Справа 303/3683/15-ц
У Х В А Л А

про залишення позовної заяви без руху

22 червня 2015 року м. Мукачево

Суддя Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області Заболотний А.М., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів,-

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду із позовною заявою до ОСОБА_3 про стягнення аліментів, яка не відповідає вимогам ст. 119 ЦПК України.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 119 ЦПК України позовна заява повинна містити: найменування суду, до якого подається заява; ім'я (найменування) позивача і відповідача, а також ім'я представника позивача, якщо позовна заява подається представником, їх місце проживання (перебування) або місцезнаходження, поштовий індекс, номери засобів зв'язку, якщо такі відомі; зміст позовних вимог; ціну позову щодо вимог майнового характеру; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують кожну обставину, наявність підстав для звільнення від доказування; перелік документів, що додаються до заяви.

Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» № 2 від 12.06.2009 року позовна заява подається до суду в письмовій формі і за змістом повинна відповідати вимогам ст. 119 ЦПК. У зв'язку з цим суди мають звертати особливу увагу, зокрема, на те, що у позовній заяві повинні не лише міститися позовні вимоги, а й бути викладені обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і зазначені докази, що підтверджують кожну обставину.

В позовній заяві місцем проживання відповідача зазначено Німеччина, м. Бад Раппенау, що не вимогам п. 2 ч. 2 ст. 119 ЦПК України, оскільки не зазначено повної адреси місця проживання відповідача.

Крім того відповідно до ч. 4 ст. 119 ЦПК України позовна заява повинна відповідати іншим вимогам, встановленим законом.

Відповідно до положень ст.ст. 55,124 Конституції України та ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаний або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. За змістом зазначеної статті, суд не має право обирати спосіб захисту на власний розсуд, оскільки це порушує принцип диспозитивності та змагальності цивільного процесу. Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє особам, які беруть участь у справі у здійсненні їх прав.

Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його цивільних прав і обов'язків. Проте, право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави. Разом з тим, такі обмеження не повинні впливати на доступ до суду чи ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди суті цього права, та мають переслідувати законну мету.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що, реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Також Європейський суд з прав людини зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним (Рішення Суду у справі «Жоффре де ля Прадель проти Франції» від 16.12.1992 року).

Так, в позовній заяві позивач вказує відповідачем ОСОБА_3, який проживає на території Німеччини.

Частиною 1 ст. 415 ЦПК України передбачено, що у разі якщо в процесі розгляду справи суду необхідно вручити документи, отримати докази, провести окремі процесуальні дії на території іншої держави, суд України може звернутися з відповідним судовим дорученням до іноземного суду у порядку, встановленому цим Кодексом або міжнародним договором, згода та обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Пунктом 2.3 Інструкції про порядок виконання міжнародних договорів з питань надання правової допомоги у цивільних справах, щодо вручення документів, отримання доказів та визнання і виконання судових рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Державної судової адміністрації України 27.06.2008 року № 1092/5/54, процесуальні документи складаються мовою, передбаченою міжнародним договором. Якщо документи складено українською мовою слід додати завірений переклад на мову запитуваної сторони.

Провадження у справах за участю іноземних осіб врегульовано розділом Х ЦПК України, а також Законом України «Про міжнародне приватне право», Конвенцією про отримання за кордоном доказів у цивільних або комерційних справах 1970 року.

В зв'язку з проживанням відповідача за межами України таке вручення здійснюється відповідно до умов Конвенції про отримання за кордоном доказів у цивільних або комерційних справах 1970 року, При цьому за умовами Конвенції позовна заява має бути викладена англійською мовою, або мовою держави, в якій проживає відповідач.

Позовна заява та додані до неї документи викладені українською мовою, що унеможливлює на даний час розгляд судом справи, порушує вимоги ЦПК України щодо належного вручення відповідачу копії позовної заяви та доданих до неї документів.

Крім того суд звертає увагу на те, що питання про стягнення аліментів з громадян, які проживають на території іноземних держав регулюються Конвенцією про стягнення аліментів за кордоном 1956 року.

Як зазначено в Законі України «Про приєднання України до Конвенції про стягнення аліментів за кордоном», що відповідно до статті 2 Конвенції виконання функцій Органу, що приймає, та Органу, що передає, в Україні покладається на Міністерство юстиції України.

З метою забезпечення впорядкування застосування в Україні цієї Конвенції, наказом Міністерства юстиції України від 29.12.2006 року № 121/5 затверджена Інструкція про виконання в Україні Конвенції про стягнення аліментів за кордоном. Інструкція визначає спрощену процедуру стягнення аліментів на дитину або утримання на іншого члена сім'ї згідно Конвенції у відносинах з визначеним переліком держав шляхом подання відповідної заяви про стягнення аліментів у визначеному порядку.

На підставі зазначеного та враховуючи те, що відповідач проживає у Німеччині, позивачам слід вказати повну адресу місця проживання відповідача та надати до суду належним чином завірений переклад позовної заяви та усіх додатків до неї на офіційну мову згідно з Конвенцією або одну з офіційних мов запитуваної держави, для вручення їх відповідачу у двох примірниках.

Відповідно до ст. 121 ЦПК України суд, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у ст.ст. 119, 120 ЦПК України, або якщо не сплачено судовий збір, постановляє ухвалу, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п'яти днів з дня отримання позивачем ухвали.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 119, 121 ЦПК України, суддя,-

у х в а л и в :

Позовну заяву ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів - залишити без руху.

Повідомити позивача про необхідність усунення вказаних недоліків протягом п'яти днів з дня отримання ухвали та одночасно роз'яснити йому, що у випадку, якщо у встановлений строк не буде усунено ці недоліки, заява буде вважатися неподаною і повернута позивачу.

Ухвала суду оскарженню не підлягає.

Суддя А.М.Заболотний