕСА_1 і земельні ділянки розміром 0,4703 га., які розташовані за цією ж адресою. 04 листопада 1998 року ОСОБА_6 склав заповіт, яким своє майно заповідав своїм дітям ОСОБА_7, ОСОБА_5 та ОСОБА_2 в рівних частках. Їх батько ОСОБА_7 прийняв спадщину шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном, проживаючи із сім'єю в тому ж будинку, але за отриманням свідоцтва про право на спадщину у Вишгородську державну нотаріальну контору не звертався, їх дядько ОСОБА_5 проживав і проживає у Миколаївській області і спадщини не прийняв, другий дядько ОСОБА_2 оформив на себе все спадкове майно - будинок і земельні ділянки, одержавши 24 листопада 2003 року свідоцтво про право на спадщину за законом. Про отримання даного свідоцтва їх батько ОСОБА_7 не знав і його не оскаржував. ІНФОРМАЦІЯ_4 року ОСОБА_7 помер. Не оскаржили видачу свідоцтва ОСОБА_2 і вони як спадкоємці, оскільки на час отримання ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину у 2003 році були неповнолітніми, вважають, що за строком давності не втратили права порушити питання про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, яке позбавляє їх права на спадкування. ІНФОРМАЦІЯ_5 року ОСОБА_2 помер і все належне йому майно, в тому числі належну їм частку у майні батька, успадкувала його дочка, відповідач по справі ОСОБА_4 Просили скасувати свідоцтва про право на спадщину за законом від 24 листопада 2003 року на ім'я ОСОБА_2 та на ім'я ОСОБА_4, визнати за ними право власності в порядку спадкування по ? частині спадкового майна - будинку з надвірними будівлями та земельними ділянками розміром 0,4703 га. в АДРЕСА_1.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 02 лютого 2012 року залишено без розгляду позовні вимоги в частині визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину на ім'я ОСОБА_4 за клопотанням позивача та представника позивача, оскільки дане свідоцтво станом на день розгляду справи не видавалось.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 02 лютого 2012 року позов задоволено, скасовано свідоцтво про право на спадщину за законом від 24 листопада 2003 року на ім'я ОСОБА_2, визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за кожною право власності на ? частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель в АДРЕСА_1, що належав ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року, спадкоємцем якого був ОСОБА_7, який прийняв спадщину, але не оформив своїх спадкових прав, та на ? частину земельних ділянок пл. 0,4703 га. за цією ж адресою.

Особа, яка не брала участі в справі ОСОБА_1, вважаючи, що суд вирішив питання про його права, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просив скасувати рішення Вишгородського районного суду Київської області від 02 лютого 2012 року та ухвалити нове рішення, яким залишити позовну заяву без розгляду.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи із наступного.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Разом із тим рішення суду першої інстанції в повній мірі даним вимогам закону не відповідає.

Із матеріалів справи колегія суддів вбачає, що ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року, після чого відкрилася спадщина на належне йому майно.

За життя ОСОБА_6 належав на праві власності житловий будинок з надвірними будівлями за адресою АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 31 січня 1987 року та земельна ділянка пл. 0,4703 га., яка розташована на території АДРЕСА_2 на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1, виданого 01 листопада 2000 року на підставі рішення Лютізької сільської ради від 25 травня 2000 року № 43, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю № 64 від 25 травня 2000 року. Державний акт складено на дві окремі земельні ділянки пл. 0,1012 га. та 0,3691 га., із яких землю передано для ведення особистого підсобного господарства - 0,2203 га., для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель - 0,2500 га.

04 листопада 1998 року ОСОБА_6 склав заповіт, яким заповідав все своє майно синам ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_2 в рівних частках. Заповіт посвідчений Лютізькою сільською радою згідно витягу про реєстрацію в спадковому реєстрі № 6062748 від 08 серпня 2006 року та 08 серпня 2006 року зареєстрований в державному реєстрі за № 31.

На підставі подання заяви сина ОСОБА_6 - ОСОБА_2 про прийняття ним спадщини після смерті батька як єдиним спадкоємцем за законом Вишгородською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу № 805 від 24 листопада 2003 року та цього ж дня видано свідоцтво про право на спадщину за законом, а саме на житловий будинок з надвірними будівлями за адресою АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 31 січня 1987 року та земельну ділянку пл. 0,4703 га. за цією ж адресою (а. с. 81).

Дружина спадкодавця ОСОБА_8 відмовилася від прийняття спадщини після смерті чоловіка ОСОБА_6, подавши відповідну заяву до Вишгородської державної нотаріальної контори (а. с. 72, 72 зворот).

03 листопада 2004 року ОСОБА_2 відчужив на користь ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу земельну ділянку пл. 0,1012 га., що знаходиться на території Лютізької сільської ради, с. Лютіж Вишгородського району Київської області, кадастровий номер НОМЕР_2, надану у власність ОСОБА_2 для ведення особистого селянського господарства, що належить йому на підстав державного акту про право власності на землю серії НОМЕР_3, виданого Лютізькою сільською радою 11 березня 2004 року на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 24 листопада 2003 року за № 7616 та зареєстрованого в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 318. На підставі даного договору купівлі-продажу ОСОБА_1 одержав державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_4 від 04 листопада 2005 року та зареєстрував його в Книзі записів реєстрації державих актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі (а. с. 148, 149).

ІНФОРМАЦІЯ_6 року померла дружина ОСОБА_6 - ОСОБА_8

ІНФОРМАЦІЯ_5 року помер ОСОБА_2, його дочка ОСОБА_4 29 жовтня 2010 року подала заяву до Вишгородської районної державної нотаріальної контори Київської області про прийняття спадщини, оскільки рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 03 вересня 2010 року їй встановлено додатковий строк в три місяці для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2

Згідно довідки форми № 3 за 2009 рік, ОСОБА_9 проживає та прописана в АДРЕСА_1, який належить ОСОБА_2, на цій площі прописані і проживають три особи: ОСОБА_9 - із 02 серпня 1991 року, ОСОБА_2 - із 06 листопада 1997 року, ОСОБА_10 - із 06 листопада 1997 року, а також вказані померлі особи: власник ОСОБА_2, зареєстрований в будинку з 18 листопада 2006 року, помер ІНФОРМАЦІЯ_5 року; ОСОБА_8, зареєстрована в будинку з 18 листопада 2006, померла ІНФОРМАЦІЯ_6 року, ОСОБА_7, зареєстрований в будинку з 02 серпня 1991 року, помер ІНФОРМАЦІЯ_4 року (а. с. 17).

Вказані обставини підтверджуються наявними в справі доказами.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ч. 4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України Цивільний кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

У разі відкриття спадщини до 01.01.2004 року застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються ЦК України.

Відповідно до ст. 541 ЦК УРСР, чинного на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_6, заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений.

Відповідно до ст. ст. 548, 549 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до ст. 535 ЦК УРСР неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов'язкова частка).

Відповідно до ст. 553 ЦК УРСР спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадських організацій. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається. Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу).

Відповідно до ст. 554 ЦК УРСР в разі неприйняття спадщини спадкоємцем за законом або за заповітом або позбавлення спадкоємця права спадкування (статті 528 і 534 цього Кодексу) його частка переходить до спадкоємців за законом і розподіляється між ними в рівних частках. Якщо спадкодавець заповідав усе своє майно призначеним ним спадкоємцям, то частка спадщини, яка належала б спадкоємцеві, який відпав, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними в рівних частках.

Відповідно до п. 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто таким, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (ст. 549 Цивільного кодексу). Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном.

Відповідно до ст. 560 ЦК УРСР спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину.

Таким чином, оскільки сини ОСОБА_6 - ОСОБА_7 та ОСОБА_2 на день смерті спадкодавця постійно були зареєстровані в спадковому будинку; заповіт, складений ОСОБА_6 на трьох осіб - дітей спадкодавця не був змінений або скасований чи визнаний недійсним, а непрацездатна дружина ОСОБА_6 ОСОБА_8, яка мала право на обов'язкову частку у спадщині після його смерті, відмовилася від прийняття спадщини, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що ОСОБА_7 та ОСОБА_2 прийняли спадщину в порядку спадкування за заповітом, а 1/3 частка ОСОБА_5, який проживав за іншою адресою та спадщини не прийняв, також розподілилася між ними в рівних частках. Отже, кожний із них успадкував по ? частині спадкового майна, відповідно свідоцтво про право на спадщину за законом, видане на ім'я одного із спадкоємців ОСОБА_2, не відповідає вимогам закону і правомірно скасовано судом першої інстанції.

Колегія суддів звертає увагу, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3, звертаючись до суду із даним позовом, не ставили вимогу про визнання свідоцтва про право власності на спадщину недійсним, а лише про його скасування, що і було задоволено судом першої інстанції в межах заявленого позову з урахуванням вимог диспозитивності цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Позивачі як спадкоємці першої черги за законом, постійно проживаючи разом із батьком ОСОБА_7 на час відкриття спадщини, прийняли спадщину відповідно до вимог ст. 1268 ЦК України після смерті батька ОСОБА_7, а отже мають право власності на ? частину спадкового майна за кожною в порядку спадкування за законом.

Не підтверджуються доказами і ґрунтуються на припущеннях доводи апелянта про те, що спадщина прийнята ОСОБА_2 законно, про що знали спадкоємці ОСОБА_6 і з чим повністю погодились, не оспорюючи свідоцтво. Так, спадкова справа до спадкового майна ОСОБА_6 не містить будь-яких заяв інших спадкоємців ОСОБА_2 та ОСОБА_5 щодо їх намірів відмовитися від спадщини, а згідно ст. ст. 549, 560 ЦК УРСР подання заяв про прийняття спадщини для спадкоємців, які прийняли спадщину фактично, та обов'язкове отримання свідоцтв про право на спадщину не передбачалося.

Доводи апеляційної скарги, що судом не встановлено, на користь кого була написана відмова ОСОБА_8 від прийняття спадщини померлого ОСОБА_6, відхиляються колегією суддів, оскільки в матеріалах справи є копія спадкової справи до спадкового майна ОСОБА_6, яку суд досліджував і із якої вбачається, що ОСОБА_8 подавала заяву, в якій повідомила нотаріуса про те, що вважає себе такою, що не прийняла спадщину, та про відсутність претензій на спадщину (а. с. 72). При цьому, оскільки обов'язкова частка в спадщині згідно вимог ЦК УРСР формується за рахунок зменшення часток спадкоємців за заповітом, у випадку неприйняття спадщини таким спадкоємцем інші спадкові частки не прирощуються, а залишаються незмінними.

Не грунтуються на матеріалах справи доподи апелянта про те, що батько позивачів був обізнаний щодо отримання його братом свідоцтва про право на спадщину за законом та не оспорив його, будь-яких доказів на підтвердження даних обставин апелянтом не надано.

Як вбачається із матеріалів справи, 22 жовтня 2010 року державним нотаріусом Вишгородської районної державної нотаріальної контори постановлено відмовити ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, у видачі свідоцтва про право на спадщину після померлого 24 листопада 2003 року ОСОБА_6 у зв'язку з тим, що свідоцтво на спадкове майно видано на ім'я ОСОБА_2 (а. с. 27).

Отже в матеріалах справи відсутні докази, що ОСОБА_2, а в подальшому його дочки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 раніше зверталися до нотаріальної контори із заявами про видачу свідоцтва про право на спадщину і таким чином могли дізнатися про порушення їх прав.

Відповідно до ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Оскільки ЦК України не вимагає від спадкоємців обов'язкового отримання свідоцтва про право на спадщину, а обставини належного прийняття позивачами спадщини у відповідності до вимог ст. 1268 ЦК України встановлені судом і ніким не оспорюються, доводи апелянта не спростовують висновків суду.

Разом із тим, колегія суддів не може погодитися із висновками суду першої інстанції, яким за позивачами визнано право власності за кожним на ? частину спадкового майна з огляду на ті обставини, що судом першої інстанції під час розгляду справи не було перевірено обсягу спадкового майна, на яке претендують позивачі, зокрема, що частина спадкового майна була відчужена одним із спадкоємців.

Так, відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Оскільки договір купівлі-продажу, укладений 03 листопада 2004 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, за яким останньому відчужено частину спірної земельної ділянки пл. 0,1012 га., ніким не оспорений і є чинним, дане майно належить ОСОБА_1 і визнання на нього права власності за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 порушує його право власника, яке підлягає захисту з огляду на вимоги ст. 391 ЦК України.

За таких обставин рішення суду першої інстанції в частині визнання за спадкоємцями права власності на спадкове майно ухвалене за неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, висновки суду в цій частині не відповідають обставинам справи, що відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України є підставами для його скасування в частині визнання права власності на спадкове майно із ухваленням нового рішення в цій частині, яким за кожною із позивачів визнається право власності на спадщину за виключенням земельної ділянки пл. 0,1012 га., яка була відчужена ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 03 листопада 2004 року.

В іншій частині рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 02 лютого 2012 року скасувати в частині визнання права власності на спадкове майно за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов ОСОБА_2, ОСОБА_3 задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за кожною право власності на ? частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, який знаходиться в АДРЕСА_1 та ? частину земельної ділянки пл. 0,3691 га. на території АДРЕСА_2 Вишородського району Київської області в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7, померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 року.

В іншій частині позову ОСОБА_2, ОСОБА_3 відмовити.

В іншій частині рішення Вишгородського районного суду Київської області від 02 лютого 2012 року залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагєєв В.О.

Яворський М.А.