Провадження № 2/127/1273/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.02.2015 року

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді: Волошина С.В.

при секретарі: Тонкопій Ю.І.,

за участю: позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_2, - ОСОБА_3, ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_4 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, відшкодування моральної та матеріальної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Вінницького міського суду Вінницької області з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_4 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, відшкодування моральної та матеріальної шкоди.

У позові ОСОБА_1 навела обставини, які на її думку обумовлюють визнання свідоцтва про право на спадщину від 15.06.2006 року недійсним, і як наслідок винесення судом відповідного рішення про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним. Просила також стягнути з відповідачів відшкодування спричиненої їй моральної та матеріальної шкоди.

Вказала також, що маральну та матеріальну шкоду їй спричинено незаконною видачею свідоцтва про право на спадщину від 15.06.2006 року на користь відвідача ОСОБА_2 нотаріусом ОСОБА_4

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1, свої позовні вимоги підтримала з підстав, що наведено у позові, просила стягнути з відповідачів спричинену їй моральну та матеріальну шкоду.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3 проти задоволення позову в частині відшкодування моральної та матеріальної шкоди заперечували, оскільки будь - якої шкоди позивачу не спричинено.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання повторно не з'явилась, будучи належним чином повідомленою про день, час та місце розгляду справи.

Суд, заслухавши пояснення позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3, дослідивши матеріали цивільної справи встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Ухвалою суду від 03 лютого 2015 року закрито провадження у вказаній цивільній справі в частині позовних вимог про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину на підставі п. 2 ч.1 ст. 205 ЦПК України, якою визначено, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі у зв'язку з відмовою позивача від позову або укладенням мирової угоди сторін, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Цією ж ухвалою, вирішено продовжити розгляд справи в частині позовних вимог про відшкодування моральної та матеріальної шкоди.

Як встановлено судом, під час винесення ухвали від 03 лютого 2015 року про закриття провадження по справі в частині позовних вимог щодо визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним, ОСОБА_1 уже зверталась з аналогічними позовними вимогами до відповідачів по справі, та рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 11 липня 2013 року у цивільній справі №127/8836/13-ц вказаний позов ОСОБА_1, до ОСОБА_2, та ОСОБА_4 було залишено без задоволення.

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 22 серпня 2013 року апеляційна скарга ОСОБА_1, була відхилена, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 11 липня 2013 року у вказаній цивільній справі було залишено без змін.

14 травня 2014 року позивач звернулась до Вінницького міського суду Вінницької області з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_4, про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, який обґрунтовувала тим, що її чоловік ОСОБА_6, після смерті батька ОСОБА_7, автоматично вступив у спадок і допоміг перебудувати будинок АДРЕСА_1, який автоматично прийняла свекруха позивача - ОСОБА_8 в 1969 році і яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1.

Чоловік позивача - ОСОБА_6, помер ІНФОРМАЦІЯ_2 і після смерті вони автоматично вступили у спадок з 10 серпня 1992 року.

Син позивача - ОСОБА_9, помер ІНФОРМАЦІЯ_3. ОСОБА_10 1958 року народження померла ІНФОРМАЦІЯ_4. Позивач з нею вступила автоматично у спадок та вони робили за сина всю роботу.

Відповідач ОСОБА_2, на думку позивача, взяла незаконну довідку 15 червня 2006 року і подала заяву до нотаріальної контори і 15 червня 2006 року отримала свідоцтво про право на спадщину увівши в оману сестру ОСОБА_10, яка написала відмову від прийняття спадщини.

Тому позивач вважаючи, що її права порушено, просила вказане свідоцтво визнати недійсним та відшкодувати моральну та матеріальну шкоду від 23 травня 2006 року.

Відмовляючи у задоволенні позову Вінницький міський суд Вінницької області рішенням від 11 липня 2013 року у цивільній справі №127/8836/13-ц встановив, що власниця садиби АДРЕСА_1 ОСОБА_8 померла ІНФОРМАЦІЯ_1. Донька покійної ОСОБА_2, подала в нотаріальну контору заяву про прийняття спадщини, 15 червня 2006 року отримала свідоцтво про право на спадщину за законом, на майно, що складається з цілого житлового будинку з господарськими будівлями АДРЕСА_1. Інша донька покійної ОСОБА_10, про яку зазначає у позові ОСОБА_1, 24 березня 2006 року подала до нотаріальної контори заяву про відмову від прийняття спадщини. Син покійної, та чоловік позивачки ОСОБА_6, помер ІНФОРМАЦІЯ_2. Син позивачки та покійного ОСОБА_6, - ОСОБА_9 у 2007 році звертався в суд з позовом до ОСОБА_2, про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Першою вінницькою державною нотаріальною конторою 15 червня 2006 року, реєстровий №3-1542, та визнання права власності на ? частину будинковолодіння АДРЕСА_1 в порядку спадкування за померлою ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8

Рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 20 лютого 2007 року у позові ОСОБА_9 відмовлено у зв'язку з тим, що спадщину він не приймав, а ні шляхом подання в установленому порядку до нотаріальної контори в шестимісячний строк з дня її відкриття відповідної заяви, а ні шляхом фактичного вступу в управління спадковим майном.

Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 24 квітня 2007 року рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 20 лютого 2007 року залишено без змін. Ці судові рішення переглядалися на предмет законності й обґрунтованості за касаційною скаргою ОСОБА_9, однак ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 30 серпня 2007 року касаційна скарга ОСОБА_9, відхилена, а рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 20 лютого 2007 року, ухвала апеляційного суду Вінницької області від 24 квітня 2007 року залишені без змін.

Вказані обставини стали підставою для постановлення судом ухвали від 03 лютого 2015 року про закриття провадження у вказаній цивільній справі в частині позовних вимог про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину на підставі п. 2 ч.1 ст. 205 ЦПК України та відповідно свідчать про відсутність матеріально - правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 в частині стягнення з відповідачів моральної та матеріальної шкоди, що як зазначається позивачем їй спричинено незаконною видачею такого свідоцтва від 15.06.2006 року.

Відмовляючи в задоволенні позову в частині відшкодування моральної та матеріальної шкоди суд виходить з наступного.

Згідно ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України, суд розглядає справу не інакше як за заявою осіб, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів, тобто кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

В постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» вказано, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ч. 2 ст. 1166 ЦК України, особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього кодексу.

На виконання припису ч. 1 ст. 60 ЦПК України, позивачем не доведено належними та допустимими доказами спричинення матеріальної шкоди, отриманої в результаті протиправних дій відповідачів та з їх вини.

За таких обставин, позовні вимоги про відшкодування відповідачами матеріальної шкоди задоволенню не підлягають.

Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди, то суд зважає на наступне.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

У п. 5 постанови № 4 від 31.03.1995 року Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз'яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, що полягає у душевних стражданнях яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в іншій спосіб, незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

З наданих позивачем доказів взагалі не вбачається, що внаслідок будь - яких дій відповідачів (а зокрема й протиправних) позивач зазнала моральної шкоди.

Відповідно до ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Враховуючи викладене а також те, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 11 липня 2013 року у цивільній справі №127/8836/13-ц, в задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним - відмовлено, суд приходить до висновку, що будь - яких втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ - позивач ОСОБА_1 не зазнала, оскільки не встановлено заподіяння їй будь - якої шкоди діями (бездіяльністю) відповідачів.

Протиправність дій відповідача ОСОБА_4, як особи, яка вчиняла нотаріальну дію з видачі свідоцтва про право на спадщину, будь - яким чином не доведено та у встановленому законом порядку незаконність такої дії не встановлено.

Таким чином, виходячи зі змісту заявлених позовних вимог, аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд не знаходить підстав щодо стягнення з відповідачів на користь позивача матеріальної та моральної шкоди, оскільки, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази щодо заподіяння шкоди відповідачами, тому в задоволенні позову необхідно відмовити повністю.

Враховуючи викладене вище, підстав для задоволення позову немає.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 11, 15, 16, 22, 23, 1166, 1167 ЦК України, Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.95 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", ст.ст. 3, 6, 8, 10, 11, 57-60, 84, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_4, про відшкодування моральної та матеріальної шкоди - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду Вінницької області протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя: