У Х В А Л АІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 березня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Журавель В.І., Хопти С.Ф., Черненко В.А.

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом Комунального підприємства «Жилсервіс-5» Дніпропетровської міської ради до ОСОБА_4, ОСОБА_5 у власних інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа - Індустріальний районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, та усунення перешкод у користуванні шляхом виселення та за зустрічним позовом ОСОБА_5 у власних інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_6 до Комунального підприємства «Жилсервіс-5» Дніпропетровської міської ради, треті особи: Орган опіки та піклування Індустріальної районної у місті Дніпропетровську ради, Відділ громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Індустріального району м. Дніпропетровська про визнання права користування жилим приміщенням, за касаційною скаргою ОСОБА_5 в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_6 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року Комунальне підприємство «Жилсервіс-5» Дніпропетровської міської ради (далі - КП «Житлосервіс-5») звернулося до суду з позовом, в якому просило визнати ОСОБА_4 такою, що втратила право користування кімнатою АДРЕСА_1 у м. Дніпропетровську, усунути перешкоди у користуванні вказаним жилим приміщенням шляхом виселення з нього ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_6

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що з 28 жовтня 2008 року у кімнаті № НОМЕР_1 гуртожитку за вказаною вище адресою зареєстрована ОСОБА_4

З 18 вересня 1989 року у кімнаті НОМЕР_2 цього гуртожитку зареєстрована ОСОБА_5 на підставі ордера. З 18 травня 1989 року в цій же кімнаті зареєстрований ОСОБА_7, з 13 грудня 1993 року - ОСОБА_8, а з 19 липня 2001 року -ОСОБА_6

Позивач вказував, що ОСОБА_4 в кімнаті № НОМЕР_1 не проживає, до неї самовільно вселились та проживають без законних підстав ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_6

Враховуючи наведене, КП «Житлосервіс-5» просило задовольнити позов.

У березні 2014 року ОСОБА_5 у своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_6 подала зустрічний позов, у якому просила взнати за нею та її неповнолітнім сином право користування кімнатою № АДРЕСА_1 у м. Дніпропетровську, зобов'язати КЖЕП № 49 Дніпропетровської міської ради укласти з нею окремий договір найму та зобов'язати Відділ ПРФО Індустріального району м. Дніпропетровська зареєструвати її та неповнолітнього сина у цій кімнаті.

На обґрунтування вимог посилалась на те, що у 1994 році вона отримала ордер та вселилася у кімнату АДРЕСА_2 у м. Дніпропетровську з чоловіком ОСОБА_7 та сином ОСОБА_8 У 2001 році у них народився другий син ОСОБА_6, який також був зареєстрований у цій кімнаті.

Так як склад родини збільшився, вони потребували розширення житлової площі. У 2010 році їх сім'я розпалася. Вона дізналася, що звільнилася кімната АДРЕСА_1 у м. Дніпропетровську й на початку жовтня 2011 року вона разом із молодшим сином з дозволу ОСОБА_4, яка була в ній зареєстрована, вселилася до неї, де і проживає до теперішнього часу. Колишній чоловік та старший син залишилися проживати в кімнаті АДРЕСА_1 м. Дніпропетровську.

Після вселення вона сплатила всю заборгованість за комунальні послуги та зробила капітальний ремонт. Адміністрацією та профспілковим комітетом КЖЕП № 21 неодноразово направлялися клопотання щодо закріплення за нею цієї кімнати у гуртожитку.

Враховуючи наведене, просила задовольнити її позовні вимоги.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15 вересня 2014 року, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 грудня 2014 року, позов КП «Жилсервіс-5» Дніпропетровської міської ради задоволено частково.

Визнано ОСОБА_9 такою, що втратила право користування житловим приміщенням в гуртожитку - кімнатою АДРЕСА_3

Усунуто КП «Жилсервіс-5» Дніпропетровської міської ради перешкоди у користуванні кімнатою № АДРЕСА_1 у м. Дніпропетровську шляхом виселення з неї ОСОБА_5 та неповнолітнього ОСОБА_6

У задоволенні решти вимог та у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати рішення та ухвалу судів попередніх інстанцій, ухвалити нове про відмову у задоволенні первинного позову та про задоволення її зустрічного позову, мотивуючи свою вимогу порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи первинні позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з наявності підстав для визнання ОСОБА_9 такою, що втратила право користування кімнатою № АДРЕСА_1 у м. Дніпропетровську з огляду на те, що остання понад шість місяців без поважних причин не проживає у ній.

Виселяючи зі спірної кімнати ОСОБА_5 з неповнолітнім ОСОБА_6, суди, керуючись ч.3 ст.116 ЖК України, виходили з того, що вони самоправно зайняли це жиле приміщення.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5, суди дійшли висновку про те, що остання не набула права користування кімнатою № АДРЕСА_1 у м. Дніпропетровську, яку самовільно зайняла.

Колегія суддів погоджується з такими висновками судів.

Оцінивши всі зібрані у справі докази, правильно встановивши характер правовідносин та вірно застосувавши норми матеріального права, суди з урахуванням встановлених обставин справи обґрунтовано дійшли висновку про задоволення первинного позову та про відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог.

Доводи скарги та матеріали витребуваної справи не дають підстав вважати, що судами при розгляді даної справи допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які передбачені статтями 338-341 ЦПК України як підстави для скасування рішення.

Згідно із частиною першою статті 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, а тому доводи касаційної скарги не можуть бути визнані як підстава для призначення справи до судового розгляду.

Оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, наведені в касаційній скарзі доводи висновків судів не спростовують.

Враховуючи наведене та керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_6 відхилити, рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.І. Журавель

Судді С.Ф. Хопта

В.А. Черненко