Провадження №2/761/367/2015
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

10 березня 2015 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Саадулаєва А.І.,

при секретарі Гаркуші Н.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про розірвання договору, стягнення сплаченого авансового внеску, пені, процентів та інфляційних втрат, -

В С Т А Н О В И В :

У липні 2014 року ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1) звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (далі по тексту - відповідач, ФОП ОСОБА_2) про розірвання договору, стягнення сплаченого авансового внеску, пені, процентів та інфляційних втрат.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 24.08.2013 року між сторонами було укладено Договір про виготовлення та послідуючу передачу у власність Замовнику ПВХ конструкцій (вікна металопластикові) (далі по тексту - Договір), відповідно до умов якого 24.08.2013 року позивач передала представнику відповідача готівкою суму авансового платежу у розмірі 4420,00 грн. після узгодження замовлення, що становить 80,27% вартості Договору. Позивачем велися переговори з персоналом відповідача, який наполягав на доплаті за Договором у розмірі 1086,40 грн. Крім того, позивачу було запропоновано провести оплату готівкою або на банківський рахунок особи, яка не є стороною за Договором, однак такі вимоги викликали підозри у позивача. 12.10.2013 року виконавець побажав зробити контрольні заміри по місцю і монтажу і попросив провести доплату за мінусом монтажу - 300,00 грн. Так як позивачу не вдалося отримати від виконавця підтвердження про те, що замовлення розміщене на виробництві, а виконавець здатний виконати свої зобов'язання і не перекладає всі ризики на замовника, то 22.10.2013 року позивачем було направлено до виконавця претензію з метою врегулювання спірних правовідносин. Водночас, позивачем було зазначено, що вона підтверджує свою готовність сплатити суму у розмірі 1086,42 грн. в момент передачі виконавцем у власність виробу не пізніше 28.10.2013 року. В іншому випадку, позивачем було зазначене прохання повернути внесену суму оплати у розмірі 4420,00 грн. до 28.10.2013 року. Проте, претензія ОСОБА_1 залишилась без задоволення, виконавцем було запропоновано заплатити позивачу грошову суму у розмірі 518,00 грн., що суперечить Договору. Таким чином, виконавець свої зобов'язання щодо виготовлення та послідуючої передачі у власність замовнику ПВХ конструкцій не виконав, у зв'язку з чим порушив умови Договору. Враховуючи викладене, позивач просить суд розірвати Договір, стягнути з відповідача 4420,00 грн. сплаченого авансового внеску, за період з 19.10.2013 року по 27.06.2014 року пеню 3% за кожен день прострочення виконання умов Договору у розмірі 42454,50 грн., проценти за користування чужими коштами у розмірі 93,36 грн. та інфляційні втрати у розмірі 495,04 грн. В процесі розгляду справи позивачем неодноразово збільшувались позовні вимоги, з урахуванням останньої заяви про збільшення розміру позовних вимог, позивач просить суд розірвати Договір, укладений між сторонами, стягнути на її користь 4420,00 сплаченого авансового внеску, за період з 19.10.2013 року по 31.10.2014 року пеню 3% за кожен день прострочення виконання умов Договору у розмірі 62442,80 грн., проценти за користування чужими грошовими коштами у розмірі 137,32 грн. та інфляційні втрати за весь час прострочення у розмірі 751,32 грн. Також, позивач просить стягнути на її користь судові витрати, пов'язані із оплатою правової допомоги, у розмірі 1350,00 грн.

В судових засіданнях представники позивача ОСОБА_3 та ОСОБА_4 позовні вимоги підтримали в повному обсязі, з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог, просили позов задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_5 в судове засідання, яке відбулося 10.03.2015 року, не з'явилась, про розгляд справи повідомлялася належним чином, причини неявки в суд не повідомила. В попередніх судових засіданнях заперечувала з приводу задоволення позовних вимог, просила відмовити. Зазначала, що позовні вимоги є незаконними та необґрунтованими з огляду на те, що позивач була вільною у своєму виборі, мала повне право не укладати Договір. В свою чергу, відповідач мав намір належним чином виконати свої зобов'язання, проте, ОСОБА_1 відмовилась від сплати повної вартості замовлених нею виробів, у зв'язку з чим призвела до неможливості виконання зобов'язання у строки, передбачені Договором. З боку відповідача було вжито всіх заходів щодо врегулювання даної ситуації мирним шляхом та належного виконання умов Договору. Відповідач неодноразово телефонував позивачу, щоб знайти компроміс, а також пропонував оплатити борг частинами, про що свідчить лист до ОСОБА_1 від 27.10.2013 року.

Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.

У відповідності з ч. 1 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України № 1618-IV від 18.03.2004 року(далі по тексту - ЦПК України), кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57 ЦПК України).

Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За змістом ч. 4 ст. 60 ЦПК Українидоказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, 24.08.2013 року між сторонами було укладено Договір №ЕН-917-І, відповідно до умов якого відповідач зобов'язався організувати роботи по виготовленню та передачі у власність позивача ПВХ конструкцій, а позивач зобов'язався оплатити та прийняти готові вироби (а.с. 4).

Відповідно до п. 2.1. Договору, загальна вартість Виробів складає 5506,42 грн.

Як вбачається з товарного чеку №126 від 24.08.2013 року, позивачем було сплачено відповідачу 4420,00 грн. (а.с. 5), дана сума зазначена в Договорі, як завдаток (п. 2.2. Договору).

Згідно п. 2.3. Договору, борг до передачі у власність становить 1086,42 грн.

Відповідно до п. 1.2. Договору, Замовник зобов'язується оплатити і прийняти готові вироби згідно умов даного Договору.

Водночас, п. 3.2. Договору передбачено, що після виконання п. 3.1. Договору, Виконавець зобов'язується передати у власність Замовника виготовлені Вироби протягом 40 робочих днів з моменту укладення Договору.

Пунктом 3.1. Договору передбачено, що Замовник зобов'язується сплатити вартість Виробів, що складає 5506,42 грн.

Частиною 1 ст. 626 Цивільного кодексу України № 435-ІV від 16 січня 2003 р. (далі по тексту - ЦК України) передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 2 вказаної статті передбачено, що у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Таким чином, своїм підписом позивач погодила всі умови укладеного між сторонами Договору.

Пунктом 4.1. Договору передбачено, що, у разі внесення Замовником суми завдатку, та подальшим не виконанням п. 3.1. даного Договору (Замовним зобов'язується сплатити вартість Виробів, що складає 5506,42 грн.), завдаток Замовнику не повертається.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 571 ЦК України, якщо порушення зобов'язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора.

Разом з тим, твердження відповідача на те, що останній отримав від позивача грошову суму у вигляді завдатку є такими, що не підтверджуються матеріалами справи.

По-перше, зі змісту листа від 27.10.2013 року, направленого відповідачем позивачу щодо врегулювання спору (а.с. 9), у абзаці №7 зазначено: "Внесенная Вами сумма 4420,00 грн. не является залоговой, а считается авансовой предоплатой". Таким чином, відповідач у порядку досудового врегулювання спору не заперечував з приводу того, що сплачена позивачем сума є авансом.

По-друге, в ч. 2 ст. 571 ЦК України зазначено про те, якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Тобто, ч. 2 ст. 570 ЦК України, визначає презумпцію авансу, який не виконує забезпечувальної функції, а є лише способом платежу і фактично попередньої оплати, а також піддягає поверненню у всіх випадках не виконання або неналежного виконання договору, або його не укладення.

Таким чином, при вирішенні питання щодо стягнення з відповідача авансу у розмірі 4420,00 грн., суд виходить з того, що внесення завдатку як способу виконання зобов'язання може бути лише у випадку наявності зобов'язання.

З укладеного між сторонами Договору вбачається, що передоплата здійснена не на забезпечення виконання зобов'язання, а на оплату замовлення за Договором, тому мова йде про аванс.

З приводу інших заявлених позовний вимог слід зазначити, що такі є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, з огляду на таке.

Пунктом 4.1. Договору передбачено, що, у разі невиконання Замовником п. 3.1., Договір вважається розірваним, і всі його додатки недійсними.

В судовому засіданні встановлено, що сума, зазначена в п. 3.1. Договору, сплачена позивачем не в повному обсязі, у зв'язку з чим не підлягає задоволенню вимога позивача про розірвання договору, оскільки він вже був розірваний з його ініціативи.

Що стосується позовних вимог в частині стягнення з відповідача пені 3% за кожен день прострочення виконання умов Договору, процентів за користування чужими грошовими коштами та інфляційних втрат за весь час прострочення, слід зазначити наступне.

Частина 1 ст. 10 Закону України "Про захист прав споживачів" №1023-ХІІ від 12.05.1991 року (далі по тексту - ЗУ "Про захист прав споживачів")визначає, що споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов'язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим.

Відповідно до ч. 2 ст. 10 ЗУ "Про захист прав споживачів", якщо під час виконання робіт (надання послуг) стане очевидним, що їх не буде виконано з вини виконавця згідно з умовами договору, споживач має право призначити виконавцю відповідний строк для усунення недоліків, а в разі невиконання цієї вимоги у визначений строк - розірвати договір і вимагати відшкодування збитків або доручити виправлення недоліків третій особі за рахунок виконавця.

Згідно ч. 5 ст. 10 ЗУ "Про захист прав споживачів", у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем на адресу відповідача була направлена претензія, зі змісту якої вбачається, що ОСОБА_1 наполягала на виконанні відповідачем зобов'язань протягом трьох днів з дня отримання претензії. Інакше, просила повернути сплачену суму (4420,00 грн.) на її рахунок (а.с. 6).

Слід зазначити, що суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог в цій частині, оскільки з матеріалів справи вбачається, що зобов'язання відповідача не було виконано через порушення зобов'язання позивачем, остання в односторонньому порядку відмовилася від виконання взятих на себе зобов'язань відповідно до умов Договору, п. 3.2. якого передбачено, що після виконання п. 3.1. Договору, Виконавець зобов'язується передати у власність Замовника виготовлені Вироби протягом 40 робочих днів з моменту укладення Договору.

Відповідно до ч. 6 ст. 10 "Про захист прав споживачів", виконавець не несе відповідальності за невиконання, прострочення виконання або інше неналежне виконання зобов'язання та недоліки у виконаних роботах або наданих послугах, якщо доведе, що вони виникли з вини самого споживача чи внаслідок дії непереборної сили.

Таким чином, в силу ч. 6 ст. 10 "Про захист прав споживачів"ФОП ОСОБА_2 не повинен нести відповідальність за невиконання своїх зобов'язань, оскільки строк виконання таких не настав, зважаючи на не виконання позивачем п. 3.1. Договору.

Крім того, п. 4.2. Договору передбачено, що, у разі не виконання п. 3.2., Виконавець зобов'язаний виплатити неустойку у розмірі 0,1% від вартості Договору за кожний день прострочення.

Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Слід зазначити, з матеріалів справи вбачається, що відповідачем вживалися заходи щодо врегулювання правовідносин з позивачем, а саме шляхом направлення листа, зі змісту якого вбачається, що відповідач наголошував на виконанні позивачем п. 3.1. Договору, після виконання якого ОСОБА_1 мала би можливість відстежувати своє замовлення на сайті.

Згідно ч. 1 ст. 614 ЦК України, особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Що стосується стягнення з відповідача судових витрат, пов'язаних із оплатою правової допомоги, зазначаю наступне.

Частиною 1 статті 88 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу (п. 2 ч. 2 ст. 79 ЦПК України).

Згідно з ч. 1 ст. 84 ЦПК України, витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги.

Згідно зазначеної норми, склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входять до предмету доказування по справі.

На підтвердження понесених витрат на правову допомогу ОСОБА_1 надано до суду договір про надання правової допомоги від 12.06.2014 року, Акт №1 від 27.10.2014 року приймання-передачі наданої правової допомоги по Договору про надання правової допомоги від 12.06.2014 року.

Виписка з банківського рахунку від 16.06.2014 року та Виписка з банківського рахунку за 19.08.2014 року підтверджує факт оплати грошової суми у розмірі 1350,00 грн за надання правової допомоги за послуги згідно підпункту 4.3. ст. 4 Договору про надання правової допомоги від 12.06.2014 року.

Статтею 1 Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" №4191-VІ від 20.12.2011 року встановлено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Відповідно до роз'яснень, що містяться в п. 48 Постанови №10 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 р. "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах" витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 вказаної постанови Кабінету Міністрів України, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Що стосується послуг, зазначених в акті приймання-передачі, то вони відшкодуванню не підлягають, оскільки документально не підтверджені, не доведені та не надано належного розрахунку таких витрат.

Крім того, слід зазначити, що акт приймання-передачі датований - 27.10.2014 року, проте, позовна заява підписана 03.07.2014 року безпосередньо позивачем.

Тому, з урахуванням вищевикладеного, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Керуючись ст. ст. 3, 57-61, 208, 209, 213, 214, 215, 218, 223 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 4420 грн. 00 коп.

В іншій частині позову - відмовити.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь державного бюджету судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп.

Рішення може бути оскаржене протягом десяти днів з дня його проголошення, а рішення яке було ухвалено без участі особи, яка її оскаржує протягом десяти днів з дня отримання копії рішення. Апеляційна скарга подається до Апеляційного суду м. Києва через Шевченківський районний суд м. Києва.

Суддя: