Справа №473/5788/14-ц 17.03.2015 17.03.2015 17.03.2015
Провадження № 22ц-784/785/15 Головуючий у 1-й інстанції Висоцька Г.А.
Категорія 52 Доповідач апеляційного суду Кушнірова Т.Б.
Ухвала

Іменем України

17 березня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Кушнірової Т.Б.,

суддів: Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

при секретарі Орельській Н.М.,

за участю:

- позивача ОСОБА_2,

- представника позивача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 11 лютого 2015 року

за позовом

ОСОБА_2 до ОСОБА_4

про

позбавлення батьківських прав,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4 , третя особа - орган опіки та піклування Вознесенської міської ради, про позбавлення батьківських прав.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що з 2009 року по 2012 рік перебував у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась донька - ОСОБА_5, батьками у свідоцтві про народження якої записані він та відповідачка.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області 16 травня 2013 року визначено місце проживання малолітньої дитини разом з позивачем.

Рішенням цього ж суду від 04 листопада 2014 року з відповідачки на утримання доньки на його користь стягнуто аліменти, які не сплачуються.

Відповідачка ухиляється від спілкування з дитиною та не бере участі у її вихованні. У зв'язку з цим, ОСОБА_4 притягувалась до адміністративної відповідальності за ст. 184 КУпАП.

Посилаючись на наведені обставини, позивач просив позбавити відповідачку батьківських прав щодо малолітньої доньки ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 11 лютого 2015 року відмовлено в задоволенні позову.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на те, що суд першої інстанції не повно з'ясував всі обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення його позову.

Перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач та відповідачка з 2009 року по 2012 рік перебували у фактичних шлюбних відносинах.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася донька ОСОБА_5.

Дитина перебуває в програмі соціального супроводу Вознесенського міського центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді Вознесенської міської ради, як дитина, яка проживає в сім'ї, де її мати ОСОБА_4 ухиляється від виконання батьківських обов'язків (а.с. 15).

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області 16 травня 2013 року визначено місце проживання малолітньої дитини разом з батьком ОСОБА_2, у зв'язку з чим, малолітня донька постійно проживає з позивачем.

Згідно з акту обстеження житлово-побутових умов проживання дітей від 26 листопада 2014 року умови для проживання дитини у будинку позивача за адресою: АДРЕСА_1 створено належним чином (а. с. 8).

Рішенням цього ж суду від 04 листопада 2014 року з відповідачки на утримання доньки на користь ОСОБА_2 стягнуто аліменти, які нею не сплачуються, що підтверджується довідкою ВДВС Вознесенського МУЮ від 21 січня 2015 року.

Із матеріалів справи видно, що відповідачка у 2011 році була засуджена за ст.. 190 КК України (шахрайство) до умовної міри покарання, у зв'язку з чим, перебувала на обліку у Вознесенського МВ УМВС України Миколаївській області.

Із наявних у справі копій постанов Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 25 липня 2012 року, 04 лютого 2013 року видно, що відповідачка двічі притягувалася до адміністративної відповідальності за ухилення від виконання передбачених законодавством обов'язків щодо забезпечення необхідних умов життя, навчання та виховання дитини за ст.. 184 КУпАП.

Згідно висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Вознесенської міської ради від 04 грудня 2014 року, позбавлення ОСОБА_4 батьківських прав є доцільним.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 164 СК України мати та батько можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони свідомо не піклуються про фізичний і духовний розвиток дітей, їх навчання, підготовку до самостійного життя, хоча мають реальну можливість для цього.

Пленум Верховного Суду України в пунктах 15, 16 постанови від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських та поновлення прав» роз'яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання;не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені чинники, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками.

Отже, зазначені положення Закону, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками.

Разом з тим, матеріали справи не містять переконливих доказів доцільності позбавлення відповідачку батьківських прав.

Висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення ОСОБА_4 батьківських прав лише містить посилання на вказані вище докази та не є достатньо обґрунтованим про наявність підстав, передбачених ст.. 164 СК України, для позбавлення відповідачку батьківських прав. У висновку не зазначено в чому полягає винна поведінка відповідачки у свідомому нехтуванні своїми обов'язками; чи виявляла відповідачка бажання надавати допомогу дитині, які заходи впливу вживав орган опіки та піклування щодо належного виконання батьківських обов'язків відповідачкою по відношенню до дитини та чи взагалі здійснював контроль за виконанням нею батьківських обов'язків.

Матеріали справи свідчать про те, що з часу винесення постанов про притягнення ОСОБА_4 до адміністративної відповідальності за ст.. 184 КУпАП, її поведінка змінилася.

Так, відповідачка має постійне місце проживання, з 04 липня 2013 року працевлаштувалася і за місцем роботи характеризується виключно з позитивної сторони (а.с. 75).

З її письмових пояснень вбачається, що ОСОБА_4 заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на те, що виявляє інтерес до дитини, бажає приймати участь у її вихованні, однак через неприязнені стосунки з батьками позивача не може безперешкодно відвідувати дитину за місцем її проживання.

Окремі факти невиконання відповідачкою батьківських обов'язків та самі по собі наявність судових рішень про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів на утримання дитини, а також наявність заборгованості по ним, не є підставою для позбавлення відповідачку батьківських прав.

До того ж, вказана заборгованість виникла не лише з вини відповідачки, а не направлення ВДВС Вознесенського МУЮ Миколаївської області виконавчого листа для примусового виконання до підприємства на якому з липня 2013 року працює відповідачка.

Враховуючи зазначені обставини, а також те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківські обов'язки, висновок суду про відсутність підстав для позбавлення відповідачки батьківських прав є вірним.

Апеляційна скарга не містить доводів, які спростовували б висновки суду.

Оскільки рішення суду ухвалено з додержанням положень матеріального права і вимог процесуального права, то колегія не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись статтями 303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 11 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді