У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гончара В. П.,

суддів: Амеліна В. І., Карпенко С. О.,

Дербенцевої Т. П., Остапчука Д. О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5, про поділ майна подружжя та визнання права власності, за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання права особистої приватної власності на майно, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 квітня 2014 року, додаткове рішення цього ж суду від 22 вересня 2014 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 лютого 2015 року та касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5, про поділ майна подружжя, у якому просила суд поділити спільне сумісне майно подружжя, яке складається із 34/100 частини домоволодіння АДРЕСА_2, що розташоване на земельній ділянці площею 982 кв. м, збільшивши її частку у праві спільної сумісної власності до 2/3 частини у зв'язку з перебуванням на її утриманні неповнолітніх дітей та виділити їй 34/150 частини домоволодіння, а відповідачу - 17/150 частини, визнати за нею право власності на 34/150 частини вказаного домоволодіння.

Посилалася на те, що після розірвання шлюбу з відповідачем, останній добровільно не бажає визнавати її право на частину домоволодіння, придбаного ними у період шлюбу.

У лютому 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3, у якому просив визнати за ним право особистої приватної власності на 34/100 частини спірного домоволодіння, оскільки ця частина домоволодіння була придбана ним 19 листопада 2004 року за особисті кошти, які були вилучені від продажу 15 листопада 2004 року квартири АДРЕСА_1, співвласником якої він був разом із матір'ю та сестрою, і в якій проживав до одруження із ОСОБА_3

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 квітня 2014 року первісний позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Розділено спільне сумісне майно подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4, що становить 34/100 частини домоволодіння АДРЕСА_2, та складається із: житлового будинку літ. «А-12» житловою площею 33,0 кв. м, підсобного приміщення площею 33,9 кв. м, загальною площею 66,9 кв. м, житлового будинку літ. «Б-1» житловою площею 33,7 кв. м, літньої кухні літ. «В», сараю літ. «Г», входу до погреба літ. «Д», сараїв літ. «Е», «Ж», вбиральні літ. «З», «И», літнього душу літ. «Л», «М», колодязя літ. «К», № 1-7 огородження, вартістю 96 605 грн.

Виділено ОСОБА_3 1/2 частини 34/100 частини домоволодіння АДРЕСА_2, яка була придбана ОСОБА_4 згідно з договором купівлі-продажу частини домоволодіння від 19 листопада 2004 року, зареєстрованим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Олійник С. В., за реєстровим № 5615, і визнано за ОСОБА_3 право власності на 34/200 частини вказаного домоволодіння, яке складається із: житлового будинку літ. «А-1» житловою площею 33,0 кв. м, підсобного приміщення площею 33,9 кв. м, загальною площею 66,9 кв. м, житлового будинку літ. «Б-1» житловою площею 33,7 кв. м, літньої кухні літ. «В», сараю літ. «Г», входу до погреба літ. «Д», сараїв літ. «Е», «Ж», вбиральні літ. «З», «И», літнього душу літ. «Л», «М», колодязя літ. «К», № 1-7 огородження.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судові витрати у розмірі 483 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено.

Додатковим рішенням цього ж суду від 22 вересня 2014 року змінено частку ОСОБА_4 з 34/100 частини до 34/200 частини, визнавши за ОСОБА_4 право власності на 34/200 частини спірного домоволодіння.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 лютого 2015 року рішення та додаткове рішення суду першої інстанції у частині визначених розмірів часток у спільному майні подружжя та в частині визначених часток кожному із подружжя в частині вартості частки домоволодіння та переліку площ, із яких складається домоволодіння, змінено.

Поділено майно, що є спільною сумісною власністю подружжя, та виділено в особисту приватну власність ОСОБА_4 29/100 частини домоволодіння АДРЕСА_2, що розташоване на земельній ділянці площею 982 кв. м та складається із: літ. «А-1» - житловий будинок житловою площею 33,0 кв. м, літ. «Б-1» - житловий будинок площею 33,7 кв. м; літ. «В» - літня кухня; літ. «Г» - сарай; літ. «Д» - вхід до погреба; літ. «В», «Ж» - сараї; літ. «З», «И» - вбиральня; літ. «Л», «М» - літній душ; літ. «К» - колодязь, № 1-7 - огорожі, визнавши за ОСОБА_4 право особистої приватної власності на ці 29/100 частини домоволодіння.

Поділено майно, що є спільною сумісною власністю подружжя, та виділено в особисту приватну власність ОСОБА_3 5/100 частини домоволодіння АДРЕСА_2, що розташоване на земельній ділянці площею 982 кв. м та складається із: літ. «А-1» - житловий будинок житловою площею 33,0 кв. м; літ. «Б-1» - житловий будинок площею 33,7 кв. м; літ. «В» - літня кухня; літ. «Г» - сарай; літ. «Д» - вхід до погреба; літ. «Е», «Ж» - сараї; літ. «З», «И» - вбиральня; літ. «Л», «М» - літній душ; літ. «К» - колодязь; № 1-7 - огорожі, визнавши за ОСОБА_3 право особистої приватної власності на ці 5/100 частини домоволодіння.

В іншій частині рішення та додаткове рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ухвалені у справі судові рішення у частині визначення розміру часток подружжя просить скасувати та ухвалити у цій частині нове рішення про відмову у задоволенні первісного позову та задоволення у повному обсязі його зустрічного позову.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ухвалене у справі рішення апеляційного суду просить скасувати та залишити в силі рішення та додаткове рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, обговоривши доводи касаційних скарг та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що скарга ОСОБА_4 підлягає відхиленню, а скарга ОСОБА_3 - задоволенню на таких підставах.

Частково задовольняючи первісний позов ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що 34/100 частини спірного домоволодіння було придбано сторонами в період шлюбу, тому в силу вимог ст. 60 СК України вказане майно є спільним сумісним майном подружжя, право власності на яке в рівних частках має кожний із подружжя.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із того, що останній у суді не довів обставин, на які посилався як на обґрунтування своїх вимог.

Змінюючи судові рішення суду першої інстанції в частині визначення розмірів часток у спільному майні подружжя, апеляційний суд виходив із того, що за кожним із подружжя слід визнати право особистої приватної власності на ту частку спірного домоволодіння, яка була придбана відповідно до частки особистих коштів, внесених на придбання вказаного майна.

Проте з такими висновками апеляційного суду погодитись не можна з огляду на наступне.

Судами встановлено, що з 23 листопада 2002 року ОСОБА_4 і ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 липня 2012 року було розірвано.

19 листопада 2004 року ОСОБА_4 уклав із ОСОБА_7 договір купівлі-продажу 34/100 частини домоволодіння АДРЕСА_2 (т. 1 а. с. 11).

Згідно з п. 3 вказаного договору продаж 34/100 частини домоволодіння вчинено за 9 598 грн.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України.

За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Майно, придбане за рахунок коштів одного з подружжя, є його особистою приватною власністю.

Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Статтею 70 СК України передбачено, що в разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Обґрунтовуючи підстави позову, ОСОБА_3 посилалася на те, що гроші, сплачені відповідачем за договором купівлі-продажу за спірні 34/100 частини домоволодіння, є спільними сумісними коштами подружжя, оскільки були сплачені під час перебування в зареєстрованому шлюбі, тому в силу вимог ст. 60 СК України це майно є спільним сумісним майном подружжя, в якому її частка має бути збільшена, оскільки на її утриманні залишились неповнолітні діти.

У свою чергу, заперечуючи проти первісного позову та обґрунтовуючи підстави свого зустрічного позову, ОСОБА_4 посилався на те, що кошти, які були сплачені ним за 34/100 частини спірного домоволодіння, є його особистими коштами, які були отримані ним від продажу належної йому частки у квартирі АДРЕСА_1 та подаровані його матір'ю, а тому згідно зі ст. 57 СК України вказане майно є його особистою приватною власністю.

Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Вирішуючи спір по суті та змінюючи розмір часток сторін у спільному майні подружжя, апеляційний суд вважав доведеним той факт, що ОСОБА_4, продавши разом зі своєю матір'ю ОСОБА_8 та сестрою ОСОБА_9, належну їм частину квартири АДРЕСА_1 за 20 090 грн (а. с. 110-111, т. 1 ), вказану грошову суму вклав у придбання 34/100 частини домоволодіння по АДРЕСА_2, у зв'язку з цим в силу вимог ст. 57 СК України його особистою приватною власністю є 24/100 частини домоволодіння, а решта - 10/100 частини є спільним сумісним майном подружжя, право власності на яке в силу вимог ст. 60 СК України в рівних частках має кожний із подружжя.

У той же час, на порушення приписів ст. 303 ЦПК України апеляційний суд не звернув уваги на те, що спірні 34/100 частини жилого будинку були придбані під час шлюбу сторін, а доказів, які свідчили б про придбання спірного майна саме за кошти, які були отримані ОСОБА_4 від продажу квартири АДРЕСА_1, останнім надано не було.

Законодавцем презюмується виникнення права спільної сумісної власності щодо майна, набутого подружжям у шлюбі, і обов'язок з доведення тієї обставини, що майно, придбане у шлюбі, є особистою власністю одного з подружжя, покладений на того з подружжя, хто на цьому наполягає.

За таких обставин висновки апеляційного суду про те, що 24/100 частини спірного домоволодіння були придбані за особисті кошти ОСОБА_4, тому в силу вимог ст. 57 СК України є об'єктом особистої приватної власності останнього, ґрунтуються на припущеннях.

У свою чергу суд першої інстанції, правильно визначився із характером спірних правовідносин та нормою матеріального права, яка підлягає застосуванню, надав оцінку усім доказам, зібраним у справі, вірно встановив, що відповідачем не надано доказів, що належна йому частка коштів після продажу квартири АДРЕСА_1 була використана ним для придбання спірного майна, та дійшов правильного висновку про те, що спірне майно є спільним сумісним майном подружжя, право власності на яке в рівних частках має кожний із подружжя.

Відповідно до ст. 339 ЦПК України, установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

З урахуванням наведеного оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції відповідно до приписів ст. 339 ЦПК України підлягає скасуванню із залишенням у силі судових рішень суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 лютого 2015 року скасувати, рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 квітня 2014 року та додаткове рішення цього ж суду від 22 вересня 2014 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В. П. Гончар

Судді: В. І. Амелін

Т. П. Дербенцева

С. О. Карпенко

Д. О. Остапчук