АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/1894/15 Головуючий 1 інст. - Кордюкова Ж.І.
Справа № 428/5979/14-ц Доповідач - Бурлака І.В.
Категорія: договірні
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«16» березня 2015 року м. Харків

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого судді: Бурлака І.В.,

Суддів: Карімової Л.В., Яцини В.Б.,

за участю секретаря: Кривошеіної О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, ОСОБА_2 на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 13 січня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу недійсним,-

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулися до суду з зазначеним позовом до ОСОБА_3. В обґрунтування свого позову посилалися на те, що з 1975 року вони проживають в квартирі АДРЕСА_1, яка належить їм з 17 листопада 1997 року на праві спільної сумісної власності. Зазначили, що влітку 2013 року дізнались про те, що на підставі договору купівлі-продажу від 16.03.2006 року їх квартиру продано. Вказали, що на момент укладання цього договору вони знаходилися у вкрай хворобливому стані та підписуючи договір, вважали, що цей договір стосується комунальних послуг. Зазначили, що квартиру вони не передали та грошових коштів від продажу квартири не отримали. Вони продовжують проживати в спірній квартирі, зареєстровані в ній, продовжують сплачувати комунальні послуги. Просили визнати договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 16.03.2006 року недійсним.

Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 13 січня 2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, ОСОБА_2 - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1, ОСОБА_2 подали апеляційну скаргу, в якій просили рішення - скасувати, постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги. При цьому посилалися на неповне з'ясування судом обставин справи, що мають значення для справи, на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права. Вважали, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, не звернув увагу на пояснення свідка - лікаря ОСОБА_4, і як доводи апеляційної скарги виклали позовні вимоги.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв'язку з проведенням антитерористичної операції» та розпорядження голови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про визначення територіальної підсудності справ» від 2 вересня 2014 року № 2710/38-14 розгляд цієї скарги підсудний апеляційному суду Харківської області.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з'явившихся осіб, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2 необхідно задовольнити частково, рішення суду - змінити. При цьому судова колегія виходить з наступного.

Відмовляючи позивачам в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачі не надали належних та допустимих доказів того, що під час підписання вказаного договору вони не могли усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могли керувати ними та строк позовної давності позивачі пропустили і з заявою щодо його поновлення не зверталися.

Проте з таким висновком суду повністю погодитися не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної інстанції та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 16 березня 2006 року між вітчимом ОСОБА_3 - ОСОБА_1, матір'ю ОСОБА_3 -ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі - продажу спірної квартири АДРЕСА_1 за 6109,00 грн. Вказана квартира є двокімнатною, розташована на першому поверсі двоповерхового будинку загальною площею 52,20 кв. м., житловою площею 34, 90 кв. м., яка належить позивачам на підставі свідоцтва № 5673 про право власності на житло, виданого житлово-комунальною конторою концерну «Луганськбуд» 17 листопада 1997 року. Загальна вартість квартири згідно витягу з прав власності на нерухоме майно, виданого Сєвєродонецьким БТІ 14 березня 2006 року за № 10085719 становила 6109, 00 грн. Із договору вбачається, що дієздатність позивачів встановлено. У зв'язку з хворобою позивачів договір підписано позивачами, грошові кошти передано позивачам в присутності приватного нотаріуса Сєвєродонецького міського нотаріального округу ОСОБА_5 за місцем проживання позивачів.

Пунктом 4.4. зазначеного договору передбачено, що за твердженням сторін цей договір не носить характеру фіктивного та удаваного правочину; договір укладено сторонами не під впливом помилки, обману, насильства або тяжких обставин.

Із витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно Сєвєродонецького міського бюро технічної інвентаризації вбачається, спірна квартира зареєстрована за ОСОБА_6 13.04.2006 року.

Статею 204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Доводи представника позивачів стосовно того, що позивачі під час вчинення договору не усвідомлювали значення своїх дій та не могли керувати ними, що правочин не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, що він є фіктивним, тому позов підлягає задоволенню, судовою колегією не приймаються з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 225 ЦК України правочин, вчинений дієздатною фізичною особою, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи в разі, якщо судом буде встановлено, що в момент вчинення правочину вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій ч.1 ст.225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними (постанова Верховного Суду України № 6-131 цс14 від 17.09.2014 року).

Як вбачається з матеріалів справи доказів того, що позивачі під час вчинення договору не усвідомлювали значення своїх дій та не могли керувати ними, матеріали справи не містять і в суді апеляційної інстанції представник позивачів їх не надала.

Пояснення лікаря ОСОБА_4, надані нею в суді першої інстанції і на які посилаються позивачі, не є належними та допустимими доказами на підтвердження неспроможності позивачів в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними в контексті ст. ст. 58, 59 ЦК України.

Процесуальним правом на проведення судово-психіатричної експертизи позивачі не скористалися ані в суді першої інстанції, ані в суді апеляційної інстанції, посилаючись на тяжкий майновий стан.

Проживання позивачів в спірній квартирі після укладання договору купівлі-продажу за усною домовленістю сторін, наявність неприязних відносин, які склалися між ОСОБА_3 та вітчимом не є підставою для визнання договору купівлі-продажу недійсним.

У зв'язку з чим судова колегія вважає, що рішення суду в цій частині є обгрунтованим, зміні або скасуванню не підлягає. Доводи апеляційної скарги висновків суду в цій частині не спростовують.

Проте, судова колегія не погоджується з посиланням суду в рішенні на відмову в задоволенні позову у зв'язку з пропуском строку позовної давності.

Виходячи з контексту ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується до порушеного права.

Між тим, як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом першої інстанції право позивачів не порушено.

Обгрунтованою підставою для відмови в задоволенні позову позивачам за безпідставністю була відсутність порушеного права, тому неправильними є посилання суду на відмову в задоволенні позову у зв'язку з пропуском строку позовної давності, якє підлягає виключенню з мотивувальної частини рішення.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 3 ч. 1 ст. 307, п.4 ч.1 ст. 309, ст. 313, ч.2.ст. 314, ст. ст. 316, 317, 319 ЦПК України судова колегія,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 13 січня 2015 року - змінити, виключивши з мотивувальної частини рішення суду посилання на відмову в задоволенні позову позивачам у зв'язку з пропуском строку позовної давності.

В іншій частині рішення суду - залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя Судді колегії