№ 201/1978/13 ц
провадження 2/201/539/2015
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2015 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

при секретарі Дашкевич Х.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні майном шляхом припинення права на частку у спільному майні та визнання права власності, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 14 лютого 2013 року звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні майном шляхом припинення права на частку у спільному майні та визнання права власності. Позовні вимоги не змінювалися і не уточнювалися. Позивач у своєму позові, а його представник в ході судового засідання посилаються на те, що ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу від 29 лютого 2008 року придбала квартиру АДРЕСА_1, договір було зареєстровано в КП ДМБТІ і після цього позивачка провела ремонт в цій квартирі з суттєвими поліпшеннями і реконструкцією цього житла. В подальшому відповідач оскаржив договір купівлі-продажу, були судові засідання і рішення, останнім рішенням апеляційного суду від 31 січня 2012 року визнано право власності на вказану квартиру на позивачку і відповідача в частинах: за позивачкою визнано право власності на ? частки, за відповідачем - на ?, це рішення набрало законної сили. Позивач вважає, що у сторін конфліктні відносини і спільне мешкання з відповідачем в одній квартирі неможливе, виділення окремо частки відповідача в натурі також неможливо, ця частка відповідача в цьому житлі незначна, а тому можливо нею сплатити відповідачу вартість вказаної частки, припинити право часткової власності відповідача на вказану квартиру і визнати це право за нею на все житло вцілому. Відповідач проти цього категорично заперечує, добровільно спір не вирішено, її права також порушуються, оскільки відповідач намагається вселитися в її квартиру з метою мешкання там, що неможливо, вони чужі люди. На своїх вимогах наполягали і просили усунути перешкоди з боку відповідача в користуванні майном (спірною квартирою) шляхом припинення права на частку у спільному майні відповідача, сплати йому вже покладеної на депозитний рахунок суми в рахунок вартості частки його майна та визнання права власності на це житло за позивачкою повністю, задовольнивши позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 з представником в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, пояснивши, що позивачка весь час проводить стосовно нього і його квартири незаконні дії, що підтверджено низкою цивільних і кримінальних справ, йому належить частка у вказаній спірній квартирі, іншого постійного житла він не має і має намір мешкати в своїй квартирі, яка дісталася йому від батьків. Все ними зроблено згідно вимог закону. Ніяких інших зобов'язань відносно позивача на себе не брали і не беруть, нічиїх прав не порушували і будь-якої шкоди не завдавали. Частка в квартирі його - значна, він категорично заперечує проти сплати йому вартості вказаної частки його власності. Відносини з позивачкою дійсно конфліктні, але перешкод він для неї не створює, навпаки - позивачка перешкоджає йому вселитися і мешкати у вказаній квартирі. Вважають позовні вимоги до них не обгрунтованими і просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі.

Вислухавши пояснення представника позивача, відповідача і його представника, з'ясувавши думку сторін, оцінивши надані та добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовну заяву не обґрунтованою та не підлягаючою задоволенню.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В судовому засіданні встановлено, що 29 лютого 2008 року між ОСОБА_3 (батьком відповідача) та ОСОБА_1 (позивачем) було укладено договір купівлі - продажу, за яким ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_1 купила квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 78.0 кв. м., сума договору складає 64 971.00 грн.. На момент укладання даного договору купівлі-продажу від 29 лютого 2008 року за документами, наданими нотаріусу, ОСОБА_3 був єдиним власником зазначеної квартири, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 16136220, реєстраційний № 20493350. Цей договір купівлі-продажу було належним чином зареєстровано, на підставі чого КП "Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації" Дніпропетровської обласної ради" було зареєстровано право власності на зазначену квартиру за ОСОБА_1, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 18377322, реєстраційний № 20493350.

Після укладання зазначеного договору купівлі-продажу нерухомого майна від 29 лютого 2008 року ОСОБА_1 здійснювала ремонтні роботи у вказаній квартирі, зроблено суттєві поліпшення зазначеного об'єкту нерухомості, що підтверджується Актом Державної технічної комісії про готовність об'єкта до експлуатації № 90 від 05 травня 2009 року та Свідоцтвом про відповідність збудованого об'єкта проектній документації, вимогам державних стандартів, будівельних норм і правил № . Вищезазначені Акт Державної технічної комісії про готовність об'єкта до експлуатації № 90 від 05 травня 2009 року та Свідоцтво про відповідність збудованого об'єкта проектній документації, вимогам державних стандартів, будівельних норм і правил № , а також новий технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_1, виданий станом на 16 лютого 2012 року; в результаті здійснення вказаного ремонту і поліпшень ОСОБА_1, вказана квартира значно відрізняється від отриманого за договором купівлі-продажу від 29 лютого 2008 року об'єкту нерухомості своїми характеристиками, оскільки було змінено кількість кімнат: з 3-кімнатної квартира стала 2-кімнатною, була змінена загальна площа квартири, новим об'єктам були присвоєні нові інвентаризаційні літери; тобто позивачкою фактично створено новий об'єкт нерухомості, який суттєво відрізняється від отриманого за договором від 29 лютого 2008 року своїми характеристиками.

В подальшому відповідач ОСОБА_2 подав позовну заяву про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 29 лютого 2008 року та вселення його в зазначену квартиру. Рішенням Жовтневого районного суду від 29 вересня 2011 року було частково задоволено позов ОСОБА_2, визнано вказаний договір купівлі-продажу недійсним та вселено ОСОБА_2 в цю квартиру АДРЕСА_1. Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 31 січня 2012 року рішення суду першої інстанції було скасовано в частині визнання недійсним договору купівлі - продажу від 29 лютого 2008 року та винесено нове рішення в цій частині, яким визнано договір купівлі-продажу від 29 лютого 2008 року недійсним в 1/4 його частині та відмовлено в позовній вимозі про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 29 лютого 2008 року в ? частині, в решті рішення суду першої інстанції залишено без змін. Це рішення набрало законної сили.

Тобто, на теперішній час за позивачем ОСОБА_1 визнано право власності на ? частки вказаної спірної квартири, а за відповідачем ОСОБА_2 ? частка квартири.

Відповідно до ст. 150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися своєю власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, змінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

З огляду на що, що родина позивачки складається з трьох осіб (позивачка, її чоловік та їх дитина), а зазначена квартира є двокімнатною з житловою площею 30 кв. м., то, на думку позивачки, очевидним є той факт, що виділення відповідачу 1/4 частки квартири в натурі та, відповідно, сумісне проживання родини позивачки та відповідача у зазначеній квартирі є неможливим.

Відповідно до ст. 365 "Припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників" ЦК України: право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Позивачка ОСОБА_1 вважає, що на теперішній час наявні підстави для припинення права власності відповідача ОСОБА_2 на 1/4 частку зазначеної квартири АДРЕСА_1, в порядку ст. 365 ЦК України. Так, частка відповідача у зазначеному майні, на думку позивачки, є незначною, адже складає 1/4 проти 3/4 часток, що належать позивачу. Враховуючи, що квартира є двокімнатною квартирою в багатоквартирному будинку, а житлова площа складає 30 кв. м., виділити частку квартири в натурі не можливо. При цьому позивачка вважає, що спільне користування квартирою є не можливим, оскільки квартира складається з двох житлових кімнат, а сім'я позивачки складається з трьох осіб, при цьому відповідачу належить лише ? частина квартири, що унеможливлює а ні виділення відповідачу житлової площі відповідно його частки, а ні сумісне його мешкання в одній кімнаті з іншою особою, з якою вони навіть не є членами однієї сім'ї чи родичами. При цьому позивач вважає, що припинення права власності не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача, адже з 2007 року та на теперішній час відповідач не мешкає у даній квартирі, а проживає в іншому місці, а за нормою ст. 365 ЦК України, відповідач отримує грошові кошти, відповідні вартості своєї 1/4 частки квартири, отже, припинення його права власності є оплатним і не призводить до матеріальних втрат відповідача.

Також, на підтвердження неможливості сумісного проживання з відповідачем у зазначеній квартирі, позивачка зазначила наступні обставини: під час розгляду судом цивільної справи № 2-566/10 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_5 та ОСОБА_1, про стягнення моральної шкоди (за результатом розгляду якої в позові було відмовлено повністю), судом було встановлено, що Жовтневим районним відділом ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області була порушена кримінальна справа № 70039143 відносно ОСОБА_2 (відповідача у даній справі). Зазначена кримінальна справа № 70039143 була призупинена в порядку п. 2 ст. 206 КПК України; копія листа Жовтневого районного відділу ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області № 41/5943 від 09 червня 2009 року є. А відповідно до п. 2 ст. 206 КПК України досудове слідство в кримінальній справі зупиняється у випадках, коли психічне або інше тяжке захворювання обвинуваченого перешкоджає закінченню провадження в справі. Крім того, під час розгляду вищезазначеної справи, судом також було встановлено наявність у ОСОБА_2 психіатричного захворювання. Так, в матеріалах зазначеної справи міститься Епікриз з історії хвороби ОСОБА_2, наданий Дніпропетровською обласною психіатричною лікарнею (м. Дніпропетровськ, вул. Бехтерєва, 1), у зазначеному Епікризі викладено анамнез (анамнез (греч. anamnesis - спогади), відомості про умови життя хворого, що передувало даному захворюванню, а також: вся історія розвитку хвороби) та симптоматику захворювання ОСОБА_2 та зазначено діагноз "Шизофрения параноидальной формы, непрерывное лечение, галлюцинаторно параноидный синдром", (копія Епікризу надана суду). Таким чином, на думку позивача, вищезазначені факти підтверджують наявність у відповідача ОСОБА_2 психічного захворювання. Крім того, під час розгляду зазначеної справи на запит суду органами внутрішніх справ було надано довідку з облікової інформаційної бази даних міліції, відповідно до якої відповідач у даній справі ОСОБА_2 з 2002 року перебував на обліку Жовтневого РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області за категорією "Хуліган". Всі вищезазначені обставини, на думку позивача, свідчать про побоювання позивачки за своє життя та здоров'я, а також життя та здоров'я своєї сім'ї, а також про обґрунтованість неможливості сумісного проживання з відповідачем в одній квартирі. В той же час обмеження позивача в можливості належним чином користуватися зазначеною власністю, за умови належності позивачу 3/4 частки зазначеної квартири, є порушенням права власності позивачки.

Що стосується обґрунтування позивачкою ціни позову: відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 80 ЦПК України, ціна позову визначається у позовах про визнання права власності на майно або його витребування - вартістю майна. Позивачем зазначено ціну позову 32 931 грн. бо така інвентаризаційна (балансова) вартість спірної квартири зазначена в Технічним паспортом реєстровий № 20493350 від 17 серпня 2007 року на момент купівлі позивачем даної квартири (без здійснених невід'ємних поліпшень).

Позивач вважає, що у сторін конфліктні відносини і спільне мешкання з відповідачем в одній квартирі неможливе, виділення окремо частки відповідача в натурі також неможливо, ця частка відповідача в цьому житлі незначна, а тому можливо нею сплатити відповідачу вартість вказаної частки, припинити право часткової власності відповідача на вказану квартиру і визнати це право за нею на все житло вцілому. Відповідач проти цього категорично заперечує, добровільно спір не вирішено, її права також порушуються, оскільки відповідач намагається вселитися в її квартиру з метою мешкання там, що неможливо, вони чужі люди. На своїх вимогах наполягали і просили усунути перешкоди з боку відповідача в користуванні майном (спірною квартирою) шляхом припинення права на частку у спільному майні відповідача, сплати йому вже покладеної на депозитний рахунок суми в рахунок вартості частки його майна та визнання права власності на це житло за позивачкою повністю. В добровільному порядку питання не вирішене, виник спір, в іншому передбаченому законом порядку вирішити вказані питання не можливо, тому позивач вимушений звернутися з позовом до суду.

Суд вважає позовні вимоги не підлягаючими задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: " 1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…".

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

На підставі ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно ст. 331 ЦК України, право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі.

Відповідно до ч. 1 ст. З ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

В судовому засіданні встановлено, що фактично родина позивачки забезпечена іншим житлом, мешкає за іншою адресою, а члени її сім'ї, крім того, мають окреме своє житло, оскільки ОСОБА_1 та її чоловік мешкають за різними адресами: ОСОБА_1 мешкає: АДРЕСА_2, ОСОБА_6 мешкає: АДРЕСА_3.

В обгрунтування позовних вимог позивачка стверджує, що частка відповідача у вказаній спірній квартирі є незначною, та що її неможливо виділити в натурі. Відповідач заперечує проти даного твердження позивачки, оскільки 1/4 частину квартири не можна вважати незначною; відповідно до ч. З ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу вимог або заперечень. В порушення вказаної норми позивачка не надає суду доказів на підтвердження того, що частку відповідача у спірній квартирі неможливо виділити в натурі, в справі відсутній висновок відповідної будівельно-технічної експертизи. Таким чином, твердження позивачки про неможливість виділення часки відповідача в натурі не відповідає фактичним обставинам справи та нічим об'єктивно не підтверджується.

Не може суд прийняти до уваги твердження позивачки про те, що припинення права відповідача на 1/4 частину спірної квартири не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача через те, що відповідач не мешкає у вказаній квартирі, а проживає в іншому місці (тобто забезпечений житлом), а також, що відповідач отримає компенсацію за належну йому частку власності, а отже відповідач не зазнає матеріальних втрат, через наступне. Дане твердження не відповідає дійсності, виходячи з наступного: в судовому засіданні встановлено, що відповідач не має іншого житла крім спірної квартири. З моменту виселення відповідача з спірної квартири позивачкою (квітень 2008 року) до теперішнього часу відповідач винаймає житло, у зв'язку з чим зазнає витрати; позивач не проживає в спірній квартирі у зв'язку з тим, що по зивачка чинить у цьому перешкоди, рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області відповідача вселено у вказане житло, але до цих пір вказане рішення не виконане, державна виконавча служба за вказаним відкрила виконавче провадження про вселення відповідача у спірну квартиру, але позивачка постійно надає протирічливі дані і відомості, рішення суду до цих пір не виконане. Отже не проживання відповідача в спірній квартирі є вимушеним і пов'язане з перешкодами в цьому саме з боку позивачки, а не навпаки.

Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішення у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно роз'яснень, викладених у п. 6 постанови № 7 Пленуму Верховного Суду України від 04 жовтня 1991 року "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок" при неможливості виділу частки будинку в натурі або встановлення порядку користування ним, власнику, за його згодою, присуджується грошова компенсація. Розмір грошової компенсації визначається за угодою сторін, а при відсутності такої угоди - судом по дійсній вартості будинку на час розгляду справи. Під дійсною вартістю будинку розуміється грошова сума, за яку він може бути проданий в даному населеному пункті чи місцевості. Для її визначення при необхідності призначається експертиза.

Таким чином, ст. 365 ЦК може бути застосована до спірних правовідносин у разі виконання позивачем обов'язку відшкодувати відповідачу вартість його частки, виходячи з ринкової вартості квартири. Та сума, яку позивачка, має намір відшкодувати відповідачу, вочевидь не відповідає ринковій вартості належної йому частки у спірній квартирі.

Так як в матеріалах справи відсутній висновок експертизи про вартість частки виходячи з ринкової вартості спірної квартири, яка належить відповідачу, є всі підстави вважати, вимоги позивачки є незаконними та необґрунтованими.

За вищевказаних обставин позбавлення відповідача у супереч його волі права власності на належну йому частку у спірній квартирі є використанням одним співвласником свого права власності на шкоду іншому співвласнику, що є неприпустимим.

Відповідно до п. 2 ст. 331 ЦК України якщо право власності на нерухоме майно підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону "Про державну реєстрацію речових прав і. нерухоме майно та їх обтяжень" право власності на нерухоме майно підлягає обов'язковій державній реєстрації.

Судом встановлено, що на теперішній час ОСОБА_2 не зареєстрував своє право власності, а тому є підстави стверджувати, що ОСОБА_2 не набув права власності на спірне нерухоме майно і, відповідно, не має підстав його позбавляти такого права. Крім того, позивачка не надала суду доказів про те, що її право власності на 3/4 частки спірної квартири зареєстровано в передбаченому законом порядку і вона є власницею 3/4 частин вказаної квартири.

Підстави набуття права власності визначені в главі 24 ЦК України. Зокрема, ст. 328 цього кодексу визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Частиною 2 ст. 331 ЦК України визначено: "Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту ііого прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.".

Перелік об'єктів нерухомого майна, стосовно яких проводиться державна реєстрація прав визначений у ч. 1 ст. 5 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень": "У Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об' єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди (їх окремі частини), квартири, житлові та нежитлові приміщення.".

Враховуючи наведені норми, можна зробити висновок про те, що право власності на новозбудоване нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації прав на таке нерухоме майно, яка проводиться після завершення будівництва та прийняття нерухомого майна до експлуатації. При цьому, умови прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів визначені в Законі України "Про регулювання містобудівної діяльності", а порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів затверджено Постановою Кабінету міністрів України № 461 від 13.04.2011 року "Питання прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів".

Зазначені норми передбачають прийняття в експлуатацію нерухомого майна за наявності наступних умов: подання замовником декларації про готовність об'єкта до експлуатації (п. 2 Порядку, ст. 39 Закону); наявність проектної документації на об'єкт (п. 9 Порядку, ст.ст. 26, 27, 31 Закону); виконання на об'єкті всіх робіт, передбачених проектною документацією згідно із державними будівельними нормами, стандартами і правилами роботи (п. 9 Порядку).

Не знайшла свого підтвердження в судовому засіданні і та обставина, що ОСОБА_2 має психічне захворювання і це твердження позивачки не відповідає дійсності та спростовується доказами: рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 20 березня 2008 року по цивільній справі окремого провадження про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку, в якому зазначено, що не ... підтвердження небезпека ОСОБА_2 для себе та оточуючих. Рішення набрало законної сили 03 липня 2008 року. Згідно медичної довідки про проходження обов'язкового попереднього та періодичного психіатричних оглядів від 25 березня 2008 року, в якій зазначено, що психіатричних протипоказань для роботи охоронцем у відповідача не виявлено; є медична довідка щодо придатності ним до керування транспортним засобом від 27 квітня 2013 року, Серія 10ААВ №724314.

Не знайшло свого підтвердження в ході судового засідання і те, що позивачка стверджує, що ОСОБА_2 перебуває на обліку Жовтневого РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області за категорією "Хуліган" з огляду на наступне: ОСОБА_2 заперечує дане твердження позивачки; воно спростовується наступними документами: довідка (форма ІП-1) УІТ ГУУМВС України в Дніпропетровській від 01 грудня 2008 року, в якій зазначено, що ОСОБА_2 станом на 01 грудня 2008 року засудженим за кримінальними справами не значиться та в розшуку не перебуває; копією листа прокуратури м. Дніпропетровська № 124со5 від 04 березня 2005 року, в якому зазначено, що постановою прокурора Жовтневого району м. Дніпропетровська від 04 листопада 2004 року скасована постанова про притягнення ОСОБА_2 в якості обвинуваченого за ст. 296 ч. 1 КК України, 16 грудня 2004 року була винесена постанова про відмову у порушенні кримінальної справи за відсутністю у діях ОСОБА_2 складу злочину, копією листа Генеральної прокуратури України № 04/1-6007-05 від 28 лютого 2005 року, в якому зазначено, що кримінальне провадження стосовно відповідача закрите на підставі п. 2 ст. 6 КПК України та ч. 2 ст.11 КК України за відсутністю складу злочину.

Згідно ч. 1, 2 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 137 ЦПК, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було.

Суду не надано доказів того, що неправомірними, злочинними діями відповідача, пов'язаними з неналежним виконанням взятих на себе обов'язків позивачу було завдано ушкодження здоров'я, майнової шкоди та прямих збитків чи інш., які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому зв'язку зі вказаними діями відповідачів і підлягають повному відшкодуванню за рахунок винної особи.

Згiдно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на якi вона посилається як на пiдставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статтi передбачено, що доказуванню пiдлягають обставини, якi мають значення для ухвалення рiшення у справi i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi беруть участь у справi, виникає спiр.

Тобто, позивач повинен довести, що його дiями не було порушено його права або права позивача. Однак, жодних доказiв відповідачем до суду не надано.

Вiдповiдно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечує будь-якi домовленості i зобов'язання стосовно позивача відносно спірного об'єкту нерухомості, предмета спору, а позивач не довів незаконність дій відповідача. Твердження позивача про наявнiсть будь-яких iнших зобов'язань стосовно позовних вимог - є припущенням.

Не може суд прийняти до уваги наполягання позивача на позові, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим об'єктивно не підтверджені.

Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об'єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню повністю.

При таких обставинах суд вважає можливим ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні майном шляхом припинення права на частку у спільному майні та визнання права власності відмовити.

Таким чином, позовні вимоги про усунення перешкод в користуванні майном шляхом припинення права на частку у спільному майні та визнання права власності в такому вигляді не знайшли своє об'єктивне підтвердження в ході судового засідання, вони не ґрунтуються на вимогах закону і не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 8, 19, 41, 55, 124 Конституції України, ст. ст. 15, 16, 324, 328, 331, 365, 376, 392 ЦК України, ст. 150 ЖК України, ст. ст. 4, 5 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", ст. ст. 3, 4, 10, 11, 57-61, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні майном шляхом припинення права на частку у спільному майні та визнання права власності відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя -