Справа № 684/771/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2015 року смт. Стара Синява

Старосинявський районний суд Хмельницької області в складі:

головуючого - судді Сегіна І. Р.

з участю:

секретаря Кушнірук Н.В.,

представників позивача: ОСОБА_1,

ОСОБА_2,

відповідачів: ОСОБА_3,

ОСОБА_4,

представників відповідачів: ОСОБА_5,

ОСОБА_6,

третіх осіб: ОСОБА_7,

ОСОБА_8,

розглянувши в судовому засіданні цивільний позов ОСОБА_9 до ОСОБА_10, ОСОБА_11, Лисанівської сільської ради Старосинявського району, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - ОСОБА_12 та третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ОСОБА_7 та ОСОБА_8 про визнання права власності на нерухоме майно, визнання недійсними правовстановлюючих документів та усунення перешкод в користуванні майном, -

встановив :

ОСОБА_9 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_10, ОСОБА_11, Лисанівської сільської ради про: визнання права власності на 1/3 майна колгоспного двору, за адресою : АДРЕСА_1; визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видане Лисанівською сільською радою Старосинявського району Хмельницької області 24.10.2009 р. на ім'я ОСОБА_3, серія САС №878606; визнання недійсним державного акт на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,121 га для будівництва та обслуговування житлового будинку (кадастровий номер :01:010:0017), серії ЯИ №039515, на ім'я ОСОБА_3 та скасування рішення Лисанівської сільської ради №3 від 17.11.2009 року, в частині вказаної земельної ділянки; визнання недійсним державного акту на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,4587 га для ведення особистого селянського господарства (кадастровий номер :01:010:0016), серії ЯИ №039514, на ім'я ОСОБА_3 та скасування рішення Лисанівської сільської ради №3 від 17.11.2009 року, в частині вказаної земельної ділянки; усунення перешкод позивачці у володінні та користуванні її часткою в житловому будинку з надвірними будівлями і спорудами (садиба) АДРЕСА_1 шляхом: 1) вселення ОСОБА_9 у вказаний житловий будинок; 2) зобов'язання ОСОБА_10 та ОСОБА_11 не чинити ОСОБА_9 перешкод у володінні і користуванні житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами (садиба) АДРЕСА_1.

Позивачка послалась на те, що вона з 19.11.1989 року перебувала з ОСОБА_10 у зареєстрованому шлюбі. 09.01.2014 року рішенням Старосинявського районного суду шлюб між ними було розірвано та ОСОБА_4 чинить перешкоди у доступі до нього та для проведення перепису спільного майна подружжя. Також перешкоди чинить і колишній тесть - ОСОБА_3 Станом на 15.04.1991 року позивачка була зареєстрована, проживала та вела спільне господарство в АДРЕСА_1, з ОСОБА_10 та ОСОБА_11 Згідно по господарських книг Лисанівської сільської ради з 1975 року по 1992 роки, господарство, головою якого являється ОСОБА_3, відносилось до групи колгоспних дворів. Оскільки частка позивачки у майні колгоспного двору не виділена та відповідачі заперечують її право власності, в тому числі і право користування майном колгоспного двору, у зв'язку з чим просить визнати за нею право власності на 1/3 майна вказаного колгоспного двору та визнати недійсними правовстановлюючі документи та усунути перешкод у володінні та користуванні майном.

В судовому засіданні представники позивачки позовні вимоги підтримали та просили позов задовольнити в повному обсязі. Також надали суду заву про те, що розгляд справи за межами процесуальних строків не порушує права позивачки на розумні строки розгляду спору.

Відповідач ОСОБА_4 під час судового розгляду пояснив, що він одружився із позивачкою у 1989 році і тоді ж забрав її проживати в господарство в АДРЕСА_1. Погодився з тим, що позивачка має право на 1/7 частку у спірному будинковолодінні при умові, що вона не буде вселятись у нього. Також зазначив, що позивачка самостійно виселилась із вказаного будинку у жовтні 2013 р., забравши все належне їй майно. В судових дебатах відповідач заперечив проти задоволення позову.

Відповідач ОСОБА_3 під час судового розгляду пояснив, що позивачка почала проживати у вказаному будинку із 1989 року. На момент її поселення будинок вже був збудований та належав до колгоспних дворів. При ній було збудовано лише деякі господарські споруди. Погодився з тим, що позивачка має право на 1/7 частку у спірному будинковолодінні при умові, що вона не буде вселятись у нього. В судових дебатах відповідач заперечив проти задоволення позову.

Представник відповідача - ОСОБА_5 в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позову. Вказав, що позивачка самостійно виселилась із вказаного будинковолодіння, а тому, заявивши такі вимоги, зловживає правом на вселення. Також пояснив, що при вирішенні спору слід враховувати, що ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_13 станом на 15.04.1991 р. також були членами вказаного колгоспного двору. До того ж представник вказав на незначну участь позивачки працею в господарстві двору, а тому вважав, що її частка має бути зменшена. При цьому просив застосувати наслідки спливу позовної давності та відмовити у позові. Також надалв суду заву про те, що розгляд справи за межами процесуальних строків не порушує права відповідача на розумні строки розгляду спору.

Представник Лисанівської сільської ради в удовому засіданні не заперечував щодо задоволення позову. Також пояснив, що у 1991 році будинок АДРЕСА_1 належав колгоспного двору, а книга погосподарського обліку по даному будинковолодінню за 1991 рік в сільській раді не збереглась.

Третя особа ОСОБА_7 висловилась проти задоволення позову. Пояснила, що даний будинок був збудований у 1963 році ще її бабцею. Вона та її син народилась с. Лисанівці у 1964 році та 1985 році відповідно, вони виросли у спірному будинковолодінні. У 1981 році вона виїхала на навчання, у 1985 у неї народився син, а у 1987 році вона з сином знову прописалась у с. Лисанівці у дане будинковолодіння, де жила орієнтовно до 1992 року. На момент одруження позивачки з ОСОБА_10 все вже було збудоване. При позивачці будувались гаражі та літня кухня.

Третя особа ОСОБА_8 підтримав пояснення своєї матері ОСОБА_7

Третя особа ОСОБА_14, будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, жодного разу в судове засідання не з'явився.

В судовому засіданні також дали свідчення свідки ОСОБА_15 та ОСОБА_16, які показали, що коли позивачка вселилась в будинок, то він вже давно був збудований, що позивачка виселилась самостійно і за нею приїхав інший чоловік, також свідки чули, що позивачка була в селі разом з сільським головою та секретарем сільської ради, але її не пустили до будинку.

Суд, заслухавши пояснення сторін, їх представників, третіх осіб, перевіривши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 19.11.1989 року позивачка - ОСОБА_9 уклала шлюб з відповідачем - ОСОБА_10 та переїхала проживати до домогосподарства (колгоспного двору) батьків чоловіка - ОСОБА_11 та ОСОБА_13, що за адресою: АДРЕСА_1. Згідно виписки з погосподарської книги за період 1986-1990 роки (а.с. 207) позивачка - ОСОБА_9 прибула в дане місце проживання 19.11.1989 року.

Відповідно до довідки виконкому Лисанівської сільської ради від 05.11.2014 р. №275 (а.с. 148) та від 17.10.2014 р. №259 (а.с. 98) погосподарська книга №1 по вул. Садовій с. Лисанівці за 1991-1995 р.р. не збереглась. А тому, враховуючи правову позицію Верховного Суд України, висловлену у справі № 6-145цс13 від 15.01.2014 р., встановленню підлягає суспільна група домогосподарства. Відповідно до Вказівок по введенню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджених постановою Держкомстату СРСР від 25.05.90 №69, суспільна група господарств визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім'ї).

Відповідно до Трудової книжки колгоспника №39-55 (а.с. 259) ОСОБА_3 у 1962 році вступив у члени колгоспу та був колгоспником, професія тракторист у колгоспі ім. Ульянова с. Лисанівці, де працював до 1993 року.

Відповідно до довідок виконкому Лисанівської сільської ради Старосинявського району від 02.09.2014 р. № 247 (а.с. 8) та від 10.10.2014 року №298 (а.с. 71), станом на 15.04.1991 року ОСОБА_3 являвся головою домогосподарства (колгоспного двору) за адресою АДРЕСА_1.

Таким чином, суд прийшов до висновку, щодомогосподарство за адресою: АДРЕСА_1, станом на 15.04.1991 р. відносилось до суспільної групи господарств - колгоспний двір.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 120 ЦК УРСР, в редакції станом на 15.04.1991 р., майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності (стаття 112 цього Кодексу). Колгоспний двір може мати у власності підсобне господарство на присадибній ділянці землі, що знаходиться в його користуванні, жилий будинок, продуктивну худобу, птицю та дрібний сільськогосподарський реманент відповідно до статуту колгоспу.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 123 ЦК УРСР, в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Частку працездатного члена двору в майні двору може бути зменшено або у її виділенні зовсім відмовлено в зв'язку з недовгочасним його перебуванням у складі двору або незначною участю своєю працею чи коштами в господарстві двору.

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22.12.1995 р. «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» до правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору.

Тобто, в разі віднесення господарства до колгоспного двору кожен його член має право на частину майна двору в рівних частках.

Таким чином, вбачається, що відповідно до ст. ст. 17, 18 Закону "Про власність" право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частки в його майні.

Відповідно до довідки виконкому Лисанівської сільської ради Старосинявського району від 10.10.2014 року №298 (а.с. 71) станом на 15 квітня 1991 року до складу господарства ОСОБА_3, як голови колгоспного двору за адресою АДРЕСА_1, крім нього самого, входили також його дружина - ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_1; син - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2; невістка - ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3; онук - ОСОБА_14, ІНФОРМАЦІЯ_4, що також стверджується довідкою Лисанівської сільської ради Старосинявського району від 17.10.2014 року №259 (а.с. 98).

Разом з тим, відповідно до ст. 123 ЦК УРСР, в редакції на момент виникнення спірних правовідносин, працездатний член колгоспного двору втрачає право на частку в майні двору, якщо він не менше трьох років підряд не брав участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору. Це правило не застосовується, якщо член двору не брав участі у веденні господарства в зв'язку з призовом на строкову військову службу, навчанням в учбовому закладі або хворобою.

Також у підпунктах а, б абз. 2 п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22.12.1995 р. «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» роз'яснено, що такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали

участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба). Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Відповідно до пояснень сторін, витягів із по господарських книг та паспортних даних ОСОБА_7 та ОСОБА_8 вказані особи народились у с. Лисанівці та від народження проживали у спірному господарстві. У 1981 році ОСОБА_7 вибула на навчання, а у 1989 р. ОСОБА_7 та ОСОБА_8 повернулись у вказане домогосподарство. При цьому відповідно до довідок виконкому Лисанівської сільської ради Старосинявського району від 17.10.2014 року №259 (а.с. 98), від 20.10.2014 р. №307 (а.с. 99), витягу із паспортної книги Лисанівської с.р. (а.с. 142), витягу із по господарської книги вказаного господарства за період 1986 р. - 1990 р. (а.с. 207), довідки від 05.02.2015 р. № 38 та свідчень ОСОБА_7 та ОСОБА_8, вони також були членами вказаного колгоспного двору, які 28.07.1990 року вибули у м. Хмельницький, а 24.04.1991 р. повернулись в с. Лисанівці.

Отже, суд прийшов до висновку, що відповідно до ст. 123 ЦК УРСР та підпунктів а, б абз. 2 п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22.12.1995 р. « Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» ОСОБА_7 та ОСОБА_8 станом на 15.04.1991 р. не втратили право на частку в майні двору.

Враховуючи викладене, суд прийшов до висновку, що право на частку в домогосподарстві (колгоспному дворі) за адресою АДРЕСА_1 станом на 15.04.1991 р. мали: ОСОБА_3, ОСОБА_13, ОСОБА_4, ОСОБА_9, ОСОБА_14, ОСОБА_7 та ОСОБА_8, а тому кожний із них набув 1/7 частку у майні двору.

За приписами статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; одним із способів захисту права є його визнання.

Відповідно до статті 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, за позивачкою належить визнати право власності на 1/7 майна вказаного колишнього колгоспного двору.

Лисанівською сільською радою Старосинявського району Хмельницької області 20.08.2009 року було прийнято рішення №25 (а.с. 14) про оформлення права власності за ОСОБА_11 права власності на буд. АДРЕСА_1. Вказане рішення було прийняте на підставі ст. 1268 ЦК України (прийняття спадщини).

На підставі вказаного рішення, Лисанівською сільською радою 24.10.2009 року видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно - будинок АДРЕСА_1, на ім'я ОСОБА_11, серія САС №878606 (а.с. 12).

Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 319 Цивільного кодексу України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні.

Оскільки свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 24.10.2009 р. серія САС №878606оформлено право власності лише за одним власником, всупереч права інших співвласників, то воно підлягає визнанню недійсним повністю.

До того ж, порядок оформлення права власності на нерухоме майно на момент видачі Лисанівською сільською радою свідоцтва про право власності на нерухоме майно був регламентований Тимчасовим положенням про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затверджений Наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 N 7/5. Пунктом 8.1 вказаного положення визначено в яких випадках право власності на нерухоме майно оформлялось органами місцевого самоврядування. При цьому оформлення права власності органами місцевого самоврядування в порядку спадкування вказаним порядком не було передбачено, що свідчить про те, що Лисанівська сільська рада при видачі спірного свідоцтва діяла всупереч ч. 2 ст. 19 Конституції України.

При вирішені вимог про визнання недійсними державних актів про право власності на земельні ділянки суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 120 ЦУ УРСР колгоспний двір може мати у власності підсобне господарство на присадибній ділянці землі, що знаходиться в його користуванні.

Відповідно до витягу із по господарської книги обліку за 1986р. -1990 р. (а.с. 207) в особистому користуванні спірного домогосподарства знаходилась 0,5 га землі, в тому числі 0,01 га під будівлями.

На підставі рішення Лисанівської сільської ради № 3 від 17.11.2009 р. ОСОБА_11 було оформлено та видано Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку від 27.11.2009 р. серія ЯИ № 039515 (а.с. 22-24), кадастровий №010100017, номер 43, загальною площею 0,1210 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), АДРЕСА_1.

На підставі рішення Лисанівської сільської ради № 3 від 17.11.2009 р. ОСОБА_11 було оформлено та видано Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку від 27.11.2009 р. серія ЯИ № 039514 (а.с. 22-24), кадастровий №010100016, номер 44, загальною площею 0,4587 га для ведення особистого селянського господарства, АДРЕСА_1.

Відповідно до ч. 1 ст. 86 Земельного кодексу України, в редакції станом на листопад 2009 року - момент прийняття сільською радою вказаних рішень та видачі оскаржуваних державних актів, земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність).

Відповідно до п. в ч. 2 ст. 89 Земельного кодексу України у спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки співвласників жилого будинку.

А тому, суд прийшов до висновку, що прийняття Лисанівською сільською радою 17.11.2009 р. рішення №3 про передачу у власність ОСОБА_11 вказаних земельних ділянок в АДРЕСА_1, та видача Державних актів на право приватної власності на земельні ділянки від 27.11.2009 р. серія ЯИ № 039515 та від 27.11.2009 р. серія ЯИ № 039514, проведені всупереч вказаних норм земельного законодавства та прав інших співвласників домогосподарства. А тому вказані державні акти та рішення сільської ради підлягають визнанню недійсними.

Окрім того, судом встановлено, що 09.01.2014 року рішенням Старосинявського районного суду шлюб між ОСОБА_9 та ОСОБА_10 було розірвано.

Місце проживання ОСОБА_9 залишається зареєстрованим в АДРЕСА_1. Позивачка заявляє про намір проживати за вказаною адресою. На даний час відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_3 чинять перешкоди позивачці в користуванні спірним житловим будинком, що стверджується висновком дільничного інспектора міліції Старосинявського РВ УМВС України в Хмельницькій області від 03.10.2014 року (а.с. 69) та довідкою Лисанівської сільської ради Старосинявського району від №229 від 10.09.2014 року (а.с. 10).

Відповідно до ч. 1 ст. 383 Цивільного кодексу України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Статтею 391 Цивільного кодексу України, передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

А тому вимоги про усунення перешкод у володінні та користуванні часткою ОСОБА_9 у будинковолодінні в АДРЕСА_1, підлягають задоволенню.

Твердження представника відповідача про необхідність зменшення частки позивачки суд не знаходить обґрунтованими та не вбачає підстав для відступлення від засад рівності. До того ж, відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, якою передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, суд вважає неможливим розгляд питання про зменшення розміру частки позивачки без пред'явлення такої позовної вимоги в порядку, передбаченому ЦПК України.

Також суд не знаходить підстав для застосування наслідків спливу строку позовної давності, оскільки не вбачає його пропущення у зв'язку з тим, що позивачці стало відомо про порушення її права на частку в будинковолодінні після розлучення з ОСОБА_10 на підставі рішення Старосинявського районного суду від 09.01.2014 р.

Керуючись ст.ст. 19, 41 Конституції України, , ст.ст.120, 123, 126, ЦК України (в ред. 1963р.), ст. ст. 17, 18 Закону "Про власність", ст. 150 Житлового кодексу України, ст.ст. 15,16, 316, 383, 391, 392, Цивільного кодексу України, ст.ст. 86, 89 Земельного кодексу України, ст.ст.10, 11, 60, 61, 88, 174, 212-215 ЦПК , суд -

вирішив:

Позов задовольнити частково.

Визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно - будинок АДРЕСА_1, видане Лисанівською сільською радою Старосинявського району Хмельницької області 24.10.2009 р. на ім'я ОСОБА_3, серія САС №878606.

Визнати за ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3, право власності на 1/7 частку житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами (садиба) АДРЕСА_1.

Визнати недійсним державний акт на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,121 га для будівництва та обслуговування житлового будинку (кадастровий номер :01:010:0017), серії ЯИ №039515, виданий 27.11.2009 р. на ім'я ОСОБА_3 та скасувати рішення Лисанівської сільської ради №3 від 17.11.2009 року, в частині вказаної земельної ділянки.

Визнати недійсним державний акт на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,4587 га для ведення особистого селянського господарства (кадастровий номер :01:010:0016), серії ЯИ №039514, виданий 27.11.2009 р. на ім'я ОСОБА_3 та скасувати рішення Лисанівської сільської ради №3 від 17.11.2009 року, в частині вказаної земельної ділянки.

Усунути перешкоди ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3, у володінні та користуванні її часткою в житловому будинку з надвірними будівлями і спорудами (садиба) АДРЕСА_1 шляхом: вселення ОСОБА_9 у житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами (садиба) АДРЕСА_1; зобов'язання ОСОБА_10 та ОСОБА_11 не чинити ОСОБА_9 перешкод у володінні і користуванні житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами (садиба) АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_11 (ІНФОРМАЦІЯ_6, ідент код НОМЕР_1) на користь ОСОБА_9 (ІНФОРМАЦІЯ_7, ідент код НОМЕР_2) 243,60 грн. судового збору.

Стягнути з ОСОБА_10 (ІНФОРМАЦІЯ_8, ідент. код НОМЕР_3) на користь ОСОБА_9 (ІНФОРМАЦІЯ_7, ідент код НОМЕР_2) 243,60 грн. судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Хмельницької області через Старосинявський районний суд шляхом подачі протягом десяти днів з дня його проголошення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Сегін І.Р.