Справа № 310/5984/13-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

02 лютого 2015 року м.Бердянськ

Бердянський міськрайонний суд Запорізької області

у складі: головуючого -судді Пустовіт З.П.,

при секретарі Гоноболіній О.І.,

з участю представника позивача прокурора Ємельяненко С.А., відповідача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Бердянську цивільну справу за позовом Бердянської міжрайонної прокуратури в інтересах держави до Бердянської міської ради Запорізької області, ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування рішення Бердянської міської ради , визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, повернення земельної ділянки,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2013 року Бердянський міжрайонний прокурор Запорізької області в інтересах держави звернувся до суду з позовом до відповідачів, який уточнив, про визнання незаконним та скасування п.п. 5,5.42 рішення Бердянської міської ради №38 від 28.01.2010 року, визнання недійсним державного акту на земельну ділянку, скасування його державної реєстрації та повернення земельної ділянки, посилаючись на те, що проект відведення земельної ділянки для індивідуального дачного будівництва ОСОБА_1 погоджено та затверджено з порушенням водного, земельного та містобудівного законодавства. Так, земельна ділянка, згідно з положеннями ст. 51 ЗК України, відноситься до земель рекреаційного призначення. Проектна документація з землеустрою щодо відведення зазначеної земельної ділянки затверджена оскаржуваним рішенням Бердянської міської ради без проведення обов'язкової державної експертизи землевпорядної документації. Позитивні висновки про погодження проекту землеустрою щодо відведення у власність відповідачу вищезазначеної земельної ділянки 01.06.2010 року були відкликані управлінням Держкомзему у м. Бердянськ. Під час перевірки прокуратурою також був встановлений факт незаконної видачі Мелітопольським сектором регулювання природокористування Державного управління охорони навколишнього природного середовища в Запорізькій області висновку про погодження матеріалів проекту відведення земельної ділянки № 105 від 20.01.2010 року, на підставі якого ОСОБА_1 було надано у власність земельну ділянку для індивідуального дачного будівництва площею 0,1 га, розташовану в АДРЕСА_1. Відповідно до схеми місцезнаходження виділеної відповідачу земельної ділянки, кадастрового плану проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки, остання знаходиться в межах м. Бердянська, на території Бердянської коси в межах двокілометрової зони прибережної захисної смуги Азовського моря, а тому не могла бути передана у власність. Крім цього, п. 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого Наказом Мінприроди України від 05.11.2004 року № 434, встановлено, що у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлення в натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних об'єктів природоохоронний орган забезпечує її збереження шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо вилучення (викупу), надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених ст. 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України № 486 від 08.05.1996 року «Про затвердження Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них», з урахуванням конкретної ситуації. Відсутність у проектах землеустрою урахування відповідно до ст. 60 ЗК України, ст. 88 ВК України розмірів і меж прибережної захисної смуги Азовського моря унеможливлює відведення такої земельної ділянки. Відповідно до інформації виконавчого комітету Бердянської міської ради від 15.05.2013 року з посиланням на Генеральний план м.Бердянська, затверджений рішенням міської ради №8 від 25.06.2009 року, земельна ділянка по АДРЕСА_1 розміщується на території зелених насаджень загального користування. Також, відповідно до проектних рішень генерального плану розвитку міста будівництво нових дачних районів в межах міста Бердянська не передбачено. Заборона на будівництво нових дачних районів в міських населених пунктах передбачена й п. 3.39 ДБН 360-92 «Планування і забудова міських і сільських поселень».

Ухвалою суду від 26липня 2013 року залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, реєстраційну службу Бердянського міськрайонного управління юстиції та Управління Держземагентства у Бердянському районі.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 27 березня 2014 року в задоволенні позову Бердянського міжрайонного прокурора відмовлено, яке залишено в силі ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 28 травня 2014 року.

Проте ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 жовтня 2014 року зазначені вище судові рішення скасовані, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

У грудні 2014 року Бердянською міжрайонною прокуратурою подано до суду уточнюючу позовну заяву, в якій прокурор остаточно визначився з колом осіб, залишивши тільки відповідачами Бердянську міську ради та ОСОБА_1 без участі третіх осіб та зменшив позовні вимоги, виключивши вимоги щодо зобов'язання управління Держземагентства у Бердянському районі скасувати запис про державну реєстрацію державного акту на земельну ділянку та держану реєстрацію земельної ділянки. Додатково в обґрунтування заявлених вимог позивач послався на правову позицію, викладену в постанові судової палати у господарських справах і судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 02.09.2014 року у справі №3-52гс14 про те, що спірна земельна ділянка не могла передаватися у приватну власність., та на постанову від 21.05.2014 року у справі №6-16цс14: з відсутності землевпорядної документації з землеустрою та встановлення в натурі меж щодо прибережних смуг водних об'єктів, збереження водних об'єктів має бути досягнуто шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених ст.88 Водного кодексу України та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Постанови №486 з урахуванням конкретної ситуації.

У судовому засіданні представник позивача -прокурор Ємельяненко С.А. підтримала уточнену позовну заяву із зазначених у ній підстав, доповіла по суті та просила задовольнити.

Представник відповідача - Бердянської міської ради в судове засідання не з'явився, надіслав лист від 02.02.2015 року, в якому просив розглянути справу за відсутності представника відповідно до закону.

Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні заперечувала проти позову, посилаючись на безпідставність твердження прокурора про належність земельної ділянки до земель рекреаційного призначення, оскільки на момент розробки, погодження і затвердження проекту землеустрою щодо відведення у власність відносилась до земель міста та мала цільове призначення -землі громадської і житлової забудови. А тому порушення вимог ст.9 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації відсутнє. Висновок Мелітопольського сектору регулювання природокористування Державного управління охорони навколишнього природного середовища в Запорізькій області №105 від 20.01.2010 року ніким не оскаржений. На момент передачі земельної ділянки у власність і дотепер документація із землеустрою щодо встановлення меж водоохоронних зон відсутня, а тому визначити розміщення земельної ділянки по АДРЕСА_1 як таку, що знаходиться в межах визначеної ст.88 Водного кодексу України двокілометрової прибережної захисної смуги Азовського моря, неможливо. Згідно довідки управління Держземагентства в Бердянському районі Запорізької області, земельна ділянка по АДРЕСА_1 віднесена до категорії земель рекреаційного призначення. Дача - це об'єкт рекреації, а тому її розташування на землях рекреаційного призначення є цільовим використанням. Крім цього, прокурор не посилається в позові на жодну з підстав, передбачених ст.140 ЗК України, щодо підстав припинення права власності на земельну ж ділянку. Просила в позові відмовити.

Заслухавши представника позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про обґрунтованість позову і наявності підстав для його задоволення, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, відповідач ОСОБА_1 звернулася до органу місцевого самоврядування - Бердянської міської ради щодо надання їй земельної ділянки для індивідуального дачного будівництва в межах норм безоплатної приватизації.

Бердянська міська рада задовольнила її заяву, відповідно до п.п. 5, 5.42 рішення сімдесят восьмої сесії V скликання Бердянської міської ради № 38 від 28.01.2010 року «Про передачу в оренду, продовження терміну розробки проекту відведення та надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок» затверджено проект відведення земельної ділянки та передано ОСОБА_1 у власність земельну ділянку для індивідуального дачного будівництва в межах норм безоплатної приватизації площею 0,1 га, з присвоєнням поштової адреси: АДРЕСА_1.

На підставі даного рішення відповідач отримала державний акт на право власності на вказану земельну ділянку серії ЯК № 822056, акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі 15.04.2010 року за № 43.

Відповідно до положень ст.ст. 13, 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Статтею 2 Закону України «Про охорону земель» визначено, що об'єктом особливої охорони держави є всі землі в межах території України.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з положеннями ст. 84 ЗК України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.

До земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, крім інших, землі водного фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Відповідно до положень статей 19, 20 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі: землі житлової та громадської забудови й землі водного фонду; віднесення їх до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання відповідно до статті 21 ЗК України недійсними рішень про надання земель, угод щодо земельних ділянок, відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною тощо.

Стаття 4 ВК України, пункт "б" частини першої статті 58 ЗК України (у редакціях, які були чинними на час виникнення правовідносин) визначають, що до земель водного фонду належать, зокрема, землі, зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів.

Крім того, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоч і не розташований водний фонд, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню водного фонду.

За положеннями статті 60 ЗК України та статті 88 ВК України (у редакціях, які були чинними на час виникнення правовідносин) уздовж морів та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об'єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги.

Уздовж морів та навколо морських заток і лиманів установлюється прибережна захисна смуга шириною не менше двох кілометрів від урізу води.

Розмір та межі прибережної захисної смуги вздовж морів та навколо морських заток і лиманів установлюються за проектами землеустрою, а в межах населених пунктів - з урахуванням містобудівної документації.

Крім того, за положеннями частини четвертої статті 88 ВК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення правовідносин) у межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням конкретних умов, що склалися.

Згідно з пунктом 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 5 листопада 2004 року № 434, у разі відсутності землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо прибережних захисних смуг водних об'єктів, природоохоронний орган забезпечує їх збереження шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених статтею 88 Водного кодексу України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08.05.96 № 486 "Про затвердження Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них", з урахуванням конкретної ситуації.

Таким чином, землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на які розповсюджується окремий порядок надання та використання.

Згідно з пунктом "ґ" частини третьої статті 83 ЗК України до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, зокрема, землі водного фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Відповідно до положень частини четвертої статті 59 ЗК України (у редакції, яка була чинною на час прийняття рішення про надання земельної ділянки у власність) лише на умовах оренди громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися земельні ділянки прибережних захисних смуг для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо.

Отже, за змістом вищенаведених норм права землі в межах двох кілометрів прибережних захисних смуг уздовж морів не могли передаватись у власність громадян, оскільки є землями водного фонду України.

Тому суд приходить до висновку, що прокурором цілком доведено факт віднесення спірної земельної ділянки на час передачі її у власність до земель водного фонду, щодо яких установлена заборона на передачу у власність.

Крім того, відповідно до пунктів 5, 10 Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.05.1996р. № 486, розміри і межі водоохоронних зон визначаються проектом на основі нормативно-технічної документації, а на землях міст і селищ міського типу розмір водоохоронної зони, як і прибережної захисної смуги, встановлюється відповідно до існуючих на час встановлення водоохоронної зони конкретних умов забудови.

Згідно зі статтею 9 Закону України "Про державну експертизу землевпорядної документації" проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок підлягають обов'язковій державній експертизі, зокрема проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок водного фонду, оздоровчого та рекреаційного призначення.

З огляду на системний аналіз положень вищенаведених норм законодавства при наданні в користування земельних ділянок навколо водних об'єктів, у разі відсутності землевпорядної документації (документації із землеустрою, проекту землеустрою) та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо прибережних захисних смуг водних об'єктів, збереження водних об'єктів повинно бути досягнуто шляхом урахування нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку, з урахуванням конкретної ситуації.

Спірна земельна ділянка розташована в межах двокілометрової зони прибережної захисної смуги Азовського моря.

У листі виконавчого комітету Бердянської міської ради Запорізької області № 05-2886/37 від 15.05.2013 року зазначено, що на підставі проведеного містобудівного аналізу, згідно з Генеральним планом міста Бердянська, який затверджено рішенням шістдесят восьмої сесії Бердянської міської ради V скликання від 25.06.2009р. № 8 встановлено, що спірна земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1, розміщується на території зелених насаджень загального користування.

За змістом статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Зважаючи на встановлені у судовому засіданні обставини, суд дійшов висновку, що під час прийняття п. 5.42 рішення сімдесят восьмої сесії V скликання Бердянської міської ради Запорізької області № 38 від 28.01.2010 року «Про передачу в оренду, продовження терміну розробки проекту відведення та надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок» Бердянською міською радою було порушено вимоги чинного на той час законодавства в частині підстав та порядку надання земельної ділянки у власність відповідачу ОСОБА_1, а тому зазначений пункт рішення є незаконним та підлягає скасуванню, а державний акт на право власності на земельну ділянку, що виданий на підставі вказаного рішення, повинен бути визнаний недійсним.

Суд при цьому не приймає до уваги заперечення відповідача щодо не доведення прокурором віднесення земельної ділянки до земель водного фонду за відсутності відповідного рішення Бердянської міської ради, враховуючи постанову Верховного суду України від 21 травня 2014 року по справі №6-14ц/14, прийнятою з мотивів неоднакового застосування судами законодавства, яка є обов'язковою для суду, в якій вказано, що за змістом зазначених норм права (у редакціях, які були чинними на час виникнення правовідносин) землі під водними об'єктами загальнодержавного значення, зокрема зайняті поверхневими водами: водотоками (річки, струмки), штучні водойми (водосховища, ставки) і канали; іншими водними об'єктами; підземними водами та джерела; внутрішніми морськими водами та територіальним морем, як землі зайняті водним фондом України, а також прибережні захисні смуги вздовж річок (у тому числі струмків та потічків), морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм не могли передаватись у власність громадян, оскільки є землями водного фонду України. Відповідно до положень статті 88 ВК України, Порядку № 434, Постанови № 486 розмір та межі прибережних захисних смуг встановлювались за проектами землеустрою (термін та зміст за статтями 50-54 Закону України «Про землеустрій»), а на землях населених пунктів відповідно до існуючих на час встановлення конкретних умов забудови, а при наданні в користування земельних ділянок навколо зазначених та інших водних об'єктів, у разі відсутності землевпорядної документації (документації із землеустрою, проекту землеустрою) та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо прибережних захисних смуг водних об'єктів, збереження водних об'єктів повинно бути досягнуто шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Постанови № 486 з урахуванням конкретної ситуації.

Крім того, посилання відповідача в запереченнях на те, що при зверненні до суду прокурор не зазначив жодних підстав, передбачених ст. 140 ЗК України, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки ст. 140 ЗК України визначено перелік підстав припинення права власності на земельну ділянку для випадків, коли право власності набуто в передбаченому законом порядку, а не коли особа набула право на земельну ділянку на підставі рішення органу місцевого самоврядування, яке було прийняте з порушенням вимог закону.

У даному випадку предметом судового спору було саме питання законності передачі у власність ОСОБА_1 земельної ділянки, а не вилучення ділянки, набутої на законних підставах. Інші посилання в запереченнях стосовно необґрунтованості позову прокурора не спростовують висновків суду.

Таким чином, суд вважає, що прокурором доведені порушення вимог ст. 88,90 Водного Кодексу України та ст.60 Земельного Кодексу України при винесенні спірного рішення №38 від 28.01.2010р. про затвердження проекту землеустрою про передачу ОСОБА_1 у власність земельної ділянки.

За приписами ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно без достатньої правової підстави, зобов'язана його повернути. Особа зобов'язана повернути майно й тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Спірна земельна ділянка розташована в адміністративних межах м. Бердянська Запорізької області.

Відповідно до положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» з 1 січня 2013 року землі державної та комунальної власності в Україні вважаються розмежованими.

При цьому землями комунальної власності відповідних територіальних громад вважаються землі, розташовані в межах відповідних населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності (ст. 83 ЗК України).

Таким чином, відповідач зобов'язана повернути отриману нею земельну ділянку територіальній громаді м. Бердянська.

Отже, з урахуванням наведеного суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову повністю.

На підставі ч.1 ст.88 ЦПК України з відповідачів в дохід держави підлягає стягненню судовий збір, оскільки прокурор звільнений від його сплати при зверненні до суду.

Керуючись ст. 13,14,19 Конституції України, ст.ст. 10,11,45,57-60,88,212-215 ЦПК України, ст.ст.51,58,59, 60,83,116,118,152 ЗК України, ст.ст.4,88,90 Водного кодексу України, ст.ст.328,1212 ЦК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов Бердянської міжрайонної прокуратури в інтересах держави до Бердянської міської ради Запорізької області, ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування рішення Бердянської міської ради , визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, повернення земельної ділянки задовольнити.

. Визнати незаконним та скасувати п.п.5, 5.42 рішення сімдесят восьмої сесії Бердянської міської ради п'ятого скликання №38 від 28.01.2010 року «Про передачу в оренду, продовження терміну розробки проекту відведення та надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок», яким передана у приватну власність ОСОБА_1 земельна ділянка , площею 0,1 га, для ведення індивідуального дачного будівництва з присвоєнням поштової адреси: АДРЕСА_1.

Визнати недійсним державний акт на право власності серії ЯК № 822056 на земельну ділянку площею 0,1 га, виданого на ім'я ОСОБА_1 для ведення індивідуального дачного будівництва в АДРЕСА_1, кадастровий номер :08:007:0321, вартістю 52430,00 грн.

Зобов'язати ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) повернути земельну ділянку, вартістю 52430,00 грн., площею 0,1 га, яка знаходиться по АДРЕСА_1 Запорізької області, кадастровий номер :08:007:0321, межі якої визначені в державному акті на право власності на землю серії ЯК №822056, виданому ОСОБА_1, територіальній громаді міста Бердянська.

Стягнути з Бердянської міської ради Запорізької області, ОСОБА_1 судовий збір в дохід держави по 365,40 грн. з кожного.

Рішення може бути оскаржено через суд першої інстанції до апеляційного суду Запорізької області шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя:З. П. Пустовіт