Справа № 361/5495/14-ц Головуючий у І інстанції Маценко Н.П.
Провадження № 22-ц/780/196/15 Доповідач у 2 інстанції Я.С. Мельник
Категорія 19 29.01.2015
УХВАЛА

Іменем України

29 січня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Ігнатченко Н.В., Матвієнко Ю.О.,

та секретаря Микитенко Д.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 29 жовтня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу,-

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом, в якому просить визнати недійсними договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,2045 га, що розташована у с. Погреби, Броварського району, Київської області, та договір купівлі-продажу 1/2 частки земельної ділянки площею 0,2253 га, що розташована за тією ж адресою і застосувати наслідки недійсності цих правочинів, повернувши у його власність вказані земельні ділянки, та стягнути солідарно із відповідачів на його користь моральну шкоду у розмірі 50 000 грн.

Позов мотивований тим, що він, з метою виконання боргових зобов'язань за договором позики, спільно із дружиною ОСОБА_3 вирішив продати належні їм земельні ділянки та квартиру. Для цього 15 липня 2013 року він видав на ім'я дружини нотаріально посвідчену довіреність на розпорядження їхнім майном та його продаж.

Вказує, що ОСОБА_3 з часу видачі вказаної довіреності не повідомляла його про укладення будь-яких угод. Однак, у квітні 2014 року він дізнався, що уже не є власником вказаних земельних ділянок, оскільки ОСОБА_3 продала їх їхній дочці - відповідачці ОСОБА_4

Оскаржувані правочини просить визнати недійсними, оскільки вважає, що ці договори не відповідають його внутрішній волі, а ОСОБА_3, на його думку, фактично у змові із ОСОБА_4, переслідуючи мету одержання власної вигоди та уникнення можливого розподілу спільного майна, уклала спірні правочини за ціною набагато нижчою, ніж цього хотів позивач, а коштів від продажу даних земельних ділянок він не отримав, що унеможливило виконання ним своїх обов'язків по договору позики.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 29 жовтня 2014 року у задоволені позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із даним рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, неправильного застосування норм матеріального права та неповного з'ясування судом усіх обставин справи.

У обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що дані правочини були вчинені без його відома та не відповідають його інтересам, а коштів після продажу земельних ділянок відповідачами йому передано не було, що, на його думку, свідчить про злісну змову відповідачів позбавити його права власності на дане майно.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає необхідним апеляційну скаргу відхилити з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у цих сторін виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було надано належних і допустимих доказів щодо наявності змови між відповідачами з метою отримання власної або обопільної вигоди під час укладення спірних договорів купівлі-продажу, а також виникнення негативних наслідків для довірителя після укладення цих правочинів.

Колегія суддів погоджується з такими висновками місцевого суду з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 11 грудня 1985 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу (а. с. 66).

Відповідачка ОСОБА_4 є дочкою сторін у справі (а. с. 57).

Відповідно до договору купівлі-продажу № 5114 від 25 вересня 2008 року, ОСОБА_2 придбав земельну ділянку площею 0,2045 га, що розташована у с. Погреби, Броварського району, Київської області (а. с. 9), а за договором купівлі-продажу від 20 листопада 2007 року ОСОБА_2 придбав ? частину земельної ділянки площею 0,2253 по АДРЕСА_1 (а. с. 11).

15 липня 2013 року ОСОБА_2 своєю довіреністю уповноважив ОСОБА_3 продати належні йому вищевказані земельні ділянки за ціною та на умовах їй відомих, про що свідчить довіреність від 15 липня 2013 року, посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5, зареєстрована у реєстрі № 2267 (а. с. 12).

30 липня 2013 року ОСОБА_3, яка діяла від імені ОСОБА_2, продала відповідачці ОСОБА_4 земельну ділянку 0,2045 га, що розташована у с. Погреби, Київської області (а. с. 8) та ? частину земельної ділянки площею 0,2253 га, що розташована по АДРЕСА_1 (а. с. 10).

11 квітня 2014 року позивач ОСОБА_2 припинив дію вищевказаної довіреності від 15 липня 2013 року на розпорядження рухомим та нерухомим майном, виданої на ім'я ОСОБА_2 (а.с.13).

Згідно із положеннями ч.1 ст. 232 ЦК України, правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.

У п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю.

Тобто, для визнання недійсним правочину, вчиненого в результаті зловмисної домовленості, необхідно встановити факт зловмисної домовленості представника з іншою особою (свідоме вчинення правочину всупереч інтересам довірителя), наявність збитків та причинний зв'язок між зловмисною домовленістю та завданими збитками.

Оскільки, на підтвердження існування такого факту будь-яких належних та допустимих доказів позивачем не надано, а ОСОБА_3, при укладанні спірних правочинів діяла на підставі нотаріально посвідченого доручення та в межах наданих позивачем повноважень то місцевий суд дійшов до обгрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2

Доводи апелянта щодо неотримання ним від ОСОБА_3 грошових коштів за укладеними договорами колегія суддів вважає безпідставними, оскільки жодних вимог щодо їх стягнення з відповідачки ОСОБА_3 позивач не заявляв.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, та не може бути скасовано з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 29 жовтня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: