Справа № 370/1943/14 Головуючий у І інстанції Оберемко В. О.
Провадження № 22-ц/780/945/15 Доповідач у 2 інстанції Волохов
Категорія 18 19.03.2015
УХВАЛА

Іменем України

19 березня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого: Волохова Л.А.,

суддів: Матвієнко Ю.О., Олійника В.І.,

при секретарі Микитенко Д.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Макарівського районного суду Київської області від 09 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, Андріївської сільської ради Макарівського району Київської області, треті особи без самостійних вимог на предмет спору: садове товариство "Медик" Андріївської сільської ради Макарівського району Київської області, приватний нотаріус Макарівського районного нотаріального округу Київської області Дарнопих Тетяна Миколаївна, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання правочину удаваним, дійсним, переведення прав та обов'язків покупця та визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку,-

встановила:

ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 звернулася до суду з вказаним позовом посилаючись на те, що відповідно до договору дарування від 29.10.2004 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, остання прийняла в дар земельну ділянку, що знаходиться на території Андріївської сільської ради Макарівського району Київської області на території СТ «Медик» площею 0,073 га.

Позивач вважає, що даний договір був удаваним, фактично сторони оформили один правочин, але між ними насправді були встановлені інші правовідносини, оскільки сторони його уклали з метою уникнення підготування довготривалої процедури оформлення документів, необхідних для укладення договору купівлі- проджу, відчуження вказаної земельної ділянки було відплатне, а саме: за 1000 дол США та додатково з погашенням існуючого на той час боргу перед садовим товариством, дані кошти були батьківськими, оскільки подружжя ОСОБА_3 - ОСОБА_3 та ОСОБА_7 на той час власних коштів не мало.

Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 09 грудня 2014 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Вважає, що рішення суду постановлено з грубими порушеннями норм матеріального та процесуального права, внаслідок чого є незаконним.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді - доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. У пункті 2 постанови №14 Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня2009 року „Про судове рішення у цивільній справі" зазначено, що рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд, зокрема, вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції повністю відповідає зазначеним вимогам закону.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_7 перебували у зареєстрованому шлюбі з 15.10.1988 року. Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 27. 02. 2002 року шлюб було розірвано. Свідоцтво про розірвання шлюбу було видано 05.12.2006 року, відділом РАЦС Солом'янського РУК) у м. Києві

29 жовтня 2004 року відповідно до договору дарування, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_8, посвідченого приватним нотаріусом Макарівського районного нотаріального округу Київської області Дарнопих Т. М., ОСОБА_3 отримала в дар земельну ділянку площею 0,073 га, яка знаходиться на території Андріївської сільської ради, Макарівського району Київської області, садове товариство «Медик» (підтверджується відповідним договором дарування серії BBK № 464486 від 29. 10. 2004 року, за реєстраційним № 228455, державним актом на право власності на земельну ділянку від 13. 10. 2006 року, виданим Макарівським районним відділом земельних ресурсів, а.с.16, 16 зворот, а.с.17).

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 15.03.2012 року по справі № 22ц-1613/12 рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28. 12. 2011 року щодо часткового задоволення зустрічного позову ОСОБА_7 скасоване і ухвалено нове, яким в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_7 до ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_1 «про визнання земельної ділянки сумісною власністю подружжя та визначення порядку користування» - відмовлено.

Відповідно до письмових матеріалів справи, а саме: Ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.07.2012 року касаційну скаргу ОСОБА_7 відхилено, рішення колегії судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області від 15.03.2012 року залишено без змін.

При цьому, відповідно до п.7 договору дарування від 29.10.2004 року (а.с 16 зворот) вимоги законодавства щодо змісту й правових наслідків договору, що укладається сторонами правочину роз'яснено нотаріусом. Сторони підтверджують, що цей договір не носить характеру уявного та удаваного правочину. Дарувальник стверджує, що дарування здійснено за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного так і морального (підтверджується вище вказаним договором та матеріалами справи та всіх документів, які стали підставою для нотаріального посвідчення договору дарування від 29.ю10.2004 року, а.с.137 - 146). В той же час, у вказаних матеріалах (а.с.145) наявна заява чоловіка дарувальника - ОСОБА_9про згодуна дарування земельної ділянки розміром 0,073 га ОСОБА_3

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд обґрунтовував свої висновки відсутністю передбачених ст.230 ЦК України підстав для визнання недійсним оспорюваного договору дарування.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи та вимогам закону.

За положеннями ч. 1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами 1-3,5,6 ст.203 цього Кодексу.

Згідно ч.1 ст.230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст.229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Згідно ч.1 ст.229 ЦК України істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якості речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків встановлених законом.

Отже, за змістом ст.230 ЦК України обман, як підстава для визнання угоди недійсною, передбачає вчинення однією із сторін активних дій спрямованих на формування у іншої сторони правочину хибного уявлення про істотні умови договору. Про це ж саме йдеться і у п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", де зокрема вказано, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Статтею 717 ЦК України передбачено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Відповідно до п.19 Постанови № 9 Пленуму Верховного суду України від 6.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» обставини, щодо яких помилялася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволені позову, суд першої інстанції обґрунтовано віднісся критично до наданих позивачем, як на підтвердження певних обставин акту від 05.07.2010 року та довідки від цього ж числа СТ «Медик», оскільки вони підтверджують певні обставини станом на дату їх видачі, тобто 05.07.2010 року, а сам факт сплати заборгованості ОСОБА_1 жодним чином не доводить удаваність спірного правочину.

При цьому інші вимоги є похідним від основної вимоги, в задоволенні якої відмовлено, як наслідок, позов задоволенню не підлягає в зв'язку з його недоведеністю саме позивачем, що є самостійною підставою для відмови в позові.

Крім того, суд першої інстанції правильно встановивши характер спірних правовідносин, прийшов до обґрунтованого висновку, що позовні вимоги в частині визнання договору дарування удаваним, позивачем жодними належними та допустимими доказами не підтверджено, а допитані під час судового розгляду свідки не були безпосередніми очевидцями передачі коштів в розмірі 1000 дол. США, як і не були присутніми під час укладення договору.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив характер спірних правовідносин між сторонами та ухвалив рішення про відмову в задоволенні позову з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Інших доводів, які б спростували законність і обґрунтованість ухваленого судом рішення, апеляційна скарга не містить.

Згідно зі ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи, що судом першої інстанції повно і всебічно з'ясовані всі обставини справи, правильно встановлено правові відносини сторін, дана належна правова оцінка доказам у справі, висновки місцевого суду відповідають фактичним обставинам справи, рішення суду відповідає вимогам матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про необхідність апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 209, 218, 308 ЦПК України, колегія суддів,-

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2відхилити.

Рішення Макарівського районного суду Київської області від 09 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді :