Ухвала

іменем україни

17 червня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Іваненко Ю.Г., Маляренка А.В.,

Парінової І.К., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - Друга чернігівська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Алаєва Тетяна Анатоліївна, про визнання правочину недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Чернігівської області від 23 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1 від 13 вересня 2013 року, укладеного між нею та її чоловіком ОСОБА_6 з однієї сторони і відповідачем з другої сторони. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що вони з чоловіком помилялися щодо фактичних обставин спірного правочину, що вплинуло на їх волевиявлення, оскільки ОСОБА_7 погодився доглядати їх до смерті (надсилати кошти) за умови, що вони перепишуть на нього квартиру. Після підписання договору дарування син поїхав, обіцянок вислати кошти на лікування не виконав, ніякої допомоги по утриманню не надає. Позивач зазначає, що на час укладення договору дарування вона та її чоловік були особами похилого віку, за станом здоров'я потребували матеріальної допомоги, а тому погодилися на передачу свого майна, яке є їх єдиним житлом, за умови довічного утримання.

Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 12 листопада 2014 року в позові відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 23 лютого 2015 року рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 12 листопада 2014 року скасовано. Ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову. Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 в частині дарування Ѕ частки зазначеної квартири дарувальником ОСОБА_3 обдаровуваному ОСОБА_4

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанцій, мотивуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права і неправильним застосуванням норм матеріального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону рішення суду апеляційної інстанції у повній мірі не відповідає.

Встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 18 травня 1994 року ОСОБА_6 та ОСОБА_3 на праві приватної власності у рівних частках належала квартира АДРЕСА_1 (а. с. 50).

13 вересня 2013 року між ОСОБА_6, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (син) укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Алаєвою Т.А., зареєстрований у реєстрі за № 2973, згідно з умовами якого ОСОБА_6 та ОСОБА_3 подарували відповідачу належну їм трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, (а. с. 6, 7).

Також встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер (а. с. 8).

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено правових підстав для визнання договору дарування недійсним, оскільки, укладаючи спірний договір дарування від 13 вересня 2013 року, ОСОБА_6, ОСОБА_3, розуміли, що укладається саме договір дарування квартири, не помилялися стосовно всіх істотних умов цього договору і правильно їх сприймали.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи частково позов, апеляційний суд дійшов висновку про те, що оспорюваний договір порушує права позивача, яка в силу похилого віку і стану здоров'я, укладаючи договір, мала на меті відчуження на користь відповідача квартири, яка є її єдиним житлом, лише за умови довічного утримання і якби не помилка в правовій природі правочину та його правових наслідках, то спірний договір не був би укладений. Разом з тим суд визнав недійсним договір дарування лише у частині ОСОБА_3, оскільки ОСОБА_6 за життя не звертався до суду з позовом про визнання договору дарування недійсним.

Проте погодитися з таким висновком суду апеляційної інстанції не можна з огляду на таке.

Згідно зі ст. 717 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843793/ed_2014_10_30/pravo1/T030435.html?pravo=1> за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843253/ed_2014_03_29/pravo1/T030435.html?pravo=1> підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843241/ed_2014_03_29/pravo1/T030435.html?pravo=1>. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 229 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843267/ed_2014_10_30/pravo1/T030435.html?pravo=1> передбачено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

У п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2009_11_06/pravo1/VS090583.html?pravo=1> роз'яснено, що правочин, вчинений під впливом помилки відповідно до ст. 229 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843267/ed_2014_10_30/pravo1/T030435.html?pravo=1>, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилась сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка мала місце, а також що вона має істотне значення. Не має правового значення помилка щодо одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Такий же правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 18 червня 2014 року № 6-64цс14.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд апеляційної інстанції у порушення вимог ст. ст. 212, 213, 303, 316 ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернув, фактичні обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, належним чином не встановив, зокрема, не надав належної оцінки змісту договору дарування, не звернув уваги на покази нотаріуса щодо роз'яснення позивачу умов та правових наслідків договору дарування, після чого вказаний договір було підписано позивачем. У тексті договору дарування не міститься застережень (умов) щодо зобов'язання відповідача надавати пожиттєве утримання.

Задовольняючи позов, апеляційний всупереч вимогам ч. 1 ст. 229 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843267/ed_2014_10_30/pravo1/T030435.html?pravo=1> не зазначив переконливих висновків про наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2130/ed_2012_09_22/pravo1/T041618.html?pravo=1> підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення судом процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом повністю не встановлені, судове рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ч. 3 ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2128/ed_2014_06_04/pravo1/T041618.html?pravo=1>, 338 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2131/ed_2014_06_04/pravo1/T041618.html?pravo=1>, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Чернігівської області від 23 лютого 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: Ю.Г. Іваненко

А.В. Маляренко

І.К. Парінова

О.В. Ступак