Справа № 147/325/13-ц Провадження № 22-ц/772/895/2015Головуючий в суді першої інстанції Савченко С. М.
Категорія 27 Доповідач Стеблюк Л. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2015 року м. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Вінницької області в складі:

головуючої : Стеблюк Л.П.

суддів: Нікушина В.П., Копаничук С.Г.

при секретарі Кирилюк Л.М.

за участю представника позивача Роя В.Л., ОСОБА_3, ОСОБА_4. їх представника ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Тростянецького районного суду Вінницької області від 9 липня 2013 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки-

в с т а н о в и л а :

У березні 2012 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк (далі ПАТ КБ) "ПриватБанк" звернулося в суд з позовом до ОСОБА_3, відповідно до якого вимагало в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № VIUPGА від 28 березня 2008 року в розмірі 18354,28 дол. США, що за курсом НБУ становило 146650,72 грн. звернути стягнення на будинок НОМЕР_1, загальною площею 60,60 кв.м., житловою площею 31,90 кв.м., розташований по АДРЕСА_1, шляхом продажу предмета іпотеки ПАТ КБ "ПриватБанк" з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем, з отриманням повноважень, необхідних для здійснення продажу; виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у будинку АДРЕСА_1, зі зняттям їх з реєстраційного обліку в органі МВС України, до повноважень якого входять питання громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб, компетенція якого територіально поширюється на адресу вказаного будинку.

У травні 2013 року ПАТ КБ "ПриватБанк" уточнив позовні вимоги і просив суд в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № VIUPGА від 28 березня 2008 року в розмірі 18354,28 дол. США, що за курсом НБУ становило 146650,72 грн. звернути стягнення на будинок НОМЕР_1, загальною площею 60,60 кв.м., житловою площею 31,90 кв.м., розташований по АДРЕСА_1, шляхом продажу предмета іпотеки ПАТ КБ "ПриватБанк" з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем, з отриманням повноважень, необхідних для здійснення продажу; виселити ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з будинку АДРЕСА_1, зі зняттям їх з реєстраційного обліку в органі МВС України, до повноважень якого входять питання громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб, компетенція якого територіально поширюється на адресу вказаного будинку; встановити початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації у розмірі 75750,00 грн.

Ухвалою Тростянецького районного суду Вінницької області від 13 червня 2013 року ОСОБА_4 залучено до участі у справі як співвідповідача.

В обґрунтування позовних вимог ПАТ КБ "ПриватБанк" зазначав, що 28 березня 2008 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № VIUPGА, за яким останній отримав кредит у розмірі 10000 дол. США зі сплатою 12,48% річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 29 березня 2018 року.

В забезпечення виконання зобов'язання 28 березня 2008 року ПАТ КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_3 уклали договір іпотеки № VIUPGА, згідно з яким ОСОБА_3 передав у іпотеку банку належний йому будинок НОМЕР_1, загальною площею 60,60 кв.м., житловою площею 31,90 кв.м., розташований по АДРЕСА_1, з обумовленою сторонами ціною предмету іпотеки - 75750,00 грн.

ОСОБА_3 належним чином не виконував зобов'язання за кредитним договором, у зв'язку з чим допустив заборгованість в розмірі 18354,28 дол. США, з яких: 9600,07 дол. США - борг по тілу кредиту, 3134,71 дол. США - заборгованість по процентах за користування кредитом, 223,65 дол. США - заборгованість по комісії за користування кредитом, 4492,02 дол. США - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язання за договором, 31,29 дол. США - штраф (фіксована частина), 827,52 дол. США - штраф (процентна складова).

Рішенням Тростянецького районного суду Вінницької області від 9 липня 2013 року позов задоволено. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № VIUPGА від 28 березня 2008 року в розмірі 18354,28 дол. США, що за курсом НБУ відповідно до службового розпорядження від 28 березня 2013 року становить 146650,72 грн., звернуто стягнення на будинок НОМЕР_1, загальною площею 60,60 кв.м., житловою площею 31,90 кв.м., розташований по АДРЕСА_1, шляхом продажу предмета іпотеки ПАТ КБ "ПриватБанк" з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ "ПриватБанк" передбачених нормативно-правовими актами дій, необхідних для продажу предмета іпотеки; виселено ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з будинку АДРЕСА_1 зі зняттям їх з реєстраційного обліку у територіальному підрозділі Державної міграційної служби; встановлено початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації у розмірі 75750,00 грн. Вирішено питання про судові витрати у справі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просила скасувати рішення суду і ухвалити нове про відмову у позові.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що остання підлягає до задоволення частково наступних підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Статтею 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення частково не відповідає.

Встановлено, що 28 березня 2008 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № VIUPGА, за яким останній отримав кредит у розмірі 10000 дол. США зі сплатою 12,48% річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 29 березня 2018 року. В забезпечення виконання зобов'язання того ж дня ПАТ КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_3 уклали договір іпотеки № VIUPGА, згідно з яким ОСОБА_3 передав у іпотеку банку належний йому будинок НОМЕР_1, загальною площею 60,60 кв.м., житловою площею 31,90 кв.м., розташований по АДРЕСА_1, з обумовленою сторонами ціною предмету іпотеки - 75750,00 грн. ОСОБА_3 належним чином не виконував зобов'язання за кредитним договором, у зв'язку з чим допустив заборгованість, відповідно до розрахунку ТАП КБ "ПриватБанк", в розмірі 18354,28 дол. США, з яких: 9600,07 дол. США - борг по тілу кредиту, 3134,71 дол. США - заборгованість по процентах за користування кредитом, 223,65 дол. США - заборгованість по комісії за користування кредитом, 4492,02 дол. США - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язання за договором, 31,29 дол. США - штраф (фіксована частина), 827,52 дол. США - штраф (процентна складова).

Задовольняючи позовні вимоги в частині звернення стягнення на предмет іпотеки, суд першої інстанції виходив із доведеності та обґрунтованості позовних вимог.

Разом з тим, зазначаючи у резолютивній частині рішення про виселення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з будинку АДРЕСА_1 зі зняттям їх з реєстраційного обліку у територіальному підрозділі Державної міграційної служби, районний суд не звернув уваги, що до участі у справі не було залучено територіальний підрозділ Державної міграційної служби

Крім того, колегія суддів вважає, що при вирішенні даного спору підлягає застосуванню Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (набрав чинності 7 червня 2014 року), згідно з яким предмет іпотеки не може бути примусово стягнутий (відчужений без згоди власника), при цьому наявні всі умови для застосування цього Закону України.

Згідно з ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Таким чином, звернення стягнення на предмет іпотеки є можливим у разі невиконання боржником зобов'язання.

Відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку», у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Як роз'яснено в п. 42 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», резолютивна частина рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як статті 39 Закону України «Про іпотеку», так і положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК України. Зокрема, у ньому в обов'язковому порядку має зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій).

У зв'язку з порушенням ОСОБА_3 умов кредитного договору виникла заборгованість у розмірі 12734 дол. США 80 центів, що за курсом НБУ станом на 12.07.2012 року становило 101751 (сто одну тисячу сімсот п'ятдесят одну) грн. 05к.) та 43473 (сорок три тисячі чотириста сімдесят три) грн. 77к., з яких: 9600,07 дол. США борг по тілу кредиту, 3134,74 дол. США заборгованість по процентах за користування кредитом, 35891,24 грн., пеня за несвоєчасне виконання зобов'язання за договором, 7582,53 грн. штраф, 1786.96 комісії.

Згідно із ч. ч. 1,3 ст. 33 Закону України "Про іпотеку" (далі - Закон), у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотеко держатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст. 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Проте, всупереч цій вимозі закону відповідачі не надали жодних доказів на спростування розрахунку суми боргу (а. с. 8 - 11), зокрема, щодо проведення будь-яких платежів за кредитом після 12 липня 2013 року.

Щодо додаткових угод до кредитного договору № VIUPGА від 1 листопада 2012 року та 31 липня 2013 року (а. с. 160 - 163), то колегія суддів виходить із того, що п. 1 цих угод було передбачено зменшення суми боргу на 5480,93 дол. США та 59445,07 дол. США, відповідно, але п. 2 кожної з цих угоди встановлювалось, що в разі порушення позичальником будь-якого із зобов'язань, передбачених в графіку погашення кредиту понад 31 день позичальник сплачує банку штраф у розмірі, відповідно, 5480,93 дол. США та 59445,07 дол. США.

Тобто, додатковими угодами передбачено повернення до попередньої суми заборгованості у випадку порушення, встановленого ними графіку платежів більше ніж на 31 день, що за відсутності доказів проведення таких платежів, вказує на безпідставність посилання апелянта на ці угоди, як доказ зміни розміру заборгованості.

Крім того, п. 4 кожної з додаткових угод встановлено, що їх підписання не є рішенням банку про анулювання заборгованості позичальника.

При цьому колегія суддів звертає увагу, що додаткова угода № 2 до кредитного договору № VIUPGА була укладена 31 липня 2013 року, тобто після ухвалення рішення, а тому не могла бути взята до уваги судом першої інстанції.

Не заслуговують на увагу і доводи апелянта про порушення рішенням суду першої інстанції прав малолітніх дітей відповідачів ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3 з таких міркувань.

Як роз'яснено у п. 44 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", згідно зі ст. 32 ЦК України, ст. 177 СК та ст. 17 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-III "Про охорону дитинства" батьки не мають права без дозволу органу опіки і піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

У зв'язку із наведеним суди повинні виходити із того, чи мала дитина право власності на предмет іпотеки чи право користування предметом іпотеки на момент укладення договору іпотеки. Будь-які дії, вчинені без згоди іпотекодержателя після укладення договору іпотеки (наприклад, реєстрація неповнолітньої дитини в житловому будинку, народження дитини після укладення договору іпотеки) не є підставою для визнання такого договору недійсним із підстави невиконання вимог закону про отримання згоди органу опіки та піклування.

Відповідно до п. п. 12.2, 12.3, 12.5 договору іпотеки іпотекодавець засвідчує, що на підставах, передбачених чинним законодавством, він має право відчужувати предмет іпотеки, на нього може бути звернене стягнення, предмет іпотеки переданий в іпотеку за згодою усіх співвласників.

Як видно з договору дарування від 8 серпня 2001 року, єдиним власником будинку, розташованого по АДРЕСА_1 є ОСОБА_3 (а. с. 42), а з довідки Летківської сільської ради Тростянецького району Вінницької області від 3 травня 2013 року № 186 вбачається, що в будинку зареєстровані та проживають лише ОСОБА_3 та його дружина ОСОБА_4 (а. с. 87), отже підстав вважати, що при укладенні договору іпотеки не було дотримано приписів ст. 32 ЦК України, ст. 177 СК та ст. 17 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-III "Про охорону дитинства" щодо обов'язкової згоди на його укладення органу опіки і піклування у суду першої інстанції не було. Тому посилання відповідачів на домову книгу колегія суддів до уваги не приймає.

Так само безпідставним є посилання апелянта на недотримання судом першої інстанції порядку виселення відповідачів із житлового будинку.

Так, відповідно до чинних положень ч. 1 ст. 35 Закону України № 898-ІV "Про іпотеку" зі змінами, внесеними згідно із Законом № 3795-VI від 22 вересня 2011 року, у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель має право прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

З такої редакції вбачається, що додержання виписаної в ній процедури попередження є обов'язковим для випадку звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору (ст. 36 Закону № 898-ІV), який є лише одним із трьох основних, передбачених ч. 3 ст. 33 Закону № 898-ІV, способів звернення стягнення на предмет іпотеки (за рішенням суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). Невиконання іпотекодержателем указаної вимоги закону у разі пред'явлення ним до суду позову не є підставою для відмови в позові, оскільки позивачем реалізується не позасудовий, а судовий порядок звернення на заставлене нерухоме майно. Підтвердженням цієї тези є ч. 2 ст. 35 Закону № 898-ІV, якою передбачено, що положення ч. 1 цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутися в будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду в установленому законом порядку.

07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з яким протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

З вищевикладених вимог закону вбачається, що колегії судів слід застосувати Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки є й інші підстави, передбачені нормами матеріального та процесуального права, для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки у такому разі при ухваленні власного судового рішення апеляційний суд застосовує закон, який є чинним на час ухвалення такого рішення.

Отже, рішення суду першої інстанції підлягає зміні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, п.4 ч.1 ст. 309, ст.ст. 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Тростянецького районного суду Вінницької області від 9 липня 2013 року змінити.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № VIUPGА від 28 березня 2008 року в розмірі 12734 дол. США 80 центів, що за курсом НБУ станом на 12.07.2012 року становило 101751 (сто одну тисячу сімсот п'ятдесят одну) грн. 05к.) та 43473 (сорок три тисячі чотириста сімдесят три) грн. 77к., з яких: 9600,07 дол. США борг по тілу кредиту, 3134,74 дол. США заборгованість по процентах за користування кредитом, 35891,24 грн., пеня за несвоєчасне виконання зобов'язання за договором, 7582,53 грн. штраф, 1786.96 комісії.

Звернути стягнення на будинок НОМЕР_1, загальною площею 60,60 кв.м., житловою площею 31,90 кв.м., розташований по АДРЕСА_1, шляхом продажу предмета іпотеки ПАТ КБ "ПриватБанк" будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

Виселити ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з будинку АДРЕСА_1".

Рішення в частині звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення не підлягає примусовому виконанню на період чинності Закону України « Про мораторій на стягнення майна з громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» .

В решті рішення Тростянецького районного суду Вінницької області від 9 липня 2013 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та бути оскаржено в касаційному порядку на протязі двадцяти з дня його проголошення до вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуюча:

Судді:/підписи/

з оригіналом вірно