Справа № 266/5030/14-ц
Провадження № 2/266/193/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.02.2015 року м. Маріуполь

Приморський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого - судді Дзюба М.В.,

при секретарі - Петрухіной Т.Л.,

з участю позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової суми,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду із позовом, в якому зазначив, що 05.07.2005 року між ним та відповідачкою укладений договір купівлі-продажу автомобіля «ДЕУ-Ланос», 2002 року випуску, держномер НОМЕР_1 та відповідачка отримала від нього грошову суму 18 888 гривень, видавши на його ім'я генеральну довіреність на право розпорядження даним автомобілем. Укладання договору купівлі-продажу підтверджується розпискою про отримання грошових коштів. В подальшому, 12.09.2012 року даний автомобіль був вилучений державним виконавцем в межах виконавчого провадження про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором. В добровільному порядку повернути грошові кошти відповідачка відмовляється. Обгрунтовуючи позовні вимоги посиланням на ст..ст. 655, 330, 1046, 1047, 1049-1052 ЦК України, просив суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь грошову суму 18 000 гривень.

В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити. В обґрунтування посилався на те, що на момент придбання ним у відповідачки автомобілю авто перебувало у заставі банку та відповідачка ще тривалий час сплачувала за нього кредит, тому він не міг зняти його з обліку. Факт укладання договору купівлі-продажу автомобілю підтверджується розпискою, написаною відповідачкою власноруч, копію якої він надав суду. Оригіналу розписки не збереглось та в нього він відсутній. В подальшому автомобіль був вилучений державним виконавцем. Вважав, що між ним та відповідачкою був укладений договір купівлі-продажу, договору позики з ОСОБА_2 він не укладав.

Відповідачка ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3 до суду не з'явились, надавши заперечення проти позову та заяву про розгляд справи за їх відсутності. В своїх запереченнях позовні вимоги вважали не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не надано оригіналу розписки, довіреність не є договором купівлі-продажу в розумінні цивільного законодавства, оскільки для такого правочину щодо транспортного засобу вимагається державна реєстрація та позивачем пропущений строк позовної давності для звернення до суду за захистом свого права.

Вислухавши пояснення позивача та дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що позов задоволенню не підлягає та у задоволенні позовних вимог відмовляє з наступних підстав.

Позивач стверджує, що між ним та відповідачкою ОСОБА_2 05.07.2005 року було укладено договір купівлі-продажу автомобіля «ДЕУ-Ланос», 2002 року випуску, держномер НОМЕР_1.

Однак зазначений факт належними та допустимими доказами не підтверджується та спростовується дослідженою судом копією рішення Апеляційного суду Донецької області від 23 жовтня 2013 року, згідно якої рішення Приморського районного суду м.Маріуполя від 06 вересня 2013 року, яким було задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на автомобіль та звільнення його з-під арешту, скасоване із постановленого нового рішення та у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Окрім того, згідно ст..ст.237, 244, 245 ЦК України довіреність - це письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва її інтересів перед третіми особами, ґрунтується на договорі та визначає правовідносини, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчиняти правочини від імені другої сторони, яку вона представляє.

Відповідно до ст..240 ЦК України представник зобов'язаний вчиняти правочин за наданими йому повноваженнями особисто; він може передати своє повноваження частково або в повному обсязі іншій особі, якщо це встановлено договором або законом між особою, яку представляють, і представником, або якщо представник був вимушений до цього з метою охорони інтересів особи, яку він представляє.

За ч.3 ст.238 ЦК України представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Тобто з метою захисту цивільних прав та інтересів того, кого представляють, законом встановлена заборона укладення угоди представником відносно себе особисто або відносно іншої особи, представником якої він є.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою ст..206 цього Кодексу.

За вимогами п.8 Постанови Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року №1388 «Про затвердження Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів» в Україні існує спеціальний порядок переходу права власності на транспортні засоби. Обов'язковою умовою для переходу права власності на транспортний засіб є його попереднє зняття у встановленому законом порядку з обліку в підрозділах Державтоінспекції.

Пунктом 7 цієї ж постанови КМУ №1388 встановлено, що власники транспортних засобів та особи, що експлуатують такі засоби на законних підставах, або їх представники зобов'язані зареєструвати (перереєструвати) транспортні засоби протягом 10 діб після їх придбання... Строк державної реєстрації продовжується у разі подання документів, які підтверджують відсутність можливості своєчасного її проведення власниками транспортних засобів (хвороба, відрядження або інші поважні причини). Забороняється експлуатація транспортних засобів, що не зареєстровані (не перереєстровані) у підрозділах ДАІ.

Зокрема ст..34 Закону України «Про дорожній рух» також передбачає обов'язкову реєстрацію транспортного засобу при вчиненні угоди про його придбання.

Відповідно до ст..37 Закону України «Про дорожній рух» забороняється експлуатація незареєстрованих (не перереєстрованих) транспортних засобів.

Відповідно до ст..328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За ч.4 ст.334 ЦК України, якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Аналізуючи положення діючого законодавства, що регламентує питання, пов'язані із купівлею-продажем транспортних засобів в Україні, суд приходить до висновку, що однією з підстав для набуття права власності на транспортний засіб є укладений у передбаченому законом порядку договір купівлі-продажу такого автотранспортного засобу, який підлягає державній реєстрації. При цьому видачу генеральної довіреності чи передоручення повноважень на транспортний засіб, що був в експлуатації та має особливості цивільного обороту, без укладення договору купівлі-продажу не можна вважати договором, що укладений відповідно до закону та допускає перехід права власності до третіх осіб.

За таких обставин, враховуючи, що спірний транспортний засіб з обліку в органах МРЕВ не знято, перехід права власності від однієї особи до іншої у встановленому законом порядку шляхом перереєстрації в органах ДАІ не відбувся, посилання позивача на те, що він є власником спірного автомобіля на підставі договору купівлі-продажу, суд вважає неспроможними, а посилання в обґрунтування позову на норми ст..655 ЦК України - безпідставними.

Обґрунтування підстав позову нормами ст..ст. 1046, 1047, 1049-1052 К України суд також вважає безпідставним, оскільки вони регламентують питання, пов'язані із укладанням договору позики : форма договору позики, обов'язок позивальника повернути позику, наслідки порушення договору позичальником, оспорювання договору та забезпечення виконання зобов'язання позивальником. В суді позивач сам заперечував укладання між ним та відповідачкою договору позики, стверджуючи, що був укладений саме договір купівлі-продажу, а не позики, та не зміг обґрунтувати своє посилання на ці норми в межах розгляду його позову про стягнення грошової суми.

Стосовно посилання позивача на норми ст..330 ЦК України, то таке обґрунтування підстав позову суд також вважає необґрунтованим, оскільки ОСОБА_1 не може бути визнаний добросовісним набувачем в розумінні цивільного законодавства України.

Так, як слід з роз'яснень, які містяться в п.25 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з'ясування правомочностей продавця на відчуження майна. Відповідач може бути визнаний добросовісним набувачем за умови, що правочин, за яким він набув у володіння спірне майно, відповідає усім ознакам дійсності правочину, за винятком того, що він вчинений при відсутності у продавця права на відчуження.

Як встановлено судом апеляційної інстанції при розгляді цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на автомобіль та звільнення його з-під арешту, позивач користувався спірним автомобілем на підставі тимчасової довіреності; договір купівлі-продажу автомобіля між ним та ОСОБА_2, як це передбачено ст..ст.208, 210 ЦК України і «Порядком державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №1388 від 07.09.1998 року , укладений не був і згідно зі свідоцтвом про реєстрацію даного автомобіля він значиться зареєстрованим на ім'я відповідачки ОСОБА_2.

За таких обставин, посилання позивача в обґрунтування підстав позовних вимог на норми ст.ст.330, 655 ЦК України є безпідставним та судом не приймається.

Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, окрім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичної чи юридичної особи, поданому відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог та на підставі доказів сторін та інших осіб, що приймають участь у справі.

Таким чином, виходячи з наведеного позивачем обґрунтування позову, в межах заявлених ним позовних вимог, правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 у суду не має, а тому у його задоволенні суд відмовляє повністю.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 237, 238, 244, 245, 328, 330, 334, 625, 1046-1052 ЦК України, ст.ст.34, 37 Закону України «Про дорожній рух», пунктами 7-8 Постанови Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року №1388 «Про затвердження Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів», ст. ст. 10, 11, 58-60, 212-215 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової суми в розмірі 18000 гривень - відмовити.

На рішення може бути подана апеляція до Апеляційного суду Донецької області через суд першої інстанції протягом 10 днів з дня його проголошення.

Суддя Дзюба М. В.