22-ц/775/168/2015(м)
Головуючий у 1 інстанції Кашицька С.А.
Доповідач Попова С. А.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 січня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого Попової С.А.,

суддів Кочегарової Л.М., Ігнатоля Т.Г.,

при секретарі Брежнєві Д.О.,

розглянувши у судовому засіданні в місті Маріуполі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 22 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» про визнання дій незаконними, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом, уточнивши редакцію позовної заяви в подальшому (а.с. 197), і посилався на наступне. Позивач з грудня 2002 року перебував у трудових відносинах із ПАТ «ММК ім. Ілліча», працюючи на різних посадах, в тому числі з листопада 2011 року начальником бюро (бюро адміністративного контролю) відділу режиму, контролю та профілактики Управління безпеки. Наказом № 71-к від 13.02.2014р. його було звільнено з 14.02.2014р. на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці, підставою до чого став наказ по підприємству № 151 від 01.03.2013 року «Про зміну організаційної структури ПАТ «ММК імені Ілліча», яким передбачалась ліквідація структурного підрозділу Управління безпеки зі штатом 95 одиниць із одночасним утворенням нового підрозділу - Управління безпеки та контролю зі штатом 76 одиниць. Вважає звільнення таким, що не відповідає закону, оскільки: фактично відбулися зміна організаційної структури підприємства, а не зміни в організації виробництва і праці; з моменту утворення Управління безпеки та контролю його штат збільшився з 76 одиниці на момент звільнення позивача до кількісного складу штату понад 100 одиниць, в чому вбачає штучне скорочення; йому не були запропоновані усі вакантні посади на час звільнення; до новостворених підрозділів були набрані зовнішні кандидати, з інших підрозділів підприємства, а не з числа вивільнюваних працівників його Управління безпеки; не дотримані правила переважного права на залишення на роботі його, як сумлінного працівника, до якого застосовувались роботодавцем під час роботи суто заохочувальні міри; профком, який не провів аналіз руху чисельності працівників по старому і новому штатному розкладу, необґрунтовано дав згоду на його звільнення. Враховуючи викладене, просив визнати незаконними дії ПАТ «ММК імені Ілліча» щодо його звільнення, скасувати наказ № 71-к від 13.02.2014р. в частині звільнення його за п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці, поновити його на роботі на посаді начальника бюро (бюро адміністративного контролю) відділу режиму, контролю та профілактики Управління безпеки ПАТ «ММК імені Ілліча», стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з моменту його звільнення з 14.02.2014р. по день постановлення рішення, виходячи із середньоденної заробітної плати - 477,84грн., відшкодувати моральну шкоду, заподіяну душевними стражданнями від порушення роботодавцем його трудових прав, оцінену в сумі 10000грн.

Рішенням Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 22 грудня 2014 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ «ММК ім. Ілліча» про визнання дій незаконними, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та постановити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1 і його представника ОСОБА_3, які підтримали доводи скарги, заперечення проти скарги представника відповідача ПАТ «ММК ім. Ілліча» - Новгородської В.В., дослідивши матеріали справи і обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, за таких підстав.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Як встановлено судом і це вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 перебував з 2002 року у трудових відносинах із ПАТ «ММК ім. Ілліча», працюючи, востаннє, з 14.11.2011р. на посаді начальника бюро (бюро адміністративного контролю) відділу режиму контролю та профілактики Управління безпеки.

01.03.2013р. на підприємстві був виданий наказ генерального директора № 151 «Про зміни організаційної структури ПАТ «ММК імені Ілліча» на підставі рішення наглядової ради № 13 від 28.02.2013р. про затвердження нової організаційної структури товариства (а.с. 154-156). Цим наказом впроваджено зміну в організаційній структурі товариства, зокрема, у п. 2 передбачена ліквідація Управління безпеки, де працював позивач, і у п. 3 визначено створення Управління безпеки та контролю. Штатними розкладами підтверджено ліквідацію 7 відділів Управління безпеки чисельністю штату 95 одиниць і створення нового структурного відділу Управління безпеки та контролю кількісним складом в 5 відділів зі штатом 76 одиниць.

19.03.2013р. ОСОБА_1 під розписку повідомлений про прийдешні зміни організаційної структури підприємства, попереджений про скорочення займаної ним посади начальника бюро адміністративного контролю відділу режиму, контролю та профілактики в складі Управління безпеки і вивільнення працівників не раніше, ніж через два місяці.

Створеною на підприємстві комісією з розгляду кандидатур працівників, що підлягають вивільненню з наступним працевлаштуванням, вчинено ряд дій, в тому числі неодноразове ознайомлення позивача з вакантними посадами в їх динаміці впродовж періоду з березня 2013 року по лютий 2014 року, що втілено в протоколах засідання комісії від 03.04.2013р., 21.05.2013р., 07.08.2013р., 11.09.2013р., 17.12.2013р., 08.01.2014р.

Серед всіх запропонованих в цей час вакансій ОСОБА_1 відмовився, окрім погодження на зайняття ним посади начальника бюро аналізу діяльності відділу спеціалізованого управлінського контролю управління безпеки і контролю (а.с. 98, 101). Але роботодавець відмовив в цьому переведенні з мотивів відсутності у позивача практичного досвіду на протязі 2 років керівника з організації колективної роботи у сфері контролю за виробничою та фінансово-економічною діяльністю на крупному металургійному підприємстві.

Наказом № 71-к від 13.02.2014р. позивач звільнений з роботи за п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці з 14.02.2014р., ознайомлений з наказом, йому вручена трудова книжка і призведено розрахунок.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для звільнення ОСОБА_1 з роботи за п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку зі зміною в організації виробництва і праці, в тому числі скорочення штату працівників, дотримання процедури звільнення і не порушення прав позивача.

З такими висновками суду не можна не погодитись, зважаючи на наступне.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до ч. 2 ст. 40 КЗпП звільнення з підстав, зазначених у п. п. 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Частиною 3 ст. 49-2 КЗпП України передбачено, що одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Відповідно до п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року № 9 (із подальшими змінами), розглядаючи трудові спори, пов'язані із звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.

Суд, з огляду на зібрані докази (зокрема штатні розклади), оцінені в їх сукупності за правилами ст. 212 ЦПК України, встановив, в чому пересвідчилась і колегія суддів, що на підприємстві дійсно мали місце зміни в організації виробництва і праці, у вигляді впровадженої власником зміни внутрішньої (організаційної) структури, викликаної нестабільною економічною ситуацією в країні, і доведено факт скорочення штату працівників внаслідок ліквідації Управління безпеки; роботодавцем дотримано норми законодавства, що регулюють вивільнення працівника, зокрема, попередження не менше ніж за два місяці про наступне вивільнення, пропонування існуючих на підприємстві вакансій, неможливість переведення позивача на керівну посаду в новостворений структурний підрозділ за відсутності практичного керівного досвіду.

Доводи апеляційної скарги позивача про відсутність підстав для скорочення штату працівників не є обгрунтованими.

Відповідно до положень ст. 62, ч. 3 ст. 64 ГК України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, визначає кадрову політику, встановлює чисельність працівників, штатний розпис та підбирає на вакантні посади кваліфікованих спеціалістів, що закріплено і у Статуті ПАТ «ММК ім. Ілліча».

Суд першої інстанції, аналізуючи наведені норми вірно вказав, що в такому спорі не вправі обговорювати доцільність скорочення штату працівників, але має зобов'язання перевірити дотримання процедури звільнення працівника.

Як з'ясовано, позивач з дотриманням порядку у ст. 49-2 КЗпП України був повідомлений під підпис про прийдешнє звільнення.

В дотримання вимог ст. 42 КЗпП України на виконання наказу № 151 від 01.003.2013р. за розпорядженням начальника Управління безпеки і контролю ОСОБА_2 № 191/109-/2 від 01.04.2013р. на підприємстві створена комісія для розгляду кандидатур, які підлягають вивільненню з наступним працевлаштуванням.

Доводи апеляційної скарги позивача на видання цією комісією актів (протоколів засідання), про що йдеться нижче, з перевищенням повноважень не є обгрунтованими, оскільки рішення про створення цієї комісії базується на виданому роботодавцем наказі № 151, схвалене керівництвом підприємства, є чинним і не скасованим у встановленому законом порядку.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на нелегітимність його попередження від 19.03.2013р. про прийдешнє звільнення, через підписання не уповноваженими особами, як вважає позивач, не є слушними, оскільки директору з безпеки ОСОБА_5 за п. 11 наказу № 151 від 01.03.2013р. (а.с. 155-156) першим керівником підприємства поставлено в обов'язок ознайомити підлеглих працівників під підпис з наказом про зміни в організаційній структурі товариства і майбутнє вивільнення працівників, а за п. 7 цього ж наказу стало адміністративно підлеглим цій особі Управління безпеки і контроля (а.с. 16-17, 155-156).

Сповіщення роботодавцем державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників 12.04.2013р. (а.с. 113-115), а не водночас з попередженням позивача 19.03.2014р., зважаючи на фактичне звільнення позивача майже через 11 місяців після такого попередження, не потягло порушень прав позивача. Тому, на погляд колегії суддів, ця обставина не може стати підставою для скасування судового рішення.

Як видно з протоколів засідання комісії з вивільнення працівників від 03.04.2013р., 21.05.2013р., 07.08.2013р., 11.09.2013р., 17.12.2013р., 08.01.2014р. позивачеві пропонувались існуючі на поточний період вакансії, як в новоствореному відділі Управління безпеки і контролю, так і інші вакансії по підприємству, що відзначено відповідно в додатках № 15/1-483 від 01.04.2013р., № 15/1-758 від 15.05.2013р., № 15/1-1442 від 06.08.2013р., № 15/1-1710 від 09.09.2013р., № 06/1917 від 16.12.2013р., № 15/1 від 13.01.2014р.

Списки вакансій відповідають тим, що зазначені у змісті відповідних протоколів і позивач мав змогу пересвідчуватись в їх оригінальності в момент підписання цих протоколів, що не містять будь-яких зауважень позивача з цього приводу. Тим усуваються сумніви, висловлені в апеляційній скарзі позивача, щодо повноти перелічених вакансій, в тому числі і наявність вакансій новоствореного Управління безпеки і контролю.

За наказом № 911 від 09.12.2013р., прийнятим за наслідками вжитих заходів, в тому числі зусиллями профкому, до упередження вивільнення працівників і створення додаткових робочих місць, в управлінні безпеки і контролю створено відділ спеціалізованого управлінського контролю, у складі якого, в тому числі бюро аналізу діяльності, що вбачається з матеріалів справи і підтвердила своїм листом Донецька обласна організація профспілки трудящих металургійної і гірничодобувної промисловості України (а.с. 27-28).

У грудні 2013 року ОСОБА_1 погодився на переведення його на вказану посаду начальника бюро аналізу діяльності в Управлінні безпеки і контролю (а.с. 98, 101). Але роботодавець відмовив в цьому, обґрунтувавши рішення відсутністю практичного досвіду на протязі 2 років керівника з організації колективної роботи у сфері контролю. Згодом підприємство, подовжуючи скорочення штату в напрямку оптимізації і економії фонду оплати праці, взагалі ліквідувало бюро адміністративного контролю в новоствореному Управлінні безпеки і контролю (а.с. 61-65), а також декілька бюро у відділах внутрішньооб'єктового режиму і технічного контролю та відділу внутрішньої безпеки і контролю (а.с. 175-176).

При цьому судом вірно враховано, що роботодавець, реалізуючи кадрову політику, закріплену статутом підприємства, і прагнучи підбору на вакантні посади кваліфікованих спеціалістів, вправі був прийняти таке рішення з переконливим обґрунтуванням.

Із урахуванням чисельності протоколів засідання комісії з працевлаштування, пропонування вакансій впродовж довготривалого часу (майже 11 місяців з моменту попередження до фактичного звільнення), беручи до уваги доступність на підприємстві для вивільнюваних працівників інформації щодо вакансій, чого не заперечував в суді сам позивач, а також зважаючи на відсутність вимог ОСОБА_1, адресованих адміністрації підприємства з березня 2013 року і до моменту його звернення до суду у березні 2014 року, з приводу неповноти наданих відомостей щодо вакансій чи перешкоджання в ознайомленні з їх переліком - заперечення позивача про неповноту переліку наданих йому для ознайомлення вакансій і посилання щодо цього в апеляційній скарзі не є обгрунтованими, бо спростовуються зібраними вищенаведеними матеріалами, що вірно оцінені судом. У взаємопоєднанні з цим колегія суддів не віднаходить порушень норм процесуального закону при вирішенні судом першої інстанції клопотання позивача про огляд книги наказів по особовому складу за період з 01.03.2013р. по 14.02.20014р.

Крім того, як з'ясовано, позивач, в порядку реалізації його права за ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України не звертався за допомогою до державної служби зайнятості та не працевлаштовувався самостійно до сьогодення, як повідомив в суді апеляційної інстанції.

З урахуванням пропонування позивачеві у встановленому порядку існуючих вакансій у новоствореному структурному підрозділі і по всьому комбінату, не вбачається ознак порушення прав позивача прийняттям на роботу зовнішніх кандидатів.

З урахуванням вищенаведеного, не є обгрунтованими доводи позивача про ненадання йому тих вакансій, на які він міг претендувати, неорганізацію його переведення у встановленому законом порядку.

Доводи апеляційної скарги на наявність більшої кількості вакансій (наприклад, 190 вакансій станом на 31.01.2014р., 219 вакансій - на 14.02.2014р.), аніж оприлюднювало підприємство, спростовується принаймні запропонованим позивачеві списком з більшою чисельністю вакансій по комбінату в загальної кількості 252 одиниці, що втілено в протоколі засідання комісії від 08.01.2014р., і який засвідчено підписом позивача (а.с. 102).

У апеляційній скарзі позивач вказує на порушення роботодавцем процедури звільнення, що полягає не в одночасному наданні йому, разом з попередженням від 19.03.2013р., переліку вакансій, а лише за збігом часу - 03.04.2013р.

З огляду на фактичне звільнення ОСОБА_1 майже через 11 місяців після попередження, не можна вважати порушеним його право на можливість залишитись працювати на підприємстві.

Таким чином не встановлено порушень ч. 2 ст. 40 КЗпП України, оскільки звільнення позивача сталося після впевнення про неможливість його переведення, за його згодою, на іншу роботу.

Відтак, суд дійшов вірного висновку про дотримання щодо позивача процедури скорочення штату працівників в сенсі ст. 49-2 КЗпП України.

У січні 2014р. адміністрація ПАТ «ММК ім. Ілліча» спрямувала подання до профспілкової організації про надання дозволу на звільнення позивача за п. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с. 107).

Рішенням засідання профспілкового комітету управління ПАТ «ММК ім. Ілліча», що міститься в протоколі № 129 від 28.01.2014р., надано одноголосну згоду на звільнення ОСОБА_1 (а.с. 110). Це рішення профспілки є чинним, не скасовано у встановленому законом порядку і було прийнято після усунення недоліків і виконання роботодавцем вказівок, що містились в попередньому протоколі профкому № 111 від 04.11.2013р. (а.с. 106). Тобто таке рішення було прийнято з іншими вихідними даними, що не можна віднести до повторного розгляду одного й того ж питання в одній і тій же ситуації, як помилково вважає у змісті апеляційної скарги позивач. У змісті рішення засвідчено, що позивачеві пропонувались вакансії, в тому числі і новоствореному підрозділі Управління безпеки і контролю, від яких він відмовився.

Отже, доводи апеляційної скарги позивача про порушення вимог ст. 43 КЗпП України не знайшли підтвердження.

З витягом з наказу про звільнення від 13.02.2014р. позивач ознайомлений 14.02.2014р., що підтверджено його підписом, як того вимагає трудове законодавство.

У зв'язку з ліквідацією всього структурного підрозділу Управління безпеки і неприйняття за узгодженням працівника і роботодавця пропозиції перевестись на іншу посаду, на яку б конкурентно претендували б і інша або інші кандидати, відсутні підстави вважати порушеним переважне право позивача на зайняття певної вакансії, про що помилково стверджує позивач, вказуючи на недотримання вимог ст. 42 КЗпП України і п. 10.1 Колективного договору ПАТ «ММК ім. Ілліча» (а.с. 138). Суд першої інстанції вірно вмотивував відхилення доводів позову ОСОБА_1 в цій частині.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в достатньому обсязі встановив обставини справи за позовними вимогами ОСОБА_1, відповідні їм правовідносини, поясненням сторін та наданим доказам дав належну оцінку. Суд правильно застосував матеріальний закон, локальні акти підприємства, вимоги ст.ст. 212-214 ЦПК України, дійшов обґрунтованого висновку про законність звільнення позивача з посади начальника бюро (бюро адміністративного контролю) відділу режиму контролю та профілактики Управління безпеки на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку з ліквідацією цього структурного підрозділу, що супроводжувалось скороченням штату працівників, дотримання роботодавцем вимог ч. 2 ст. 40, 43, 49-2 КЗпП України, що є підставою для відмови у задоволенні вимог про визнання незаконними дій роботодавця щодо позивача, поновлення останнього на роботі і скасування наказу про його звільнення, а також стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і відшкодування немайнової шкоди.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції. Ніяких нових обставин чи доказів, які не були предметом розгляду судом першої інстанції та могли б вплинути на правильність висновків та рішення суду позивачем і його представником не надано і в суді апеляційної інстанції.

Порушень норм процесуального права, зокрема на які посилається позивач (порушення принципів змагальності, рівності, процедури доказування, всебічності і повноти; вирішення клопотань про виклик свідків), які б могли призвести до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

За таких обставин, на підставі ст. 308 ЦПК України апеляційна скарга позивача підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 22 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги протягом двадцяти днів безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий

Судді