Номер провадження: 22-ц/785/1250/15
Головуючий у першій інстанції Гандзій Д. М.
Доповідач Панасенков В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.01.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - судді Панасенкова В.О.

суддів: Парапана В.Ф.,

Громіка Р.Д.,

при секретарі: Добряк Н.І. ,

за участю: представника позивачки ОСОБА_3 - ОСОБА_4, представника відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_11,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6, на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 10 листопада 2014 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про усуненні перешкод у в користуванні частиною житлового будинку та зобов'язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и л а:

14 січня 2013 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що вона перебувала у шлюбі з відповідачем з 16 червня 2001 року по 01 червня 2006 року, ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася дочка ОСОБА_7, яка після розірвання шлюбу залишилась проживати з нею. 14 серпня 2002 року під час шлюбу вони придбали житловий будинок АДРЕСА_1. Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 24 лютого 2010 року, залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 20 липня 2010 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 грудня 2011 року, проведений поділ спільного майна подружжя і їй виділено 55/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1, що складається з 1-2 - житлової кімнати, 17, 1 кв.м., 1-3 - кухні, 10,3 кв.м., 1-1 веранди, 12,0 кв.м., літ. "Ж" - гаражу, літ. "Д" - літньої кухні, № 1 - цистерни 50%, І - замощення 50%, № 4 - воріт 50%, №3 - паркану 50%, №2 - загорди 50%, ІІ, ІІІ, ІУ - водогону 50%, інші 45/100 частин виділено відповідачу ОСОБА_5 27 грудня 2010 року вона зареєструвала право спільної часткової власності на 55/100 частин вказаного житлового будинку з господарчими будівля та спорудами у КП "Овідіопольська районне бюро технічної інвентаризації", реєстраційний номер 325000413. Після прийняття рішення відповідач перешкоджає їй у користуванні належною їй часткою будинку. Не маючи змоги особисто користуватися власним майном, 05 липня 2012 року вона уклала з ОСОБА_9 договір № 51 на тимчасове користування житлом, який зареєстрований у Овідіопольській селищній раді, але останній також не може потрапити до її приміщень для проведення ремонту приміщень. 09 липня 2012 року ОСОБА_9 змушений був звернутись до органів внутрішніх справ за захистом проти протиправних дій відповідача.

Посилаючись на ці обставини, та на ст. ст. 16, 364, 391 ЦК України, позивачка ОСОБА_3 просила суд зобов'язати відповідача ОСОБА_5 усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні належний їй на праві власності майном - 55/100 частинами житлового будинку з господарчими спорудами та спорудами, розташованими за адресою: АДРЕСА_1, шляхом звільнення приміщень.

Відповідач ОСОБА_5 та його представник ОСОБА_6, проти позову заперечували й в своїх поясненнях зазначали, що після реєстрації права власності позивачка ОСОБА_3 не мешкає у будинку, оскільки необхідно було вирішити, яким чином ОСОБА_5 буде мати доступ до своїх власних приміщень, та встановити окремі лічильники на світло, воду, газ. Він не домовився з колишньою дружиною з питань проведення у зв'язку з поділом будинку переобладнання (реконструкції) приміщень будинку, включаючи демонтажні-монтажні роботи. Вона була згодна лише на один варіант - придбання їй двокімнатної квартири. Тому він не пустив орендаря приміщень - ОСОБА_9, до будинку (а.с. 42-43).

Рішенням суду першої інстанції позов ОСОБА_3 задоволено частково. Суд зобов'язав відповідача ОСОБА_5 не чинити перешкод позивачці у користуванні та розпорядженні належним їй на праві спільної часткової власності на підставі рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 24 лютого 2010 року, яке набрало законної сили 20 липня 2010 року, - 55/100 частинами житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, та позначені на плані: 1-2 - житловою кімнатою 17, 1 кв.м., 1-3 - кухнею 10,3 кв.м., 1-1 верандою 12,0 кв.м., літ. "Ж" - гаражем, літ. "Д" - літньою кухнею, № 1 цистерною 50%, І - замощенням 50%, № 4 - воротами 50%, №3 - парканом 50%, №2 - загородою 50%, ІІ, ІІІ, ІУ - водогоном 50%, стягнув з ОСОБА_5 на користь позивачки судовий збір в сумі 114,70 грн. В решті позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_6, просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, мотивуючи тим, що суд першої інстанції порушив норми процесуального і матеріального права, судом першої інстанції не враховано, що в судовому засіданні не доведено те, що відповідач порушує права позивачки.

В запереченні на апеляційну скаргу представник позивачки ОСОБА_3 - ОСОБА_4, просить скаргу відхилити у зв'язку з безпідставністю її доводів.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги представника відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_6, пояснення на апеляцію представника позивачки ОСОБА_3 - ОСОБА_4, представника відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_11, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника відповідача задоволенню не підлягає, оскільки рішення суду постановлено з дотриманням норм процесуального та матеріального права.

Згідно із ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони у справі перебували у шлюбі 16 червня 2001 року по 01 червня 2006 року, ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася дочка ОСОБА_7, після розірвання шлюбу дочка залишилась проживати з матір'ю.

Під час шлюбу, 14 серпня 2002 року був придбаний житловий будинок АДРЕСА_1.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 24 лютого 2010 року, залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 20 липня 2010 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 грудня 2011 року, проведений поділ спільного майна подружжя і їй виділено 55/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1, що складається з 1-2 - житлової кімнати, 17, 1 кв.м., 1-3 - кухні, 10,3 кв.м., 1-1 веранди, 12,0 кв.м., літ. "Ж" - гаражу, літ. "Д" - літньої кухні, № 1 - цистерни 50%, І - замощення 50%, № 4 - воріт 50%, №3 - паркану 50%, №2 - загорди 50%, ІІ, ІІІ, ІУ - водогону 50%, інші 45/100 частин виділено відповідачу ОСОБА_5 (а.с. 7-12).

27 грудня 2010 року позивачка ОСОБА_3 зареєструвала право спільної часткової власності на 55/100 частин вказаного житлового будинку з господарчими будівля та спорудами у КП "Овідіопольська районне бюро технічної інвентаризації", реєстраційний номер 325000413 (а.с. 12).

Після прийняття рішення відповідач перешкоджає їй у користуванні належною їй часткою будинку, тому вимушена проживати за договором найма за іншою адресою, що підтверджується копією договору про здачу приміщення в найм від 22 грудня 2010 року (а.с. 45).

05 липня 2012 року позивачка уклала з ОСОБА_9 договір № 51 на тимчасове користування житлом, який зареєстрований у Овідіопольській селищній раді, але останній також не може потрапити до її приміщень для проведення ремонту приміщень, що підтверджується постановами про відмову у порушенні кримінальної справи від 06 липня 2012 року та від 18 липня 2012 року за зверненнями ОСОБА_9 до органів внутрішніх справ за захистом проти протиправних дій відповідача від 27 червня 2012 року та від 09 липня 2012 року (а.с. 14,15).

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 3 ЦПК України).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що в судовому засіданні доведено, що відповідач ОСОБА_5 порушує права позивачки на користування та розпорядженням належною їй частиною житлового будинку, тому у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України її право підлягає судовому захисту шляхом зобов'язання відповідача усунути перешкоди у користуванні належним їй майном.

Таким чином, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції виконав всі вимоги цивільного судочинства і вирішив справу згідно із законом.

Доводи представника відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_6, в апеляційній скарзі про те, що рішення суду першої інстанції є незаконним і необґрунтованим, оскільки судом не враховано, що позивачка ОСОБА_3 не довела, що відповідач порушує її право на користування належним їй майном, не приймаються до уваги за таких підстав.

У пунктах 33, 35 постанови № 7 Пленуму "Про судову практику в справах про захист права власності на інших речових прав" від 07 лютого 2014 року Вищий спеціалізований суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, роз'яснив, що застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57- 59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

Позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню незалежно від того, на своїй чи на чужій земельній ділянці або іншому об'єкті нерухомості відповідач вчиняє дії (бездіяльність), що порушують право позивача.

Задовольняючи позов про захист права власності від порушень, не пов'язаних із позбавленням володіння, суд має право як заборонити відповідачу вчиняти певні дії, так і зобов'язати відповідача усунути наслідки порушення права позивача.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частинами 3, 4 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивачка та відповідач повинні були довести в судовому засіданні належними та допустимими доказами ті обставини, на які вони посилались як на підставу вимог та заперечень проти позову.

Так, в судовому засіданні з достовірністю встановлено, що після розірвання шлюбу між сторонами у справі склались неприязні стосунки, відповідач ОСОБА_5 постійно не визнає та оспорює права позивачки на частину спільного майна подружжя й після визнання за нею права на 55/100 частин майна за рішенням суду перешкоджає їй у користуванні та розпорядженні майном, що підтверджується вище приведеними доказами, а також визнається відповідачем у письмових запереченнях проти позову (а.с. 42-43).

Однак в судовому засіданні ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції ні відповідач ОСОБА_5, ні його представник ОСОБА_6 не надали суду доказів у підтвердження своїх заперечень.

Отже, суд першої інстанції всебічно та повно з'ясував обставини, які мають значення для справи, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, дав їм правильну оцінку та правильно виходив з того, що є законні підстави для задоволення позову ОСОБА_3

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК Украйни під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Отже, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про відмову задоволення позову немає.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 відхилити, рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 10 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою.

Судді апеляційного суду Одеської області: В.О. Панасенков

В.Ф. Парапан

Р.Д. Громік