Справа № 303/1110/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

15 вересня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючої - Кожух О.А.,

суддів - Готри Т.Ю., Кондора Р.Ю.

при секретарі - Дашковській С.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1, інтереси якого представляє ОСОБА_2, на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 01 липня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, відділу ВДАІ та АТІ з обслуговування м. Мукачево та Мукачівського району, МВ ДВС Мукачівського міськрайонного управління юстиції, третя особа ПАТ "ВТБ Банк" про визнання правочину удаваним, визнання права власності на автомобіль та звільнення майна з-під арешту,-

в с т а н о в и л а :

У лютому 2015 року ОСОБА_1 звернувся із зазначеним позовом, посилаючись на те, що він придбав у ОСОБА_3 автомобіль марки "ЗАЗ 110557", тип ТЗ - фургон малотонажний - В, 2003 року випуску реєстраційний номер НОМЕР_1, НОМЕР_2 - позивач сплатив ОСОБА_3 за авто 15 000 грн., що підтверджується розпискою від 25 червня 2008, а 26 серпня 2008 року ОСОБА_3 видав на ім'я позивача довіреність на користування та розпорядження даним транспортним засобом. Позивач зазначав, що було досягнуто усіх істотних умов щодо договору купівлі-продажу автомобіля та повністю виконано його умови, а довіреність є удаваним правочином, укладеним з метою приховання купівлі-продажу, що пов'язано з недостатністю в позивача коштів на переоформлення авто.

Указував, що в рамках виконавчого провадження про солідарне стягнення з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ПАТ «ВТБ Банк» заборгованості за кредитним договором в розмірі 39 400,45 грн. державним виконавцем накладено арешт на спірне авто.

Посилаючись на дані обставини, позивач просив: - визнати довіреність удаваним правочином та застосувати до нього правила щодо купівлі-продажу; - визнати за ним право власності на автомобіль марки "ЗАЗ 110557", тип ТЗ - фургон малотонажний - В, 2003 року випуску, колір - білий, шасі (кузов, рама) НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_1; - звільнити з-під арешту цей автомобіль та виключити його з акту опису та арешту майна.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 01 липня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, в інтересах якого діє ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, просить скасувати рішення місцевого суду та ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити.

В запереченнях на апеляційну скаргу МВ ДВС Мукачівського міськрайонного управління юстиції просить рішення суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. ст. 10, 11, 59, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах вимог, заявлених у суді першої інстанції, та доводів апеляційної скарги, проте не обмежений такими доводами, якщо під час розгляду справи буде встанвоелно неправильне застосування норм матеріального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення (ст. 303 ЦПК України).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позов є недоведеним, довіреність не є правочином, а відтак її не можна визнати удаваним правочином.

Проте з таким висновками суду в повній мірі погодитися не можна, оскільки їх зроблено з неправильним застосування норм матеріального права.

Встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 26 серпня 2008 року ОСОБА_3 видав на ім'я ОСОБА_1 довіреність на користування та розпорядження (вчиняти від його імені правочини у тому числі купівлі-продажу, міни, оренди, передачі за довіреністю) належним йому на підставі технічного паспорта (свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу) серії НОМЕР_3, виданого РЕП Мукачівського МРВ ДАІ УМВС України в Закарпатській області, 03.08.2007 року, автомобілем марки "ЗАЗ 110557", тип ТЗ - фургон малотонажний - В, 2003 року випуску, колір білий, шасі НОМЕР_2 реєстраційний номер НОМЕР_1 (а.с. 5). В матеріалах справи міститься копія розписки від 25 червня 2008 року, складеної ОСОБА_3, про отримання коштів у розмірі 15 000 грн. від ОСОБА_1 в рахунок купівлі автомобіля (а.с.6).

Відповідач ОСОБА_3 в поданій до суду першої інстанції заяві просив позовні вимоги задовольнити та зазначав, що отримав від ОСОБА_1 кошти за автомобіль ще 25.06.2008, претензій не має (а.с.50). Проте визнання позову може бути прийняте судом, якщо воно не суперечить закону.

Згідно зі ст. ст. 237, 244, 245 ЦК України довіреність це письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами, ґрунтується на договорі та визначає правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Довіреність є одностороннім правочином, що укладається у вигляді письмового документа, у якому визначаються повноваження представника.

Відповідно до ч. 3 ст. 238 ЦК України представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

У відповідності до статей 238, 244 ЦК України довіреність, за своєю суттю, не є правовим оформленням переходу права власності на автомобіль до представника.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України).

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 208 ЦК України правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у 20 і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених ч. 1 ст. 206 цього Кодексу, належить вчиняти у письмовій формі.

Єдину на території України процедуру державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку транспортних засобів регламентовано Порядком державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів (далі - Порядок), затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998, № 1388.

Цим порядком (у редакції станом на 26.08.2008) визначено, зокрема, необхідність зняття з обліку в підрозділі ДАІ перед відчуженням транспортного засобу, який перебував в експлуатація (п. 8), а реєстрація транспортних засобів проводиться за умови сплати їх власниками передбачених законодавством податків та внесення відповідних платежів.

Розписку від 25 червня 2008 року про отримання ОСОБА_3 коштів у розмірі 15 000 грн. від ОСОБА_1 в рахунок купівлі автомобіля, та видачу генеральної довіреності 26 серпня 2008 року на транспортний засіб без угоди, укладеної на товарній біржі, або іншого посвідченого в установленому порядку договору купівлі-продажу, не можна вважати договором, що укладений відповідно до закону та допускає перехід права власності на транспортний засіб.

Таким чином, немає підстав для визнання довіреності від 26.08.2008 удаваним правочином та застосування до нього правил щодо купівлі-продажу, та, відповідно, про визнання за позивачем права власності на автомобіль. Відтак не підлягає задоволенню і вимога про звільнення цього автомобіля з-під арешту.

Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року N 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» усунення помилок у рішенні суду першої інстанції, які стосуються фактичної сторони справи чи правового обґрунтування рішення, необхідно вважати зміною рішення.

Зважаючи на те, що судом першої інстанції правильно відмовлено у задоволенні позову, проте з невірним правовим обґрунтуванням, таке рішення, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, через неправильне застосування судом норм матеріального права слід змінити в частині правового обґрунтування.

Керуючись ст. 304, п.2 ч.1 ст. 307, 308, п.4 ч. 1 ст.309, ст. ст. 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду від 01 липня 2015 року - змінити в частині правового обґрунтування.

Резолютивну частину рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуюча Судді