АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/101/15 Головуючий І інстанції - Омельченко К.О.
Справа №638/7179/13-ц Доповідач - Сащенко І.С.
Категорія: договірні
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - Сащенко І.С.

суддів: - Овсяннікової А.І., Бездітко В.М.,

при секретарі - Стрельченко В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 14 липня 2014 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розірвання договору дарування, визнання права власності та відшкодування моральної шкоди,-

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про розірвання договору дарування, визнання права власності та відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування своїх вимог посилалась на те, що відповідачка є колишньою дружиною її сина ОСОБА_5, інваліда 2 групи з психічного захворювання, який перебуває на обліку у ПНД №3 з 1998 року. 13.10.2001 року між її сином та відповідачкою був укладений шлюб, у 2002 році народився син ОСОБА_6.

Позивачка помилково вважаючи, що для збереження сім'ї свого сина необхідно поліпшити житлові умови, 18.08.2003 року подарувала ОСОБА_4 належні їй на праві власності 68/100 частин спірної квартири. ОСОБА_4 ввела її в оману щодо дійсної мети угоди. В 2005 році шлюб між сином позивачки та відповідачкою було розірвано.

Просила розірвати договір дарування 68/100 частин квартири АДРЕСА_1, визнати за нею право власності на 68/100 частин спірної квартири, визнати ОСОБА_4 такою, що втратила право власності на 68/100 частин вищезазначеної квартири. Стягнути з ОСОБА_4 в рахунок відшкодування моральної шкоди 200000 грн.

В судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити.

Відповідачка та її представники позовні вимоги не визнали.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 14 липня 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено в повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити у справі нове, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, на незаконність та необґрунтованість судового рішення, невідповідність висновку суду фактичним обставинам справи. Зазначає, що при винесенні рішення не враховано, що її син є інвалідом 2 групи з психічного захворювання, якого відповідачка хоче позбавити права власності та інших прав, а посилання в рішенні на те, що саме син винен в розпаді сім'ї є неправильним. Також в рішенні помилково зазначено, що позивачка не зверталася до суду з заявою про поновлення строків.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення осіб, що з'явилися, перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду у відповідності до ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, знаходить апеляційну скаргу не підлягаючою задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 суд першої інстанції виходив з їх необґрунтованості та відповідності спірного правочину положенням ст. 203 ЦК України.

Вказаний висновок судова колегія вважає вірним.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним та обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги та заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Встановлено, що згідно договору дарування, посвідченого 18.08.2003 року державним нотаріусом Першої Харківської ДНК, ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_4 належні їй 68/100 частин квартири АДРЕСА_1 ( т. 1 а.с 15 ).

Інші 32/100 частини вищевказаної квартири на підставі свідоцтва про право власності від 29.01.1997 року належать ОСОБА_5 ( т. 1 а.с. 16 ).

Підстави для визнання договорів недійсними визначені статтями 48-58 ЦК УРСР, чинного на момент укладення спірного договору, й такі підстави повинні мати місце саме на час укладення такого договору.

Згідно ст. 57 ЦК УРСР угода, укладена внаслідок обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною, а також угода, яку громадянин був змушений укласти на вкрай невигідних для себе умовах внаслідок збігу тяжких обставин, може бути визнана недійсною за позовом потерпілого.

Суд першої інстанції, з'ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачка не довела у суді, що зазначений договір дарування частини квартири від 18.08.2003 року був укладений нею під впливом обману та внаслідок збігу тяжких обставин.

Проте, в своїй позовній заяві та в суді апеляційної інстанції ОСОБА_3 наполягала, що про порушення її права відповідачкою їй стало відомо тільки в 2012 році, в зв'язку з чим до виниклих правовідносин має бути застосований ЦК України 2004 року.

Згідно із ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України).

З роз'яснень, які викладені в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Згідно із ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Доказів на підтвердження того, що при укладенні договору дарування не були досягнуті всі суттєві його умови, позивачка помилялася щодо його природи, наслідків, чи відповідачка ввела позивачку в оману, як і доказів наявності підстав для розірвання договору дарування, передбачених ст. 727 ЦК України ОСОБА_3 не надано.

Посилання ОСОБА_3 та її представника в суді апеляційної інстанції на те, що при вирішенні справи не враховано того, що ОСОБА_5 є інвалідом з психічного захворювання, якого відповідачка хоче позбавити власності судовою колегією не приймаються.

Доказів того, що ОСОБА_5, перебуваючи на обліку в психіатричному закладі не здатен через свої психічні вади правильно сприймати обставини, що мають значення для справи, або давати показання стороною не надано. ОСОБА_5 не визнаний в судовому порядку недієздатною особою, йому належить право власності на 32/100 частини спірної квартири і це право ніким не може бути порушене. Посилання в рішенні суду на його пояснення, як свідка відповідає вимогам ст. 50 ЦПК України і ним особисто не оспорюється.

Щодо невирішення судом питання поновлення строків позовної давності, на яке посилається апелянт, судова колегія зазначає наступне. За змістом ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Тобто, позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з'ясувати та зазначити у своєму рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся. У разі, коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності.

Зважаючи на необґрунтованість позовних вимог, суд відмовив в їх задоволенні по суті без посилання на сплив позовної давності

Судом першої інстанції правильно досліджені і оцінені обставини по справі, надані сторонами докази, доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо визнає, що суд першої інстанції постановив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

З огляду на наведене судова колегія приходить до висновку про залишення рішення суду першої інстанції без зміни.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 14 липня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді