У х в а л а

іменем україни

17 червня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Колодійчука В.М.

суддів: Висоцької В.С., Євграфової Є.П.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю "Карпатський горизонт" про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 22 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 04 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зазначеним позовом посилаючись на те, що з 29 січня 2014 року до 30 вересня 2014 року він перебував у трудових відносинах з товариством з обмеженою відповідальністю "Карпатський горизонт" (далі - ТОВ "Карпатський горизонт"). 30 вересня 2014 року його звільнено з роботи на підставі статті 38 КЗпП України за власним бажанням. На думку ОСОБА_3 його звільнено незаконно, оскільки заяву про звільнення за власним бажанням він не писав, а роботодавець такої заяви не реєстрував. Натомість на адресу підприємства поштою ним направлено заяву про розірвання трудового договору за власним бажанням з 23 жовтня 2014 року згідно з частиною третьою статті 38 КЗпП України у зв'язку з систематичним невиконанням підприємством законодавства про працю та умов трудового договору. Ураховуючи викладене, ОСОБА_3 просив задовольнити його позовні вимоги і скасувати наказ ТОВ "Карпатський горизонт" від 30 вересня 2014 року № 10 про звільнення його з роботи на підставі статті 38 КЗпП України, поновити його на роботі, стягнути з ТОВ "Карпатський горизонт" на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, а також відшкодувати завдану моральну шкоду, розмір якої становить 6 000 грн.

Рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 22 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 04 лютого 2015 року, позов задоволено частково, змінено формулювання причин звільнення ОСОБА_3 з роботи і викладено в такій редакції: ОСОБА_3 звільнити з роботи з 30 вересня 2014 року за власним бажанням (абзац 1 статті 38 КЗпП України) згідно поданої ним заяви; в решті позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати ухвалені у справі судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга заявника підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позивачем не доведено факт неподання ним заяви про звільнення за власним бажанням. Підстави для поновлення позивача на роботі відсутні, при цьому судом встановлено неправильне формулювання причин звільнення, а відтак підлягає зміні формулювання причини звільнення.

Проте з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій погодитися не можна.

Відповідно до статті 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Установлено, що 29 січня 2014 року ОСОБА_3 прийнято на роботу у ТОВ "Карпатський горизонт" на посаду пивовара.

30 вересня 2014 року його звільнено з роботи.

Згідно зі статтею 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Наказом ТОВ "Карпатський горизонт" від 30 вересня 2014 року № 10 ОСОБА_3 звільнено з посади пивовара за згодою обох сторін з 30 вересня 2014 року, при цьому у наказі зазначено, що підстава для звільнення - заява ОСОБА_3

Вирішуючи спір, судом першої інстанції не звернуто увагу, що згідно зі змістом наказу про звільнення ОСОБА_3 звільнено на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України за угодою сторін, в заяві про звільнення не зазначено причину звільнення (а.с. 48), у зв'язку з чим судом не встановлено дійсну причину звільнення позивача, судом не встановлено обставини, які стали підставою звільнення, не наведено мотивів зміни формулювання причин звільнення виходячи зі змісту наказу та заяви, оскільки суд може змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність з чинним законодавством про працю лише якщо в наказі дана неправильна юридична кваліфікація обставинам, які стали підставою звільнення.

Також судом не звернуто увагу, що в заяві ОСОБА_3 про звільнення не зазначено дату її написання і дату, з якої він бажав звільнитися, а відтак не з'ясовано чому його звільнено саме 30 вересня 2014 року, що стало підставою для звільнення в цю дату, оскільки з урахуванням положень трудового законодавства про розірвання трудового договору працівник повинен попередити роботодавця за два тижні або ж зазначити в заяві дату звільнення; не надано оцінки поясненням позивача, що він ще фактично працював у відповідача до 23 жовтня 2014 року; не досліджено доказів на підтвердження доводів позивача, що на адресу відповідача поштою ним направлялася заява про звільнення за частиною третьою статті 38 КЗпП України з 23 жовтня 2014 року та не встановлено обставин, де знаходиться ця заява.

Крім того, пунктом 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" по справах про звільнення за ст. 38 КЗпП суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору. Подача працівником заяви з метою уникнути відповідальності за винні дії не може розцінюватись як примус до цього і не позбавляє власника або уповноважений ним орган права звільнити його за винні дії з підстав, передбачених законом, до закінчення встановленого ст.38 КЗпП строку, а також застосувати до нього протягом цього строку в установленому порядку інше дисциплінарне стягнення.

Судом першої інстанції не надано оцінки доводам позивача, що при прийнятті на роботу його примусили подати заяву про звільнення без зазначення дати, не досліджено докази, які б підтвердили або спростували такі твердження позивача.

Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Разом з тим, розглядаючи спір суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог та змінив формулювання звільнення ОСОБА_3 з роботи, хоча таких позовних вимог останній не заявляв.

Отже, судом першої інстанції не з'ясовано всі обставини справи, не досліджено всі докази та не надано їм оцінки.

З'ясування цих обставин має суттєве значення для правильного вирішення спору.

Апеляційний суд на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права уваги не звернув і помилково залишив рішення суду без змін.

Оскільки судами допущені порушення норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, то оскаржувані судові рішення на підставі частини другої статті 338 ЦПК України підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 336 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2128/ed_2012_05_24/pravo1/T041618.html?pravo=1>, 338, 345 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2130/ed_2012_05_24/pravo1/T041618.html?pravo=1>, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 22 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 04 лютого 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.М. Колодійчук

Судді: В.С. Висоцька

Є.П. Євграфова

О.В. Умнова

І.М. Фаловська