У Х В А Л А

Іменем України

12 березня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

судді-доповідача :Куцина М. М.,

суддів: Павліченка С. В., Собослоя Г. Г.,

при секретарі: Маринець Д.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку „Приватбанк " на рішення Рахівського районного суду від 27 листопада 2014 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційного банку „Приватбанк " до ОСОБА_2, де третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - ОСОБА_3, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення,

в с т а н о в и л а :

У травні 2014 року ПАТ КБ «Приватбанк» (далі: банк) звернувся в суд із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 03 вересня 2008 року між банком та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір, згідно з умовами якого ОСОБА_3 отримав від банку кредит у розмірі 10.424.83 доларів США, який зобов'язався повернути до 03 вересня 2018 року та сплатити банку за користування кредитом відсотки у розмірі 15% на рік від суми залишку заборгованості.

27 вересня 2011 року між сторонами укладено додаткову угоду до вищезазначеного кредиту, суму заборгованості, що виникла у період з дати надання позичальнику кредиту до дати підписання додаткової угоди зменшено на 824.45 доларів США.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком та відповідачем 03 вересня 2008 року був укладений договір іпотеки, за яким відповідач передала банку в іпотеку належний житловий будинок загальною площею 51.14 кв. м., який розташований за адресою: Закарпатська область, Рахівський район , с. Кваси , будинок №1

Свої зобов'язання позичальник належним чином не виконав і станом на 09 квітня 2014 року утворилась заборгованість перед банком у сумі 13,230.92 доларів США, що за курсом НБУ від 09 квітня 2014 року 11.87 гривень складає 157051.05 гривень.

Позивач, посилаючись на зазначені у позовній заяві обставини справи, та з підстав, передбачених ст. ст. 526, 527, 629, ст.1050 ,ст.1054 ЦК України та ст. ст. 12, 33, 38-40 Закону України «Про іпотеку», ст.109 ЖК України, просив у суді першої інстанції в рахунок заборгованості за кредитним договором у сумі 13,230.92 доларів США, що за курсом НБУ від 9 квітня 2014 року 11.87 гривень складає 157051.05 гривень , звернути стягнення на житловий будинок загальною площею 51.14 кв. м. за адресою: с. Кваси , будинок №1, Рахівський район, Закарпатська область, виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані або проживають у будинку по вказаній адресі та стягнути з відповідача судові витрати.

Рішенням Рахівського районного суду від 27 листопада 2014 року у задоволенні позову ПАТ КБ „Приватбанк"- відмовлено з підстав, передбачених ст. 1 Закону України «Про мораторій".

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, представник позивача оскаржив дане рішення в апеляційному порядку, вважаючи, що останнє є необ'єктивним, необґрунтованим, винесеним із грубим порушенням норм матеріального права та неповним з'ясуванням обставин, що мають істотне значення для справи, а тому просив дане рішення скасувати і постановити нове рішення, яким задовольнити позов.

Представник позивача в суді апеляційної інстанції вимоги апеляційної скарги підтримала у повному обсязі.

Представник відповідача у суді апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції вважає законним та обґрунтованим, а апеляційну скаргу безпідставною.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які з'явилися до суду апеляційної інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд, керуючись принципом диспозитивності, відповідно до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України та роз'яснень Верховного Суду України, викладених в постанові Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, не роблячи висновків щодо неоскарженої частини судового рішення.

Відповідно до ст. ст. 10, 11, 59, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи у задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, яким є спірний будинок відповідача, суд першої інстанції виходив із положень п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", яким встановлено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом іпотеки, згідно із ст. 5 Закону України «Про іпотеку».

Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції, який, розглядаючи заявлений по справі позов, повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин.

Судом першої інстанції встановлено, що 03 вересня 2008 року між банком та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір, згідно з умовами якого ОСОБА_3 отримав від банку кредит у розмірі 10. 424.83 доларів США, який зобов'язався повернути до 03 вересня 2018 року та сплатити банку за користування кредитом відсотки у розмірі 15% на рік від суми залишку заборгованості.

27 вересня 2011 року між сторонами укладено додаткову угоду до вищезазначеного договору кредиту , суму заборгованості, що виникла у період з дати надання позичальнику кредиту до дати підписання додаткової угоди зменшено на 824.45 доларів США.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком та відповідачем 03 вересня 2008 року був укладений договір іпотеки, за яким відповідач передала банку в іпотеку належний житловий будинок загальною площею 51.14 кв. м., який розташований за адресою: Закарпатська область, Рахівський район , с. Кваси , будинок №1.

Свої зобов'язання позичальник належним чином не виконав і станом на 09 квітня 2014 року утворилась заборгованість перед банком у сумі 13,230.92 доларів США, що за курсом НБУ від 09 квітня 2014 року становить 157.051.05 гривень.

Відповідно до частини першої статті 33 Закону України "Про іпотеку", у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Таким чином, звернення стягнення на предмет іпотеки є можливим у разі невиконання боржником зобов'язання.

Згідно зі статтею 39 Закону України "Про іпотеку", у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст.1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави, згідно із ст. 4 Закону України «Про заставу», та/або предметом іпотеки, згідно із ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв.м для житлового будинку.

Відповідно до статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно зі статтею 1 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

При розгляді справи, суди зобов'язані враховувати не тільки буквальне текстове вираження норми права, але тлумачити і застосовувати вказану норму у контексті тих завдань та очікувань, які стали підставою для прийняття конкретного нормативного акта.

Основною метою прийняття Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", є забезпечення конституційних прав громадян та відновлення довіри до банків та інших фінансових установ, вжиття оперативних заходів та мінімалізації можливих збитків громадян при виконанні своїх кредитних зобов'язань.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Набрання чинності Законом України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" , зобов'язує суд застосувати норми цього Закону за наявності критеріїв, викладених у статті 1 цього Закону.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не перевірив, чи не є відповідач суб'єктом відповідальності за кредитні правовідносини у розумінні до вимог Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції», не ґрунтуються на законові і підлягають відхиленню.

Відповідач не належить до категорії осіб, які є суб'єктами Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції», оскільки у Єдиному державному реєстрі осіб, які вчинили корупційні правопорушення, відомості щодо нього відсутні.

За таких обставин, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції, застосовуючи положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», дійшов до вірного висновку, що, оскільки у спірному будинку, площа якого не перевищує 240 кв. м., постійно проживають боржник та іпотекодержатель, а власник не має іншого житла та не дає згоди на відчуження цієї квартири, правильно відмовив в задоволенні вимоги банку про звернення стягнення на предмет іпотеки .

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 209, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку „ Приватбанк" - відхилити.

Рішення Рахівського районного суду від 27 листопада 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: