Апеляційний суд Житомирської області
Справа №278/2597/14-ц Головуючий у 1-й інст. Баренко С. Г.
Категорія 41 Доповідач Забродський М. І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді: Забродського М.І.

суддів: Заполовського В.Й., Григорусь Н.Й.

з участю секретаря

судового засідання Кучерявого О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації, стягнення моральної шкоди

за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 28 листопада 2014 року,-

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом в якому просив спростувати та визнати недостовірною інформацію, розповсюджену про його ОСОБА_3 про те, що ним здійснено крадіжки об'єктів державної власності в смт. Новогуйвинське, а саме базу воєнторгу вартістю 20 млн. грн., рибний цех вартістю 5 млн. грн., заправку «Танкіст» вартістю 8 млн. грн., хлібзавод вартістю 200 тис. грн., білліардну (магазин «Діваль») вартістю 300 тис. грн.., магазин (приміщення ПриватБанку та Аптеки) вартістю 300 тис. грн.., цех виготовлення котлів вартістю 1 млн. грн. на загальну суму 34,8 млн. грн., що ним куплено та побудовано будинок на Мальованці вартістю 3 млн. грн., маєток на воєнторзі вартістю 10 млн. грн., садибу в Пряжево вартістю 5 млн. грн., садибу у Вишполі вартістю 5 млн. грн.., загалом на 23 млн. грн..

Судові витрати просив покласти на відповідача.

В обґрунтування позову зазначав, що 26 березня 2014 року близько 07 год. 40 хв. ранку біля прохідної Державного підприємства «Житомирський бронетанковий завод», перед початком робочого дня на підприємстві ОСОБА_3 особисто розповсюджував серед працівників заводу листівки, які містять інформацію, що є неправдивою, порочить честь і гідність позивача як людини та громадянина, а також враховуючи те, що він більше двадцяти років займає посаду директора зазначеного підприємства, завдає шкоди його діловій репутації як керівника одного з найбільших підприємств Житомирської області та принижує авторитет серед підлеглих.

Крім того відповідач безпідставно та протиправно звинуватив ОСОБА_2 в крадіжках об'єктів державної власності, у вимиванні грошових коштів очолюваного ним підприємства на власні потреби з метою купівлі та будівництва нерухомості, що призвело до негативних наслідків для виробництва та соціальних виплат трудовому колективу.

Така інформація, що міститься в розповсюджуваних листівках крім критики та оцінки дій містить конкретні факти та звинувачення, що не відповідають дійсності.

У серпні 2014 року ОСОБА_2 уточнив свої позовні вимоги та просив також стягнути з відповідача 10 000 грн. моральної шкоди.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 28 листопада 2014 року позов задоволено частково.

Визнано недостовірною інформацію про ОСОБА_2, розповсюджену ОСОБА_3, а саме : «ОСОБА_2 поверни вкрадене державі та заводу» база воєнторгу вартістю 20 млн. грн., рибний цех вартістю 5 млн. грн., заправка «Танкіст» - 8 млн. грн., хлібзавод - 200 тис. грн., білліардної (магазин «Діваль»)- 300 тис. грн.., магазин (приміщення ПриватБанку та аптеки) - 300 тис. грн.., цех виготовлення котлів - 1 млн. грн. орієнтовно - 34,8 млн. грн. А також куплено та побудовано ОСОБА_2: будинок на Мальованці-3 млн. грн., маєток на воєнторзі вартістю 10 млн. грн., садибу в Пряжево - 5 млн. грн., садиба у Вишполі - 5 млн. грн.., загалом на 23 млн. грн.. Маєтки та нерухомість це: не проведена модернізація виробництва, нестворені нові виробництва і робочі місця, зарплати робітників, премії, щорічні примусові відпустки за власний рахунок».

Зобов'язано ОСОБА_3 спростувати вказану інформацію у спосіб, аналогічний способу її поширення відповідачем.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 1000 грн. на відшкодування моральної шкоди та 253 грн. 60 коп. судового збору, а всього 1253грн. 60коп.

В решті позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову в позові.

Посилається на те, що судове рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, є незаконним та необґрунтованим, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи.

Зокрема, зазначає, що він як засновник та член ГО «Автомайдан-Житомир» 27 березня 2014 року брав участь у проведенні акції, яка планувалася в цей день щодо демонстрації відео про статки та майна позивача. Проте через агресивні дії ОСОБА_2 та незаконні вказівки своїм підлеглим, які чинили перешкоди, транслювання відео не відбулося.

Тому, 25 березня 2014 року він намагався вручити своє звернення з рядом вимог адресоване директору ДП «Житомирський танковий завод» ОСОБА_2. Проте його не пропустили на територію заводу і 26 березня 2014 року він вимушений був вручити лист-звернення працівникам заводу.

Вважає, що районний суд під час розгляду справи не врахував практику розгляду справ даної категорії, а саме п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року, де роз'яснено, що саме на позивача покладається обов'язок довести факт поширення відомостей, які його порочать, особою, до якої пред'явлений позов.

Проте позивач жодним чином не довів протиправність його дій щодо нього як представника влади та публічної особи - депутата Житомирської обласної ради.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах визначених ст. 303 ЦПК України колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3, розповсюдженням листівки вранці 26 березня 2014 року серед працівників заводу, принизив честь та гідність позивача чим заподіяв йому моральної шкоди.

Проте з таким висновком районного суду колегія суддів не погоджується.

Відповідно до ст.ст. 94,277 ЦК України, ч.4 ст. 32 Конституції України, ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод кожному гарантується право на захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію.

Разом з тим, за змістом зазначених норм законодавства, кожному гарантується право на свободу висловлення поглядів, у тому числі, право поширювати інформацію без втручання органів державної влади, за умови, що вони діють добросовісно і надають правильну і достовірну інформацію, не завдаючи при цьому шкоди репутації окремих осіб і не порушуючи їх прав.

Як роз'яснив Пленум Верховного суду України у п.п. 15, 19 постанови від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності,честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Відповідно до частини другої статті 471 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Таким чином, відповідно до ст. 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критика оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції 26 березня 2014 року ОСОБА_3 вранці, серед працівників ДП «Державний бронетанковий завод» розповсюдив листівки в тексті якої було зазначено, щоб ОСОБА_2 повернув вкрадене державі та заводу, а саме Базу ваєнторга - 20 млн. грн., рибний цех - 5 млн. грн., заправку «Танкіст» - 8 млн. грн., хлібзавод- 200 тис. грн., білліардну (магазин «Діваль»)- 300 тис. грн.,Магазин (Приміщення Приватбанку та Аптеки)-300 грн., цех виготовлення котрлів - 1 млн. грн., орієнтовно - 34,8 млн. грн.

Куплено та побудовано ОСОБА_2 будинок на Мальованці - 3 млн.грн., маєток на Воєнторзі-10 млн.грн., садиба в Пряжево- 5 млн.грн., садиба у Вишполі-5млн.грн. загалом 23 млн.грн. І це все за зарплату?!

Маєтки та нерухомість це:

Непроведена модернізація виробництва, нестворені нові виробництва і робочі місця, зарплати робітників, премії, щорічні примусові відпустки за власний рахунок.

В своїх поясненнях в апеляційному суді позивач ствердив, що саме таким чином він , як співзасновник Громадської організації «Автомайдан» намагався отримати інформацію від ОСОБА_2, як директора заводу, на питання, що містяться в листівках, оскільки його на територію заводу не пропускали. Ці листівки він роздавав окремим працівникам підприємства. У тексті їх він висловлював свої припущення, хоча в послідуючому було відкрито і кримінальне провадження.

Представник позивача у своїх поясненнях також ствердив, що інформація викладена в листівках була припущенням відповідача.

Виходячи з вищенаведеного колегія суддів вважає, що зміст інформації, яка викладена в листівках ОСОБА_3 від 26 березня 2014 року є його оціночним судженням і не є фактичним твердженням. Тому така інформація не порочить честі, гідності й ділової репутації ОСОБА_2

Пленум Верховного Суду України в п. 21 постанови від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності,честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», роз'яснив, що при поширенні недостовірної інформації стосовно життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації(ділі -Декларація), схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість життя.

Зокрема у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі)

У статтях 3,4,6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорення, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

У зв'язку з цим, межа допустимої критики політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

ОСОБА_2 працює на посаді директора ДП «Житомирський бронетанковий завод», обраний депутатом Житомирської обласної ради тобто є публічною особою. Інформація, викладена в листівках, хоча і є оціночним судженням, але вона стосується роботи очолюваного ним підприємства та особистого майнового стану. Відтак позивач підлягає ретельному громадському контролю і може зазнавати гострої та сильної громадської критики.

Виходячи з наведеного колегія суддів вважає, що районний суд належним чином не перевірив доводів відповідача, викладених у його запереченнях на позов та ухвалив судове рішення з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Тому таке рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову.

Водночас колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги про те, що суддя повинна була задовольнити заяву ОСОБА_3 про відвід, є безпідставні, оскільки ті факти що наведені в ній не підтверджені доказами, а відтак є необґрунтованою.

Керуючись ст.ст. 209,303,304,307,309,313,314,316 ЦПК України колегія суддів,-

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 28 листопада 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Відмовити ОСОБА_2 у задоволенні позову до ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації, стягнення моральної шкоди.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Судді: