АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 552/6214/14-ц Номер провадження 22-ц/786/247/15Головуючий у 1-й інстанції Турченко Т. В. Доповідач ап. інст. Панченко О. О.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого судді: Панченка О.О.,

Суддів: Бутенко С.Б., Пікуля В.П.,

При секретарях: Лимар О.М., Зеленській О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Київського районного суду м. Полтави від 18 листопада 2014 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення боргу, -

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вказаним позовом, мотивуючи його тим, що 03.04.2008 року вона передала ОСОБА_4 194 000 грн. в борг, що підтверджується розпискою. Остання зобов'язувалась повернути їй позичені кошти до 03.04.2010 року. Вказані кошти відповідач ОСОБА_4 використала для придбання квартири. З 26.06.2010 року по січень 2013 року, ОСОБА_4 повернула позивачу 71 000 грн. Вказувала, що рішенням Київського районного суду м. Полтави від 22.04.2013 року, яке набрало законної сили, встановлено, що квартира, на придбання якої були використані кошти, отримані в неї в борг, є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4 тавизнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1. По даній справі відповідач ОСОБА_3 визнав, що 194 000 грн., які ОСОБА_4 отримала у неї, були використані на придбання їхнього спільного майна, але він вважав, що ніяких коштів він повертати їй не повинен. Таким чином позивач вважає, що зазначений договір позики створив обов'язки щодо повернення грошових коштів для обох відповідачів. Тому, просила суд стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на її користь 97 000 грн. та 26 000 грн. відповідно.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 18 листопада 2014 року в задоволенні позову про стягнення боргу відмовлено за безпідставністю.

Вирішено питання щодо стягнення судових витрат.

З рішенням суду не погодилася ОСОБА_2 та подала на нього апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, просить його скасувати, ухваливши нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та доводи апелянта, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення за наступних підстав.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Частиною 1 ст. 310 ЦПК України визначено, що рішення суду підлягає скасуванню в апеляційному порядку із закриттям провадження у справі або залишенням заяви без розгляду з підстав, визначених статтями 205 і 207 цього Кодексу.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 205 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі у зв'язку з відмовою позивача від позову або укладенням мирової угоди сторін, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували в зареєстрованому шлюбі в період з 23 серпня 1998 року по 05 березня 2010 року.

Під час перебування в шлюбі, згідно договору купівлі-продажу цінних паперів №5-345-08 Аре/ДР.077.172/1 від 02.04.2008 року та рішення Київського районного суду м. Полтави від 25.09.2009 року за ОСОБА_4 визнано право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1.

Право власності ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано у встановленому законом порядку ПП ПБТІ «Інвентаризатор» 19.08.2010 року.

На даний час шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 розірвано.

Після розірвання шлюбу 19 квітня 2011 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя, в якому просив суд визнати за ним право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1.

В свою чергу, ОСОБА_4 зверталась в суд з зустрічним позовом до відповідача ОСОБА_3 про визначення часток співвласників квартири з урахуванням коштів, внесених кожним із подружжя у її купівлю та припинення права власності на частку в спільному майні з виплатою на користь ОСОБА_3 компенсації.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 22.04.2013 року (а.с.10-14) визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1. Даним рішенням суду за ОСОБА_4 визнано право власності на 1/2 частину квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 про поділ майна, визначення розміру часток у праві спільної сумісної власності, припинення права власності та визнання за нею права власності на квартиру відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 06.06.2013 року (а.с.32-35) апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено. Рішення Київського районного суду м. Полтави від 22 квітня 2013 року залишено без змін.

В поданій до суду позовній заяві ОСОБА_2 посилається на наявність між нею та відповідачами ОСОБА_3, ОСОБА_4 правовідносин з договору позики на суму 194 000 грн. від 03 квітня 2008 року та наявність у відповідача ОСОБА_3 обов'язку по сплаті боргу в сумі 97 000 грн., та наявність у відповідача ОСОБА_4 з урахуванням повернутих 71 000 грн. обов'язку по сплаті боргу в сумі 26 000 грн. за договором позики, як за зобов'язанням, що виникло в інтересах сім'ї.

Відмовляючи в задоволенні позову, місцевий суд виходив з того, що в силу укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 договору позики обов'язок по поверненню одержаних за договором коштів покладається виключно на ОСОБА_4, оскільки відповідач ОСОБА_3 не є стороною договору позики, а отже, не є позичальником в розумінні статті 1046 ЦК України. При цьому, зазначив, що рішенням Київського районного суду м. Полтави від 22.04.2013 року, яке вступило в законну сулу, встановлено відсутність доказів здійснення ОСОБА_4 розрахунків за позикою, взагалі наявності в неї фінансової можливості здійснити такі розрахунки, що, відповідно до постановленого судом рішення, змусило місцевий суд поставити під сумнів сам факт укладення договору позики.

Проте, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 27 січня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 18 березня 2014 року, у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 за участю третьої особи - ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики відмовлено.

З тексту вказаного рішення, яке 18.03.2014 року набрало законної сили, вбачається, що в поданому до суду позові ОСОБА_2 посилалася на наявність між нею та третьою особою ОСОБА_4 правовідносин з договору позики на суму 194 000 грн. від 03 квітня 2008 року та на наявність у відповідача ОСОБА_3 обов'язку по сплаті ? частини боргу в сумі 97 000 грн. за договором позики, як за зобов'язанням, що виникло в інтересах сім'ї.

У вказаному позові ОСОБА_2 заявлялася аналогічна до теперішньої позовна вимога про стягнення з відповідача ОСОБА_3 суми боргу в розмірі 97 000 грн. за договором позики, як за зобов'язанням, що виникло в інтересах колишньої сім'ї ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Відповідно до ст.61 ч.3 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи.

Згідно із ч.2 ст.223 ЦПК України після набрання рішенням суду законної сили сторони не можуть заявляти ту саму позовну вимогу з тих самих підстав а також оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд розглядає справи на підставі наданих сторонами доказів, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Згідно ст.14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій, посадовий чи службових осіб та громадян і підлягають негайному виконанню на всій території України.

Відповідно до ст.ст. 122 ч.2 п.2, 205 ч.1 п.2 ЦПК України, в Україні діє принцип преюдиціальності судових рішень, за яким судове рішення, яке набрало законної сили не може бути ревізоване або переглянуте іншим судом у іншому процесі з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Враховуючи вищенаведені положення законодавства та обставини справи, ОСОБА_2 позовну вимогу щодо стягнення з відповідача ОСОБА_3 суми боргу висувала через суд (той самий предмет позову) і обґрунтовувала її абсолютно аналогічно (ті самі підстави позову), позов був розглянутий з ухваленням відповідного рішенням суду від 27 січня 2014 року, яким у його задоволенні було відмовлено (а.с. 94-95).

Однак, суд першої інстанції вирішуючи позов ОСОБА_2 у цій частині не взяв до уваги положення п. 2 ч.1 ст. 205 ЦПК України та помилково прийняв рішення в частині позову про стягнення з відповідача ОСОБА_3 суми боргу про відмову у його задоволенні. А тому, колегія суддів вважає, що у вказаній частині провадження у справі слід закрити.

Так, відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України суд закриває провадження у справі, якщо набрало законної сили рішення суду, ухвалене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Разом з цим, висновок місцевого суду про сумнівність укладення спірного договору позики не ґрунтується на законі та носить характер припущення, оскільки вказаний договір підтверджується розпискою, яка за своєю суттю є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

В свою чергу, з вимогою про визнання спірного договору удаваним, фіктивним чи недійсним сторони не зверталися.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти в такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, встановленими договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 540 ЦК України, якщо у зобов'язанні беруть участь кілька кредиторів або кілька боржників, кожний із кредиторів має право вимагати виконання, а кожний із боржників повинен виконати обов'язок у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства.

Оскільки позивачем заявлена позовна вимога про стягнення з ОСОБА_4 суми боргу у розмірі 26 000 грн., то позов підлягає задоволенню лише в межах позовних вимог.

Крім цього, відповідно до ч. 1 та ч. 5 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено… Якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Документальне підтвердження у матеріалах справи знайшла сплата позивачем судового збору за подачу позову лише на суму 243, 60 грн.

Оскільки позов підлягає частковому задоволенню, то недоплачену суму судового збору необхідно стягнути як з ОСОБА_2 так і ОСОБА_4 на користь держави в сумі 777, 87 грн. та 208, 53 грн. відповідно, а з ОСОБА_4 на користь позивача сплачений судовий збір при подачі нею позову в розмірі 51, 50 грн.

Таким чином, неповно з'ясувавши дійсні обставини справи, не давши належної оцінки доказам, суд допустив порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи та відповідно до положень п.4 ч.1. ст. 309 ЦПК України є підставою для його скасування з ухваленням нового рішення про задоволення позову в частині стягнення з ОСОБА_4 боргу за договором позики та закриття провадження у справі в частині позову до ОСОБА_3

Керуючись п.2 ч.1 ст. 205, ст. ст. 303 п.2 ч.1 ст. 307, п. п. 1, 4 ч.1 ст. 309, 314, 315 ЦПК України, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 18 листопада 2014 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 26 000 гривень у рахунок повернення коштів за договором позики та 51, 50 грн. судового збору.

В іншій частині позову відмовити.

Провадження у справі в частині позову до ОСОБА_3 закрити з підстав передбачених п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України.

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на користь держави судовий збір недоплачений ОСОБА_2 при подачі позову в сумі 777, 87 грн. та 208, 53 грн. відповідно.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя : /підпис/ Панченко О.О.

Судді: /підпис/ Бутенко С.Б. /підпис/ Пікуль В.П.

КОПІЯ

ВІРНО: суддя Апеляційного суду

Полтавської області _________________ Панченко О.О.