АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 524/8583/14-ц Номер провадження 22-ц/786/146/15Головуючий у 1-й інстанції Зємцов В. В. Доповідач ап. інст. Пікуль В. П.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого судді : Пікуля В.П.,

суддів: Бутенко С.Б., Прядкіної О.В.,

при секретарі: Зеленській О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 27 листопада 2014 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,-

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2014 року до суду звернулась ОСОБА_3 з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики. В обґрунтування позовних вимог зазначала, що 14 січня 2013 року відповідач отримала від неї грошові кошти у розмірі 4000 (чотири тисячі) євро, про що власноручно написала розписку та поставила свій підпис. Цим самим вона взяла на себе зобов'язання повернути грошові кошти позивачу не пізніше 30 грудня 2013 року. ОСОБА_2 повернуто частину боргу, а саме 2000 (дві тисячі) євро. Інша частина боргу відповідачем не повернута до цього часу.

Просила стягнути з відповідача борг з урахуванням індексу інфляції, що становить 37 979 грн. 71 коп., три проценти річних, що становить 778 грн. 52 коп., та пеню в розмірі облікової ставки Національного банку України - 2245 грн. 24 коп., а також судові витрати по сплаті судового збору та витрат на правову допомогу.

03 листопада позовні вимоги були збільшені, а саме: позивач просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь борг з урахуванням індексу інфляції - 38 886 грн. 69 коп. (тридцять вісім тисяч вісімсот вісімдесят шість гривень 69 коп.), три проценти річних - 850 грн. 05 коп. (вісімсот п'ятдесят гривень 05 коп.) та пеню в розмірі облікової ставки Національного Банку України - 5405 грн. 63 коп. (п'ять тисяч чотириста п'ять гривень 63 коп.), а всього - 45142 грн. 37 коп. (сорок п'ять тисяч сто сорок дві гривні 37 коп.), витрати на судовий збір у сумі 410 грн. 03 коп. (чотириста десять гривень 03 коп.) та витрати на правову допомогу в розмірі - 3410 грн. 40 коп.(три тисячі чотириста десять гривень 40 коп.).

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 27 листопада 2014 рокупозов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 39725,68 грн. (тридцять дев'ять тисяч сімсот двадцять п'ять грн. 68 коп.) грн. боргу.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати в сумі 3398,40 грн. (три тисячі триста дев'яносто вісім грн. 40 коп.).

В іншій частині позову відмовлено.

З рішенням суду не погодилася відповідачка ОСОБА_2, яка його оскаржила, просила скасувати та ухвалити нове рішення, яким стягнути з неї на користь ОСОБА_3 визнану нею суму боргу в розмірі 22083 грн. Вважає, що рішення суду прийнято із порушенням норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, представника апелянта, перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до п.п.3,4 ч.1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Так, судом першої інстанції вірно встановлено, та підтверджується матеріалами справи, що 14 січня 2013 року відповідач отримала від позивача грошові кошти у розмірі 4000 (чотири тисячі) євро, про що власноручно написала розписку та поставила свій підпис. Цим самим вона взяла на себе зобов'язання повернути грошові кошти позивачу не пізніше 30 грудня 2013 року.

ОСОБА_2 повернуто частину боргу, а саме 2000 (дві тисячі) євро. Інша частина боргу відповідачем не повернута до цього часу. На момент розгляду справи відповідач свої зобов'язання не виконала, борг позивачу не повернула.

Згідно з ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Стаття 1047 ЦК України передбачає, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. Крім того, зазначено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника.

Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 1050 ЦК України якщо позичальник не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу тобто з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення зобов'язання, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Частиною 2 статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи, що відповідачка у визначений у розписці строк не виконала взятого на себе зобов'язання та не повернула грошові кошти, отримані в борг за договором позики, суд вірно задовольнив позовні вимоги щодо стягнення з відповідачки ОСОБА_2 заборгованості, 3% річних від простроченої суми та судові витрати, відмовивши у стягненні інфляційних витрат, оскільки індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про відмову ОСОБА_3 від отримання залишку боргу та повернення їй боргової розписки, оскільки дані твердження відповідачки не були доведені належними, допустимими та обґрунтованими доказами, окрім того, у розписці був вказаний розрахунковий банківський рахунок для перерахування коштів на користь ОСОБА_3, а тому ОСОБА_2 мала можливість передати грошові кошти шляхом внесення їх через касу банку.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що в борг відповідачкою було отримано 4 000 євро, дві з яких було повернуто (даний факт сторонами не заперечується), що свідчить про відсутність зі сторони позивача перешкод чи ухилення від отримання коштів за договором позики.

Доводи апелянта про те, що основна сума боргу 2000 євро маж бути перерахована за курсом НБУ в гривні станом на дату повернення коштів - 30.12.2013 року не може бути підставою для скасування рішення суду, виходячи із наступного.

У п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 "Про судове рішення у цивільній справі" викладена правова позиція, що у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Тобто, можна зробити висновок, що стягнення коштів у національній валюті за договором позики укладеного у іноземній валюті має стягуватися за курсом на час ухвалення рішення, але не на день повернення коштів чи подачі позовної заяви.

Проте, у даному випадку суд стягнув кошти у межах заявлених вимог, позивач із рішення суду погодився, а тому колегія суддів позбавлена можливості стягнути кошти за курсом на день ухвалення рішення, оскільки курс євро на час ухвалення рішення збільшився (офіційний курс НБУ на час ухвалення рішення 1867.1189 грн. за 100 євро ), відповідно, стягнення коштів згідно заявлених вимог не порушує права відповідача.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з висновком місцевого суду щодо стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 пені в розмірі облікової ставки НБУ в сумі 5405, 63 грн., виходячи з наступного.

Відповідно до ч.3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч.2 ст. 550 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Як вбачається з наданої позивачкою розписки, сторонами не було обумовлено нарахування суми неустойки (пені) вразі неналежного виконання зобов'язання (ст. 550 ЦК України).

При цьому, звертаючись з позовом ОСОБА_3 просила стягнути з відповідачки саме пеню в розмірі облікової ставки НБУ в сумі 5405, 63 грн., в подальшому позовні вимоги в цій частині не змінювала.

Також слід зазначити, що згідно ч.2 ст. 550 ЦК України даною нормою не передбачено порядок нарахування пені в розмірі облікової ставки НБУ, дане положення стосується лише нарахування процентів від суми позики. (ст. 1048 ЦК України).

При цьому, колегія судді звертає увагу, що підстава позову є обставина, якою позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, а предмет позову це матеріально-правова вимога до відповідача.

У даній справі матеріально-правова вимога про стягнення відсотків позивачем не заявлялася, а в силу принципу змагальності ( ст. 10 ЦПК України) та диспозитивності (ст. 11 ЦПК України) суд розглядає спір в межах заявлених вимог.

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про можливість стягнення пені в розмірі облікової ставки НБУ в сумі 5405, 63 грн., а тому в цій частині позовних вимог ОСОБА_3 слід відмовити.

За вказаних обставин, колегія суддів вважає за необхідне ухвалене судове рішення в частині задоволення позовних вимог про стягнення пені - скасувати, а в частині розміру стягнутої заборгованості змінити, зменшивши її розмір до 34 320, 05 грн. (33 470 грн. основна сума боргу + 850. 05 грн. три проценти річних, без урахуванням суми пені 5405, 63 грн.), відповідно зменшивши і розмір судового збору на підставі вимог ст. 88 ЦПК України, пропорційно задоволених позовних вимог до 2903, 52 грн.

В іншій частині рішення місцевого суду - залишити без змін.

Щодо посилань апеляційної скарги ОСОБА_2 з приводу неправомірного стягнення судових витрат на правову допомогу, слід зазначити наступне.

В Постанові № 10 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» (пункти 47-48) дано роз'яснення, що при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК).

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК.

Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Колегією суддів встановлено, що ОСОБА_4 є адвокатом (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльність № НОМЕР_1 від 11 листопада 2010 року НОМЕР_2), кошти за надання правової допомоги отримав у сумі 3 410 грн. отримав як адвокат, що підтверджується квитанцією № 37 від 21 травня 2014 року (а.с. 15), також у матеріалах справи мається разрахунок витрат на правову допомогу (а.с. 16), який не перевищує граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

Отже, позивач має право на відшкодування витрат на правову допомогу, а представництво інтересів позивача адвокатом на підставі доручення, не може бути для відмови у стягненні витрат на правову допомогу.

Проте, оскільки рішення суду підлягає скасуванню у частині стягнення пені та, відповідно, зміні у частині стягнення загальної суми коштів, стягнуті судові витрати, в тому числі на правову допомогу підлягають зменшенню пропорційно задоволеним вимогам, із 3398, 40 грн. до 2903, 52 грн.

За таких обставин, колегія суддів, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а судове рішення:

скасуванню в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення пені в розмірі 5405, 63 грн. з ухваленням нового про відмову у позові у цій частині;

зміни в частині загального розміру стягнутої заборгованості 39 725, 68 грн. до 34 320, 05 грн., а також в частині розподілу судових витрат пропорційно остаточно стягнених сум з 3398, 40 грн. до 2903, 52 грн.

У іншій частині рішення - слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 303;308, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 27 листопада 2014 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 пені в розмірі 5405, 63 грн. - скасувати, у задоволенні позову ОСОБА_3 у частині стягнення пені відмовити.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 27 листопада 2014 року в частині стягнення загальної суми боргу та в частині розподілу судових витрат - змінити.

Зменшити розмір стягнутої з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 загальної суми боргу з 39 725, 68 грн. до 34 320, 05 грн.

Зменшити розмір стягнутих з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судових витрат пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме із 3398, 40 грн. до 2903, 52 грн.

У іншій частині рішення - залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя: В.П. Пікуль

Судді: С.Б. Бутенко

О.В. Прядкіна