У х в а л а

іменем україни

18 березня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,
суддів: Коротуна В.М.,Попович О.В.,
Парінової І.К.,Штелик С.П.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк Альянс» до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Банк Альянс» на рішення апеляційного суду м. Києва від 26 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

Публічне акціонерне товариство «Банк Альянс» (далі - ПАТ «Банк Альянс») звернулося до суду з позовом, в якому з урахуванням неодноразових уточнень, просило у рахунок стягнення заборгованості за кредитним договором від 1 серпня 2007 року в розмірі 408 369,51 грн звернути стягнення на предмет іпотеки - двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу предмета іпотеки, передбаченої Законом України «Про іпотеку».

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 1 березня 2013 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 10 грудня 2013 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову.

У рахунок стягнення 408 369,51 грн заборгованості за кредитним договором від 1 серпня 2007 року звернуто стягнення на предмет іпотеки - двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, що належить на праві власності ОСОБА_6, шляхом проведення прилюдних торгів з початковою ціною для реалізації у сумі 500 тис. грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 травня 2014 року рішення апеляційного суду скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 26 листопада 2014 року рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 1 березня 2013 року скасовано, ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Не погодившись з рішенням апеляційного суду, ПАТ «Банк Альянс» звернулося до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, в якій просило скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом встановлено, що 1 серпня 2007 року між Акціонерним комерційним банком «Альянс», правонаступником якого є ПАТ «Банк Альянс», та ОСОБА_6 укладено кредитний договір, за яким банк відкрив позичальнику кредитну лінію на споживчі цілі з лімітом 430 000 грн з терміном користування кредитними коштами до 30 червня 2008 року.

Виконання зобов'язання за кредитним договором було забезпечено іпотекою квартири АДРЕСА_1, про що 1 серпня 2007 року укладено договір іпотеки, а 27 жовтня 2009 року - договір про внесення змін до цього договору.

25 вересня 2008 року між ПАТ «Банк Альянс» та ОСОБА_6 укладено додатковий договір до кредитного договору від 1 серпня 2007 року, за яким ліміт кредитної лінії було збільшено до 1 125 000 грн, а строк користування кредитними коштами продовжено до 1 липня 2009 року.

25 вересня 2008 року у забезпечення виконання зобов'язання за зазначеним договором було укладено іпотечний договір, предметом якого є земельна ділянка площею 0,0825 га по АДРЕСА_2, а 27 жовтня 2009 року - договір про внесення змін до нього.

2 липня 2009 року між ПАТ «Банк Альянс» та ОСОБА_6 було укладено додатковий договір до кредитного договору від 1 серпня 2007 року, за яким ліміт кредитної лінії збільшено до 1 325 000 грн, а строк користування кредитними коштами продовжено до 28 липня 2009 року.

Додатковими договорами від 29 липня 2009 року та від 27 серпня 2009 року строк користування кредитними кошами продовжено до 27 серпня 2009 року і до 21 жовтня 2009 року відповідно.

Додатковим договором від 21 жовтня 2009 року до кредитного договору від 1 серпня 2007 року строк користування кредитними кошами було продовжено до 18 листопада 2009 року; доповнено кредитний договір п. 5.1.12, яким передбачено щомісячно сплачувати банку комісію за кредитним договором з травня 2009 року у розмірі 0,9 % від загальної суми залишку отриманих кредитних коштів.

21 жовтня 2009 року сторонами укладено договір іпотеки, предметом якого є будинок АДРЕСА_2, а 29 жовтня 2009 року - договір про внесення змін до нього.

Додатковим договором від 28 листопада 2012 року сторони погодили розмір штрафних санкцій у сумі 399 960 грн.

29 листопада 2012 року ОСОБА_6 сплатила заборгованість за кредитним договором у сумі 1 359 619,58 грн.

Звертаючись до суду з позовом, банк виходив із того, що заборгованість не погашена повністю, відтак просив задовольнити свої вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції вважав вимоги позивача недоведеними.

Апеляційний суд рішення суду першої інстанції скасував та ухвалив нове рішення про відмову в задоволенні позову, адже виходив з того, що порушення умов кредитного договору не завдає збитків іпотекодержателю та не змінює обсяг його прав.

Однак із таким висновком апеляційного суду повністю погодитися не можна, оскільки він не відповідає вимогам закону та не ґрунтується на доказах, наявних у матеріалах справи.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Апеляційний суд правильно встановив, що ОСОБА_6 має заборгованість перед банком у розмірі 369 110,62 грн (тіло кредиту) та 20 896,79 грн (проценти).

Відповідно до положень статті 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Нормами частини 1 статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Передаючи справу на новий апеляційний розгляд, суд касаційної інстанції зазначив, що у порушення статей 39, 41 Закону України «Про іпотеку», статті 58 Закону України «Про виконавче провадження» апеляційний суд у резолютивній частині рішення не зазначив усі складові загального розміру вимог, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки та дійшов передчасного висновку про те, що у пункті 4.4 договору іпотеки від 1 серпня 2007 року сторони дійшли згоди про ціну продажу предмета іпотеки, не врахувавши зміст цієї умови у системному зв'язку зі статтею 4 договору.

Під час апеляційного розгляду справи суд відмовив у задоволенні вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, застосувавши норми частини 3 статті 39 Закону України «Про іпотеку», згідно з якими суд вправі відмовити у задоволенні позову іпотекодержателя про дострокове звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав.

Проте, відмовляючи в задоволенні позову, апеляційний суд не врахував, що положення цієї статті застосовуються лише щодо вимог іпотекодержателя про дострокове звернення стягнення на предмет іпотеки та не звернув уваги на те, що зобов'язання за кредитним договором мало бути виконано у строк до 18 листопада 2009 року.

Крім цього, висновки апеляційного суду про те, що порушення кредитного зобов'язання не завдає збитків іпотекодержателю та не змінює обсяг його прав належним чином не обґрунтовано та не підтверджено жодними доказами.

За таких обставин суд неправильно застосував норми матеріального права, в порушення норм процесуального права не встановив усіх фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, відтак судове рішення підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, визначених частинами 2, 3 статті 338 ЦПК України.

Керуючись статтями 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк Альянс» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 26 листопада 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна
Судді:В.М. Коротун
І.К. Парінова
О.В. Попович
С.П. Штелик