Справа № 473/5818/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" лютого 2015 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі: головуючої - судді Лузан Л.В., при секретарях судового засідання - Однораз Т.А., Данилевич Т.О.,

за участю: позивачки - ОСОБА_1,

представника позивачки - адвоката ОСОБА_2,

представників відповідача - ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Вознесенську Миколаївської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

В грудні 2014 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідача ОСОБА_5 про поділ майна подружжя.

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначала, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 09.10.2004 року по 16.05.2014 року.

За цей час, за рахунок спільних коштів сторони набули у власність незавершений будівництвом готовністю 78 % житловий будинок АДРЕСА_1, право власності на який зареєстровано за відповідачем.

Обумовлений житловий будинок розташований на земельній ділянці, площею 0,0629 га, що надана для будівництва та його обслуговування, та належить також відповідачу.

Посилаючись на викладене, а також на те, що сторони не можуть поділити вказане майно добровільно, позивачка просила провести поділ спірного майна між нею та відповідачем, визнавши право власності на вищевказане нерухоме майно по ? частки за кожним.

В судовому засіданні позивачка, її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі, надали пояснення, аналогічні викладеним в позові.

Представники відповідача в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1, посилаючись на їх необґрунтованість. При цьому вказували, що незавершений будівництвом житловий будинок був фактично придбаний відповідачем в червні 2004 року, тобто до укладення шлюбу з позивачкою, а нотаріальне посвідчення договору купівлі - продажу 7/9 часток даного будинку та рішення суду про визнання права власності на 2/9 його частки є лише актами, що посвідчують набуте відповідачем право власності. Також особистою власністю відповідача є земельна ділянка, на якій розташований спірний житловий будинок, оскільки була отримана відповідачем шляхом приватизації.

Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Зокрема, судом встановлено, що 09.10.2004 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану по місту Вознесенську Вознесенського міськрайонного управління юстиції Миколаївської області зареєстровано шлюб між позивачкою ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_5 Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 16.05.2014 року шлюб між сторонами розірвано.

Також матеріали справи вказують на те, що 09.08.2007 року приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області був посвідчений договір купівлі - продажу, відповідно до якого відповідач придбав 7/9 часток незакінченого будівництвом готовністю 78 % житлового будинку № 3 (відповідно до рішення Вознесенської міської ради за № 343 від 08.12.2011 року змінено нумерацію будинку - 3 «а») по АДРЕСА_1. Інші 2/9 частки даного нерухомого майна належать відповідачу відповідно до рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 18.12.2007 року. Право власності останнього на спірне нерухоме майно зареєстровано КП «Вознесенське МБТІ».

Відповідно до ст..ст.60-72 СК України та постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» - майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, що підлягає поділу (ст.ст.60,69 СК України, ч.3 ст.368 ЦК України), відповідно до ч.ч.2,3 ст.325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст. 69, ч. 1 ст. 71 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу, яке ділиться між ними в натурі. Поділ здійснюється за взаємною згодою подружжя, а в разі недосягнення згоди - судом.

Положення ч. 1 ст. 70 СК України, п. 30 постанови Пленуму вказують на те, що в разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

При цьому, ч.3 ст.368 ЦК України передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. У такому разі позивач звільняється від доведення цієї обставини, яка має значення для правильного вирішення справи, а відповідач, якщо заперечує проти цього, має довести протилежне (спростувати матеріально - правову презумпцію).

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело та момент виникнення права власності. Останній визначається законом.

Так, при визначенні моменту набуття права власності слід враховувати як особливості самого майна, так і особливості оформлення права власності, які теж суттєво впливають на визначення моменту виникнення (набуття) права власності.

При визначенні правомірності набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК).

Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (стаття 334 ЦК) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (стаття 5 ЦК).

За такого, враховуючи наведене незавершений будівництвом готовністю 78 % житловий будинок АДРЕСА_1 є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Посилання представників відповідача на те, що вказане нерухоме майно є особистою приватною власністю відповідача не може бути прийнято судом до уваги, оскільки останніми не надано беззаперечних даних на підтвердження зазначеного.

Проте, відповідно до положень ч. 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести належними доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Таким чином, установивши, що на об'єкт незавершений будівництвом набуто право власності на підставі цивільно- правових угод, останній є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, він підлягає поділу між сторонами, в рівних частках за кожним.

Зазначене слідує зі змісту постанови Верховного Суду України у справі № 6-66цс11, що в силу ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України, які зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Що стосується вимог ОСОБА_1 щодо земельної ділянки, суд виходить з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи спірний незавершений будівництвом житловий будинок, розташований на земельній ділянці, площею 0,0629 га, яка була надана для будівництва і його обслуговування, відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку, виданого 12.10.2012 року Вознесенською міською радою Миколаївської області, та зареєстрована на праві власності за відповідачем.

Відповідно до положень ст. ст. 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Законом України від 11 січня 2011 року № 2913-VI «Про внесення зміни до статті 61 Сімейного кодексу України щодо об'єктів права спільної сумісної власності подружжя», який набрав чинності 8 лютого 2011 року, ст. 61 СК України, яка передбачає перелік майна, що складає об'єкт спільної власності подружжя, доповнено частиною п'ятою.

Вказана частина передбачала, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації.

Законом України від 17 травня 2012 року № 4766-VI частину 5 статті 61 СК України було виключено.

Акти законодавства за загальним принципом регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; акт законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує відповідальність особи.

Зокрема, відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Таким чином, на час набуття ОСОБА_5 права власності на спірну ділянку, вона не вважалася спільною сумісною власністю подружжя, а тому не підлягає поділу між ними.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України розподіляються судові витрати:

- з відповідача ОСОБА_5 на користь позивачки ОСОБА_1 (пропорційно до розміру задоволених позовних вимог )підлягають стягненню судові витрати в розмірі 1 360 грн. 50 коп. ((962 грн. 90 коп. (судовий збір) + 500 грн. 00 коп. (правова допомога)) х 93 %).

Інші понесені позивачем витрати (вартість довідки про оцінку майна) поверненню не підлягають, оскільки не входять до переліку судових витрат, відповідно до ст. 79 ЦПК України, які відшкодовуються за рахунок відповідача.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212 - 215, 223 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_5 право власності по ? частці незакінченого будівництвом готовністю 78 % житлового будинку АДРЕСА_1 за кожним з них.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про визнання права власності на ? частку земельної ділянки - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 1 360 грн. 50 коп.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Миколаївської області через Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Л.В.Лузан