У х в а л а іменем україни 17 червня 2015 року м. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючого Дьоміної О.О., суддів: Іваненко Ю.Г., Парінової І.К., Маляренка А.В., Ступак О.В., розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, за касаційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 4 листопада 2014 року, рішення апеляційного суду Полтавської області від 23 грудня 2014 року та додаткове рішення апеляційного суду Полтавської області від 13 січня 2015 року, в с т а н о в и л а: У грудні 2013 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на нього. Під час розгляду справи позивачка у відповідності до вимог ст. 31 ЦПК України змінила предмет позову та просила суд визнати спільним сумісним майном подружжя: незакінчений будівництвом житловий будинок за адресою по АДРЕСА_1 вартістю 400 000 грн; нежитлову будівлю (магазин) по АДРЕСА_2 вартістю 323 180 грн; легковий автомобіль марки «Chevrolet Captiva CG 26 FG» д.н.з. НОМЕР_1 2008 року випуску, вартістю 192 656 грн 72 коп.; вантажний автомобіль марки «ИЖ 2715-011» д.н.з. НОМЕР_2 1987 року випуску, вартістю 12 918 грн 92 коп.; вантажний автомобіль марки «ИЖ-2715» д.н.з. НОМЕР_3 1989 року випуску, вартістю 13 598 грн 86 коп.; вантажний автомобіль марки «ЗИЛ ММЗ-554» д.н.з. 10 792 грн 1989 року випуску, вартістю 57 795 грн 14 коп.; легковий автомобіль марки «ЗАЗ-11022» д.н.з. НОМЕР_4 1992 року випуску, вартістю 7 825 грн 29 коп.; напівпричіп марки «ОДАЗ-9357» д.н.з. НОМЕР_5 1988 року випуску, вартістю 25 157 грн 88 коп.; легковий автомобіль марки «Chevrolet Lacetti NF 196» д.н.з. НОМЕР_6 2005 року випуску, вартістю 94 852 грн 03 коп.; вантажний автомобіль марки «ЗИЛ-441510» д.н.з. НОМЕР_7 1998 року випуску, вартістю 16 926 грн 33 коп.; трактор колісний марки «Т-150К» д.н.з. НОМЕР_8 1991 року випуску, вартістю 54 622 грн 86 коп.; трактор колісний марки «Т-150К» д.н.з. НОМЕР_9 1989 року випуску, вартістю 53 942 грн 14 коп. Загальна вартість майна 1 253 476 грн 17 коп. Враховуючи вище викладене ОСОБА_1 просила суд стягнути з ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості частки у праві спільної сумісної власності на зазначене майно в розмірі 626 738 грн 08 коп. У січні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного сумісного майна подружжя. Свої вимоги обґрунтовував тим, що оскільки нежитлове приміщення (магазин) по АДРЕСА_2 належить йому на підставі свідоцтва про право власності на об'єкт нерухомості від 19 червня 2003 року, а не на підставі договору купівлі-продажу, тому заперечує його статус як спільного майна подружжя. ОСОБА_2 зазначав, що незакінчений будівництвом житловий будинок по АДРЕСА_1 не може бути об'єктом права власності, оскільки на його добудову ним було отримано кредит на суму 250 000 грн та самостійно сплачено 60 188 грн 93 коп. На час припинення спільного проживання борг за кредитом складав 175 523 грн 70 коп. Крім того, на добудову та перебудову вказаного будинку та на придбання автомобіля CHEVROLET було отримано позику в сумі 1 172 000 грн, що підтверджується рішенням Лохвицького районного суду Полтавської області від 8 січня 2013 року. Вважає, що при поділі майна необхідно враховувати борги подружжя, які становлять за кредитним договором та договором позики 1 3477 523 грн 70 коп., з яких суму у розмірі 673 761 грн 85 коп. просив стягнути з ОСОБА_1 Рішенням Лохвицького районного суду Полтавської області від 4 листопада 2014 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано спільним сумісним майном подружжя: незакінчений будівництвом житловий будинок по АДРЕСА_1 вартістю 400 000 грн; нежитлову будівлю (магазин) по АДРЕСА_2 вартістю 323 180 грн; легковий автомобіль марки легковий автомобіль марки «Chevrolet Captiva CG 26 FG» д.н.з. НОМЕР_1 2008 року випуску, вартістю 192 656 грн 72 коп.; вантажний автомобіль марки «ИЖ 2715-011» д.н.з. НОМЕР_2 1987 року випуску, вартістю 12 918 грн 92 коп.; вантажний автомобіль марки «ИЖ-2715» д.н.з. НОМЕР_3 1989 року випуску, вартістю 13 598 грн 86 коп.; вантажний автомобіль марки «ЗИЛ ММЗ-554» д.н.з. 10 792 грн 1989 року випуску, вартістю 57 795 грн 14 коп.; легковий автомобіль марки «ЗАЗ-11022» д.н.з. НОМЕР_4 1992 року випуску, вартістю 7 825 грн 29 коп.; напівпричіп марки «ОДАЗ-9357» д.н.з. НОМЕР_5 1988 року випуску, вартістю 25 157 грн 88 коп.; легковий автомобіль марки «Chevrolet Lacetti NF 196» д.н.з. НОМЕР_6 2005 року випуску, вартістю 94 852 грн 03 коп.; вантажний автомобіль марки «ЗИЛ-441510» д.н.з. НОМЕР_7 1998 року випуску, вартістю 16 926 грн 33 коп.; трактор колісний марки «Т-150К» д.н.з. НОМЕР_8 1991 року випуску, вартістю 54 622 грн 86 коп.; трактор колісний марки «Т-150К» д.н.з. НОМЕР_9 1989 року випуску, вартістю 53 942 грн 14 коп. Загальна вартість майна 1 253 476 грн 17 коп. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 626 738 грн 08 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат. Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 15 800 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат. Задоволено заяву ОСОБА_1 про залишення без розгляду частини позовних вимог щодо визнання за нею права власності на Ѕ частини об'єктів спільної сумісної власності. Додатковим рішенням апеляційного суду Полтавської області від 13 січня 2015 року доповнено резолютивну частину рішення апеляційного суду Полтавської області від 23 грудня 2014 року вказівкою про виключення із мотивувальної частини рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 4 листопада 2014 року посилання на те, що за змістом рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 08 січня 2013 року, ухвали апеляційного суду Полтавської області від 10 квітня 2014 року, ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 липня 2014 року ОСОБА_2 позика грошей у ОСОБА_3 бралася в інтересах сім'ї ОСОБА_2. У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким повністю задовольнити її позовні вимоги, в зустрічному позові відмовити, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить змінити рішення апеляційного суду, а саме: виключити з резолютивної частини рішення відомості про часткове задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2 на рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 04 листопада 2014 року; з мотивувальної частини рішення апеляційного суду Полтавської області від 23 грудня 2014 року виключити висновок про встановлення факту, що договір позики з ОСОБА_3 на суму 1 117 000 грн укладався не в інтересах сім'ї та одержані за цим договором кошти не були використані на потреби сім'ї та скасувати додаткове рішення апеляційного суду, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши їх відповідно матеріалам справи, колегія суддів дійшла висновку про відхилення касаційної скарги виходячи з наступного. Судами встановлено, що сторони перебували в шлюбі з 13 серпня 1994 року по 20 січня 2014 року. За час шлюбу сторонами набуто об'єкти рухомого та нерухомого майна зареєстровані за ОСОБА_2: незакінчений будівництвом житловий будинок АДРЕСА_1 відсоток готовності на час придбання якого складав 79% , що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 24 грудня 2003 року та копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно. Відповідно до спільної заяви від 19 лютого 2014 року сторонами погоджено оцінку даного об'єкту на рівні 400 000 грн; нежитлову будівлю (магазин) по АДРЕСА_2 яка придбана за біржовим контрактом № МС-0006 через Українську універсальну біржу на підставі якого відповідно до рішення виконавчого комітету Червонозаводської міської ради № 233 від 27 травня 2003 року ОСОБА_2 видано свідоцтво на право власності від 19 червня 2003 року. Відповідно до звіту про оцінку вартість магазину становить 323 180 грн; легковий автомобіль марки «Chevrolet Captiva CG 26 FG» д.н.з. НОМЕР_1 2008 року випуску. Згідно висновку експерта ринкова вартість вказаного автомобіля становить 192 656 грн 72 коп.; вантажний автомобіль марки «ИЖ 2715-011» д.н.з. НОМЕР_2 1987 року випуску, ринковою вартістю 12 918 грн 92 коп.; вантажний автомобіль марки «ИЖ-2715» д.н.з. НОМЕР_3 1989 року випуску, ринковою вартістю 13 598 грн 86 коп.; вантажний автомобіль марки «ЗИЛ ММЗ-554» д.н.з. 10 792 грн 1989 року випуску, ринковою вартістю 57 795 грн 14 коп.; легковий автомобіль марки «ЗАЗ-11022» д.н.з. НОМЕР_4 1992 року випуску, ринковою вартістю 7 825 грн 29 коп.; напівпричіп марки «ОДАЗ-9357» д.н.з. НОМЕР_5 1988 року випуску, ринковою вартістю 25 157 грн 88 коп.; легковий автомобіль марки «Chevrolet Lacetti NF 196» д.н.з. НОМЕР_6 2005 року випуску, ринковою вартістю 94 852 грн 03 коп.; вантажний автомобіль марки «ЗИЛ-441510» д.н.з. НОМЕР_7 1998 року випуску, ринковою вартістю 16 926 грн 33 коп.; трактор колісний марки «Т-150К» д.н.з. НОМЕР_8 1991 року випуску, ринковою вартістю 54 622 грн 86 коп.; трактор колісний марки «Т-150К» д.н.з. НОМЕР_9 1989 року випуску, ринковою вартістю 53 942 грн 14 коп. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічна норма міститься і в Кодексі про шлюб та сім'ю, що діяв до 01 січня 2004 року (ст. 22 КпШтС). Згідно ст. 70 СК України (ст. 28 КпШтС) у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку, що при вирішенні спору про поділ майна подружжя, суд може не погодитись із запропонованим кожним із подружжя варіантом поділу такого майна та провести його поділ в тому числі в натурі, а не шляхом виділення майна у власність одного із подружжя із стягненням на користь іншого грошової компенсації за належну йому частку у майні, виходячи з інтересів дружини, чоловіка, дітей та інших обставин, що мають істотне значення. Таким чином, обрання судом при вирішенні спору варіанту поділу майна подружжя, при наявності вимоги про його поділ, відмінного від того, про який просить співвласник, не може бути розцінене як вихід апеляційного суду за межі позовних вимог, а тому посилання на ці обставини в касаційній скарзі ОСОБА_1 є безпідставними. Крім того, судами встановлено, що згідно договору відновлювальної кредитної лінії № 1193 від 13 квітня 2007 року ВАТ «Державний ощадний банк» надав ОСОБА_2 кредит в сумі 250 000 грн на строк до 12 квітня 2017 року на споживчі потреби. З метою забезпечення кредитних зобов'язань за даним договором сторони 13 квітня 2007 року уклали договір іпотеки, за яким позичальник за згоди дружини ОСОБА_1, що нею підтверджено в апеляційній інстанції, передав банку в іпотеку нерухоме майно: земельну ділянку та двоповерховий жилий будинок АДРЕСА_1 Згідно ч. 1 ст. 190 ЦК України майном як особливим об'єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки. Відповідно до ч. ч. 1,3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Враховуючи вище викладене суди попередніх інстанції на підставі належним чином оцінених доказів дійшли вірного висновку щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 половини сплачених ним особистих кредитних коштів за період після розірвання шлюбу в сумі 15 800 грн. Суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що ОСОБА_2 не доведено, що кошти, які він отримав в борг за договором позики, були використані в інтересах сім'ї, а тому доводи касаційної скарги ОСОБА_2 є необґрунтованими. Задовольняючи позов ОСОБА_1, суд першої інстанції встановивши обсяг майна подружжя, яке було набуто під час шлюбу та виходячи з положень ст. ст. 60, 61, 70, 71 СК України, визнав за ОСОБА_1 право на Ѕ частину спірного майна враховуючи висновок комплексної судової авто-товарознавчої та транспортно-товарознавчої експертизи щодо визначення вартості транспортних засобів, спільну заяву сторін про погодження оцінки вартості житлового будинку та звіту про оцінку вартості магазину, визнавши, що предметом спору за первісним позовом є неподільні речі, а тому у відповідності ч. 4 ст. 71 СК України присудив ОСОБА_1 за її згодою грошову компенсацію на цю суму замість її частки у праві спільної сумісної власності на майно. Задовольняючи частково зустрічний позов ОСОБА_2, суд першої інстанції з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що при поділі майна враховуються також борги та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову ОСОБА_1, стягнення судових витрат та заяви про залишення без розгляду частини позовних вимог та ухвалюючи в цій частині нове рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1, суд апеляційної інстанції виходив з того, що оскільки позивачка наполягала лише на грошовій компенсації, а відповідач при цьому свого варіанту розподілу не запропонував, а тому суд прийшов до висновку про визнання за кожним із подружжя права на ідеальну частку без реального розподілу транспортних засобів, що не суперечить вимогам ст. ст. 70, 71 СК України. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 220 ЦПК України, апеляційний суд обнгрунтовано доповнив резолютивну частину свого рішення від 23 грудня 2014 року вказівкою про виключення із мотивувальної частини рішення суду першої інстанції від 4 листопада 2014 року посилання на те, що кошти отримані ОСОБА_2 в борг у ОСОБА_3 використовувались в інтересах сім'ї, оскільки ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 липня 2014 року такі посилання вже були виключені при розгляді справи про стягнення боргу за договором позики. Встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги про неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права безпідставні. Відповідно до ст. 337 ЦПК України, розглянувши касаційну скаргу на рішення суду, суд касаційної інстанції відхиляє скаргу і залишає рішення суду без змін. З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку про відхилення касаційної скарги і залишення рішення апеляційного суду без змін. Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у х в а л и л а: Касаційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 відхилити. Рішення апеляційного суду Полтавської області від 23 грудня 2014 року та додаткове рішення апеляційного суду Полтавської області від 13 січня 2015 року залишити без змін. Ухвала оскарженню не підлягає. Головуючий О.О. Дьоміна Судді Ю.Г. Іваненко А.В. Маляренко І.К. Парінова О.В. Сутпак