Справа № 541/2568/14-ц
Провадження №2/541/28/2015
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

05 лютого 2015 року Миргородський міськрайонний суд Полтавської області в складі:

головуючого - судді Сидоренка Ю.В.,

при секретарі - Кійченко Т.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Миргороді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, приватного нотаріуса Миргородського районного нотаріального округу ОСОБА_3 про встановлення факту, що має юридичне значення, скасування свідоцтва про право на спадщину та визнання права власності в порядку спадкування на нерухоме майно,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 в жовтні 2014 року звернувся до Миргородського міськрайонного суду Полтавської області з позовною заявою до ОСОБА_2, в якій просив встановити факт, що є рівними частки у майні, яке було у спільній сумісній власності бувшого подружжя ОСОБА_4, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2, визнати за ним права власності в порядку спадкування на спадкове майно, що відкрилося ІНФОРМАЦІЯ_1 після смерті матері - ОСОБА_4: 1/2 частину житлового будинку за адресою АДРЕСА_2 та земельну ділянку (пай) Вовнянської сільської ради, яка належить на підставі свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_2 та на 1/6 частину квартири за адресою АДРЕСА_1. Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 внаслідок смерті його матері ОСОБА_4 відкрилася спадщина за заповітом, посвідченим у 2000 році секретарем виконкому Вовнянської сільської ради Миргородського району Полтавської області, згідно якого мати заповідала йому все майно, яке належало їй на день смерті та на яке вона за законом мала би право. На момент смерті заповідача все майно подружжя ОСОБА_2 знаходилось у їх спільній сумісній власності, як набуте за час шлюбу. Посилаючись на ч.2 ст. 370 ЦК України позивач вважає що ОСОБА_4 на день її смерті мала б належати 1/2 частка спільної сумісної власності подружжя, яку вона за законом мала право та могла заповідати, отже встановлення факту, що частки у майні, яке було у спільній сумісній власності подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_2 є рівними, має юридичне значення та необхідно з метою правильного визначення його частки як спадкоємця, який має право прийняти спадщину за заповітом. Після смерті матері він не писав заяву про прийняття спадщини, оскільки на момент її смерті був зареєстрований та проживав разом з нею. Але відповідач, не зважаючи на те, що фактично позивач є співвласником будинку, не дає йому можливості проживати в даному будинку. Вважаючи порушеним своє право на отримання спадщини після смерті матері, позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

В ході розгляду справи позивач уточнив та доповнив позовні вимоги, просив скасувати свідоцтво про право на спадщину від 06.12.2010 року, на підставі якого відповідачу належить 1/2 частина земельної ділянки розміром 5,41 га, що розташована на території Вовнянської сільської ради Миргородського району Полтавської області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що належала ОСОБА_4 на підставі державного акту на право власності серії ПЛ № 073467, кадастровий номер 000040040, та визнати за ним право власності в порядку спадкування на спадкове майно, що відкрилося ІНФОРМАЦІЯ_1 після смерті матері ОСОБА_4: 1/2 частину житлового будинку за адресою АДРЕСА_2 та земельну ділянку (пай) Вовнянської сільської ради, 1/2 частина якої належить на підставі свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_2 (а.с.46-47).

Ухвалою суду від 22 грудня 2014 року, за клопотанням позивача, в якості співвідповідача до участі у справі було залучено приватного нотаріуса Миргородського районного нотаріального округу ОСОБА_3 (а.с.50).

В судовому засіданні позивач та його представник адвокат ОСОБА_5 (а.с.29, 30) підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, а також зважаючи на ту обставину, що він як єдиний спадкоємець за заповітом має право на всю спадщину, що відкрилася після смерті матері, а не її частину.

Відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги не визнав, пояснив, що про заповіт йому нічого відомо не було, він отримав свідоцтво про право на спадщину за законом після дружини - ОСОБА_4 на 1/2 частину земельної ділянки, на другу половину цієї земельної ділянки було видане свідоцтво про право на спадщину за законом позивачу. Не заперечував, що житловий будинок по АДРЕСА_2 був побудований під час перебування у шлюбі з померлою ОСОБА_4, просив суд вирішити вимогу про визнання права власності позивача на його частину відповідно до вимог закону.

Відповідач Приватний нотаріус Миргородського районного округу ОСОБА_3 позовні вимоги не визнала, заперечила проти задоволення позовних вимог зважаючи на ті обставини, що позивач звернувся до неї 20.09.2011р. з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом а не заповітом. При цьому він повідомив, що мати складала заповіт на його ім'я, але він його загубив. При заведенні спадкової справи на майно померлої ОСОБА_4 20 серпня 2010 року у спадковому реєстрі інформації про заповіт ОСОБА_4 не було. Позивачу було роз'яснено його право отримати дублікат заповіту та надати його нотаріусу для оформлення спадщини, але він цього не зробив і 20.09.2011 року позивачу було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частину земельної ділянки, що належала його матері ОСОБА_4 В зв'язку з викладеним вважала що підстав для скасування свідоцтва про право на спадщину, виданого 06.12.2010 року відповідачу на 1/2 частину земельної ділянки, що належала ОСОБА_4, немає. Крім того, оскільки позивачу з 20.09.2011 року було відомо про існування спірного свідоцтва і він протягом часу, що пройшов, не пред'являв ніяких вимог та претензій, просила застосувати позовну давність.

Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши наявні докази про справі суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Доказами у відповідності до вимог ст.57 ЦПК України є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України.

Як було встановлено в судовому засіданні, ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4, що підтверджується копією повторного свідоцтва про смерть (а.с.12), яка є матір'ю позивача, що підтверджується наявною в матеріалах спадкової справи копією його свідоцтва про народження та копією свідоцтва про шлюб матері, згідно якого вона змінила прізвище з «ОСОБА_4» на «ОСОБА_4» (а.с.36). Згідно вказаного свідоцтва про шлюб ОСОБА_4 та відповідач ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 10 червня 1986 року до моменту смерті ОСОБА_4

Досліджені в судовому засіданні матеріали спадкової справи № 44/2010, заведеної приватним нотаріусом Миргородського районного нотаріального округу ОСОБА_3 20.08.2010 року, підтверджують ту обставину, що на момент смерті ОСОБА_4 мала право власності на земельну ділянку площею 5,41 га на території Вовнянської сільської ради Миргородського району Полтавської області, передану їй для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ПЛ № 073467, виданого та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 20 01.10.2004 року. Після смерті ОСОБА_4 приватним нотаріусом Миргородського районного нотаріального округу ОСОБА_3, на підставі заяви ОСОБА_2 06 грудня 2010 року було видане свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частину вказаної земельної ділянки, що зареєстровано у реєстрі за № 1568 (а.с.38), а за заявою ОСОБА_1 20 вересня 2011 було видане свідоцтво про право на спадщину за законом на іншу 1/2 частину вказаної земельної ділянки, що зареєстровано у реєстрі за № 1681. Заявляючи вимогу про визнання за ним права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за заповітом, позивач просить визнати недійсним лише свідоцтво про право на спадщину за законом видане ОСОБА_2 6 грудня 2010 року, не оспорюючи свідоцтво, що було видано йому 20 вересня 2011 року, про право на спадщину на цю земельну ділянку за законом.

За правилами ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно ст.360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Відповідно до постанови судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 6 лютого 2013 року в справі № 6-167цс12 прийняття спадщини як за заповітом, так і за законом є правом спадкоємця й залежить виключно від його власного волевиявлення. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Неприйняття спадкоємцем спадщини може бути виражено фактично, коли спадкоємець протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, не здійснює дій, що свідчать про намір прийняти спадщину, або може бути виражено явно, коли спадкоємець шляхом подачі заяви в нотаріальну контору виражає свою незгоду прийняти спадщину. Воля спадкоємців знайшла своє вираження в поданій ними до нотаріальної контори заяві про прийняття спадщини за законом. Жодних дій, які б свідчили про прийняття ними спадщини за заповітом, вони не вчинили, що є відмовою від спадщини за заповітом.

Враховуючи те, що отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК є правом, а не обов'язком спадкоємця, та те що позивач ОСОБА_1 звернувся до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_4 за законом а не заповітом, про існування якого йому на той час було відомо, що підтверджується поясненнями у судовому засіданні як відповідача - приватного нотаріуса ОСОБА_3, так і самого позивача, і отримане ним свідоцтво він не оскаржує, суд вважає що він виразив свою волю на прийняття спадщини саме за законом, відмовившись таким чином від спадщини за заповітом.

Отже підстав для скасування свідоцтва про право на спадщину від 06.12.2010 року, на підставі якого відповідачу ОСОБА_2 належить 1/2 частина земельної ділянки розміром 5,41 га, що розташована на території Вовнянської сільської ради Миргородського району Полтавської області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що належала ОСОБА_4 на підставі державного акту на право власності серії ПЛ № 073467, та визнання за позивачем права власності на цю частину земельної ділянки немає і у в цій частині позовних вимог слід відмовити.

Згідно оглянутих у судовому засіданні правоустановлюючих документів встановлено, що власником будинку в АДРЕСА_2, відповідно до свідоцтва про право власності на жилий будинок від 14 лютого 2001 року, виданого Вовнянською сільською радою Миргородського району на підставі рішення виконкому Миргородської районної ради від 22 січня 2001 року № 21 та зареєстрованого в Лубенському МБТІ 14 лютого 2001 року, є відповідач ОСОБА_2 Вказаний будинок побудований на підставі дозволу на забудову, наданого рішенням виконкому Миргородської районної ради народних депутатів від 17 жовтня 1990 року № 219. Зазначене нерухоме майно набуте відповідачем ОСОБА_2 під час перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4

Згідно ст. ст. 60, 61 Сімейного Кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном.

Аналогічне положення закону було закріплено й у ст. 22 КпШС України, чинного на час набуття ОСОБА_2 у власність спірного будинковолодіння.

Відповідно до ст. 370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Згідно роз'яснень, що містяться у п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», за загальними правилами частини другої статті 372 ЦК при поділі майна, що є у спільній сумісній власності, за рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі смерті співвласника приватизованого будинку (квартири) частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними (частина друга статті 370, частина друга статті 372 ЦК). Частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду.

Оскільки сторонами не надано будь-яких доказів на підтвердження того, що частки будь-кого з співвласників були змінені на підставі рішення суду або договору, суд вважає, що частки ОСОБА_4 та ОСОБА_2 у праві спільної сумісної власності на житловий будинок по АДРЕСА_2 є рівними, отже частка померлої ОСОБА_4 становить 1/2.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» у випадку, якщо встановлення підвідомчого судові факту пов'язане з вирішенням спору про право заінтересована особа повинна подати позов на загальних підставах, а не в порядку окремого провадження.

Встановлення факту рівності часток ОСОБА_2 та ОСОБА_4 у майні, яке належало їм на праві спільної сумісної власності, має для позивача юридичне значення, оскільки впливає на визначення його частки як спадкоємця після ОСОБА_4, тому суд вважає за можливе задовольнити вимогу позивача про встановлення цього факту.

Зважаючи на те, що спадщину після ОСОБА_4 прийняли ОСОБА_1 та ОСОБА_2, а відповідно до ч.1 ст.1278 ЦК України частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними, суд вважає, що кожен з них має право в порядку спадкування на половину частки, що належала спадкодавцю.

Оскільки приватний нотаріус Миргородського районного нотаріального округу ОСОБА_3 своєю постановою відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину на частину будинку по АДРЕСА_2, що належала його матері ОСОБА_4, необхідно визнати за позивачем в порядку спадкування за законом право власності на 1/4 частину вказаного будинку, виходячи з положень ст. 16 ЦК України, якою передбачено такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів як визнання права.

Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Отже, судові витрати по справі, понесені позивачем на оплату судового збору за задоволені немайнову вимогу та майнову вимогу (а.с.1-3), підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача ОСОБА_2, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. А з позивача підлягає стягненню на користь держави судовий збір, недоплачений за майнову вимогу про визнання права власності на 1/2 частину земельної ділянки, вартістю згідно свідоцтва про право на спадщину 35143,27 грн., у задоволенні якої позивачу було відмовлено. Враховуючи те, що при уточненні позовних вимог позивачем було сплачено 120,00 грн. судового збору (а.с.45), у відповідності з положеннями ч.2 ст. 80 ЦПК України слід стягнути 231,43 грн. Оскільки позивачем не надано суду документів, які відповідно до діючого законодавства підтверджують факт витрати грошових коштів на оплату правової допомоги адвоката, суд вважає що ці судові витрати документально не підтверджені, отже відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст.11, 60, 61, 80, 88, 209, 213-215, 360-7 ЦПК України, ст.ст. 16, 370, 372, 1217, 1278, 1296 ЦК України, ст. 22 КпШС України, ст.ст. 60, 61 СК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Встановити факт, що є рівними частки у майні, яке було у спільній сумісній власності подружжя ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_2.

Визнати за ОСОБА_1, в порядку спадкування після смерті матері - ОСОБА_4, право власності на 1/4 частину житлового будинку, розташованого в АДРЕСА_2.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 243,60 грн. (Двісті сорок три гривні 60 коп.) у відшкодування понесених судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в сумі 231,43 грн. (Двісті тридцять одну гривню 43 коп.)

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з часу проголошення через Миргородський міськрайонний суд Полтавської області до Апеляційного суду Полтавської області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо її не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: Ю. В. Сидоренко