У Х В А Л А

іменем україни

11 березня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого

спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Колодійчука В.М.,

суддів: Висоцької В.С., Гримич М.К., Умнової О.В., Фаловської І.М.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, третя особа - Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району, про визначення місця проживання неповнолітніх дітей, за касаційною скаргою представника ОСОБА_5 - ОСОБА_7 - на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 02 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 01 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року ОСОБА_5 звернувся до суду з зазначеним позовом, у якому, уточнивши позовні вимоги, просив суд ухвалити рішення, яким визначити з ним місцепроживання неповнолітнього сина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, та неповнолітнього сина ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, залишивши їх на його утриманні та вихованні за адресою: АДРЕСА_1, Позовні вимоги мотивовані тим, що 28 травня 2005 року між ним та ОСОБА_6 у відділі реєстрації актів цивільного стану Заводського районного управління юстиції м. Запоріжжя був зареєстрований шлюб, актовий запис № 126, який розірваний заочним рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 26 лютого 2014 року. Після розірвання шлюбу діти залишились проживати з ним, відповідач участі у їх вихованні не бере, проживає окремо, не працює. Він, як батько, піклується про дітей, створює для них належні соціально-побутові умови, дбає про психічне і фізичне здоров'я та про духовний та розумовий розвиток.

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 02 вересня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 01 жовтня 2014 року, позов задоволено частково.

Визначено місце проживання малолітнього сина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, залишивши його на утриманні батька ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1. В іншій частині позов залишено без задоволення.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог, ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Заслухавши доповідь судді судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_5, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, виходив з того, що між сторонами вже склалася певна домовленість про місце проживання дітей, на комісії з питань захисту прав дитини районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району малолітній ОСОБА_8 підтвердив своє бажання постійно мешкати з батьком. Відмовляючи у задоволенні позову щодо визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_9 з батьком, суд виходив з того, що ОСОБА_9 постійно проживає з матір'ю та за своїм віком потребує більше материнського догляду, турботи та любові, оскільки часто хворіє. Мати належним чином виконує свої обов'язки. Крім того, в основу рішення покладено висновок районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району про доцільність визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_8 з батьком, а малолітнього ОСОБА_9 з матір'ю, що узгоджується з рішенням комісії з питань захисту прав дитини районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району.

Проте погодитись із такими висновками судів не можна, оскільки суди дійшли їх з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону рішення судів попередніх інстанцій не відповідають.

Судом установлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з 28 травня 2005 року перебували у зареєстрованому шлюбі, у якому мають двох малолітніх дітей: сина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Заочним рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 26 лютого 2014 року шлюб між ними розірвано.

Після розірвання шлюбу ОСОБА_5 залишився проживати в АДРЕСА_1, а ОСОБА_6 проживає за адресою: АДРЕСА_2.

12 червня 2014 року комісією з питань захисту прав дитини районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району та згідно з висновком районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району від 16 червня 2014 року прийнято рішення про надання висновку щодо визначення місця проживання малолітніх ОСОБА_8 з батьком ОСОБА_5, а ОСОБА_9 з матір'ю ОСОБА_6 (а. с. 37, 38).

Відповідно до ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Статтею 141 СК України передбачено, що мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

За правилами ч. ч. 1, 2 ст. 160, ч. 1 ст. 161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

У порушення зазначених вимог закону суди дійшли помилкового висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_5, прийнявши до уваги висновок органу опіки та піклування, який складений без урахування інтересів дітей, які розлучені між собою.

За таких обставин при розгляді справи судами не враховано усі обставини справи, а саме: ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, їх рівність прав та обов'язків щодо дитини, характер роботи батьків, рівень їх матеріального забезпечення, наявність інших членів сім'ї, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік та стан її здоров'я, що є обов'язковим при розгляді справ про визначення місця проживання неповнолітніх дітей.

Враховуючи, що суди не встановили фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_7 - задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 02 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 01 жовтня 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Головуючий В.М. Колодійчук
Судді:В.С. Висоцька
М.К. Гримич
О.В. Умнова
І.М. Фаловська
Ухвала оскарженню не підлягає.