У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Мартинюка В.І., Мостової Г.І.,

Наумчука М.І., Олійник А.С.,

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення боргу за договором позики та зустрічним позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про визнання неукладеним договору позики, визнання недійсною розписки і стягнення заборгованості за користування нежитловим приміщенням, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 2 липня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 23 вересня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2008 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом. Зазначала, що ОСОБА_7 отримав від неї в борг гроші у розмірі 50000 доларів США, які зобов'язався повернути або зарахувати в рахунок орендної плати, про що свідчить складена ним розписка. Оскільки станом на день звернення до суду відповідач борг не повернув, просила задовольнити позов.

ОСОБА_7 звернувся в суд із зустрічним позовом до ОСОБА_3 про визнання неукладеним договору позики, визнання недійсною розписки, посилаючись на те, що відповідач не передавала коштів, а розписка від 26 грудня 2006 року підписана іншою особою, тому договір позики є неукладеним.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_7 помер, у зв'язку з чим увалами Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 28 квітня 2009 року та 26 листопада 2013 року до участі у справі за первісним та зустрічним позовами залучено правонаступників ОСОБА_7 - ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_4

ОСОБА_4 у жовтні 2011 року подав заяву про збільшення вимог в якій просив стягнути із ОСОБА_3 заборгованість за укладеним між нею та ОСОБА_7 договором оренди нежитлового приміщення.

У липні 2014 року від ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_4 надійшла заява про зміну зустрічних вимог в частині розміру заборгованості по орендній платі в якій просили стягнути із ОСОБА_3 орендну плату за користування нежитловим приміщенням у розмірі 1372258 грн 24 коп.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 2 липня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 23 вересня 2014 року, первісний позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 592730 грн 65 коп. заборгованості, пропорційно розміру, який відповідає їх часткам у спадщині, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину, по 197576 грн 88 коп. з кожного. Зустрічний позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_4 заборгованість за користування нежитловим приміщенням у сумі 1015703 грн 24 коп. за договором оренди від 1 листопада 2007 року в рівних частках, тобто по 338567 грн 74 коп. на користь кожного. У задоволенні іншої частини зустрічного позову відмовлено. Вирішено питання про стягнення судових витрат.

ОСОБА_3 звернулась до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій просить оскаржувані судові рішення у частині задоволення зустрічного позову скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, справу направити на новий розгляд до суд першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Задовольняючи зустрічний позов частково суди виходили із того, що оскільки ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 успадкували належне ОСОБА_7 нежитлове приміщення, яке було предметом договору оренди і перебувало у користуванні ОСОБА_3, то стягнули на їх користь суму орендної плати.

З такими висновками судів погодитися не можна.

Судами встановлено, що 26 грудня 20006 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 укладено договір позики на суму 50000 доларів США, які останній зобов'язався повернути або зарахувати в рахунок орендної плати, про що свідчить складена ним розписка.

У квітні 2008 року ОСОБА_3 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_7 про стягнення з нього боргу за договором позики, оскільки останній у добровільному порядку борг не повернув.

ОСОБА_7 23 червня 2008 року звернувся з зустрічним позовом до ОСОБА_3 про визнання договору позики неукладеним та визнання розписки недійсною.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_7 помер, у зв'язку з чим ухвалами Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 28 квітня 2009 року та 26 листопада 2013 року до участі у справі за первісним та зустрічним позовами залучено правонаступників ОСОБА_7 - ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_4

Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 у жовтні 2011 року подав заяву про збільшення вимог в якій просив стягнути із ОСОБА_3 заборгованість за укладеним між нею та ОСОБА_7 договором оренди нежитлового приміщення.

У липні 2014 року від ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_4 надійшла заява про зміну зустрічних вимог в частині розміру заборгованості по орендній платі в якій вони просили стягнути із ОСОБА_3 орендну плату за користування нежитловим приміщенням у розмірі 1372258 грн 24 коп.

Позивач наділений правом визначати предмет та підставу позову, (ст. ст. 11, 27, 31 ЦПК України), останній шляхом подання письмової заяви може змінити підставу або предмет позову, а не одночасно і підставу і предмет позову.

Однак, на порушення вказаних норм права, суди вирішуючи вимоги про стягнення заборгованості по орендній платі, не звернули увагу на те, що 23 червня 2008 року ОСОБА_7 було подано зустрічний позов до ОСОБА_3 про визнання договору позики неукладеним та визнання розписки недійсною. Позов про стягнення заборгованості за користування нежитловим приміщенням за договором оренди від 1 листопада 2007 року ним не подавався.

ОСОБА_4 звертаючись у жовтні 2011 року із заявою про збільшення вимог просив стягнути із ОСОБА_3 заборгованість за укладеним між нею та ОСОБА_7 договором оренди нежитлового приміщення. Така вимога по своїй суті могла бути заявлена шляхом подання нового позову, оскільки за предметом і підставами відрізняється від предмету і підстав зустрічного позову ОСОБА_7, який був прийнятий до розгляду.

Із змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що суди стягуючи заборгованість за договором оренди вийшли за межі позовних вимог, змінили предмет і підстави зустрічного позову, та ухвалили рішення за вимогами, які у встановленому порядку заявлені не були, позовної заяви про це, яка за формою та змістом мала відповідати вимогам ст. 119 ЦПК України, у справі відсутня, питання про прийняття її до розгляду у визначеному цим Кодексом порядку не вирішене.

Відповідно до ухвали апеляційного суду Івано-Франківської області від 20 грудня 2013 року, апеляційним судом скасовано ухвалу суду першої інстанції від 26 листопада 2013 року, а справу за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_7 про стягнення боргу за договором позики, зустрічним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_8 про визнання неукладеним договору позики та визнання недійсною розписки направлено в суд першої інстанції для продовження розгляду.

Згідно змісту резолютивної частини ухвали апеляційного суду вимога про стягнення заборгованості по орендній платі для продовження її розгляду по суті до суду першої інстанції не передавалась, а з мотивувальної частини вказаної ухвали та ухвали суду першої інстанції від 26 листопада 2013 року вбачається, що такі вимоги до розгляду прийняті не були.

Оскільки судові рішення про стягнення заборгованості по орендній платі ухвалені не за зверненням осіб, поданим відповідно до ЦПК України та поза межами вимог первісного і зустрічного позову, прийнятих до розгляду у встановленому ним порядку, чим порушено ст. ст. 11, 31, 119 цього Кодексу, то вони підлягають скасуванню.

При цьому колегія суддів не ухвалює ніякого рішення щодо цих вимог по суті виходячи з положень ст. 11 ЦПК України про те, що розгляд справи з ухваленням рішення має бути проведений лише щодо заявлених у встановленому порядку вимог, а вимоги про стягнення заборгованості по орендній платі у встановленому порядку не заявлялись.

Отже з приводу цих вимог рішення не може ухвалюватись.

Скасування судових рішень не перешкоджає подати позов про стягнення заборгованості по орендній платі на зазначених підставах у передбаченому цивільним процесуальним законодавством порядку.

В іншій частині судові рішення не оскаржуються, тому суд касаційної інстанції їх законність не перевіряє.

Керуючись ст. 336 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 2 липня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 23 вересня 2014 року у частині вирішення вимог ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості по орендній платі скасувати.

В іншій частині оскаржувані судові рішення залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді:В.І. Мартинюк Г.І. Мостова М.І. Наумчук А.С. Олійник