Номер провадження 2/754/328/15
РІШЕННЯ

Іменем України

28.01.2015 року Деснянський райсуд м.Києва в складі:

головуючого - судді Смирнової Є.П.,

при секретарі Кузьменко А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві

справу за позовом

ОСОБА_1 до

ОСОБА_2, -

про стягнення боргу за договором позики, -

В С Т А Н О В И В :

05.09.2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, в якому просить стягнути з відповідача борг в сумі 525.583 грн. 38 коп., з яких: 375.900 грн. основного боргу та нараховані проценти в сумі 149.683 грн. 38 коп., а також судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 3.654 грн.

При цьому позивач вказує на те, що у жовтні 2009 року ОСОБА_2 позичив у нього 30.000 доларів США, однак, до теперішнього часу відповідач гроші йому не повернув та ухиляється від спілкування з ним.

Крім того, ОСОБА_1 зазначає, що факт отримання вказаних грошей відповідачем підтверджується протоколом допиту потерпілого ОСОБА_2 від 18.04.2010 року у рамках розгляду кримінальної справи № 53-3428. В протоколі зі слів відповідача записано, що він отримав від нього (ОСОБА_1) 30.000 доларів США, які позичив ОСОБА_3 Також, в протоколі записано, що 30.000 доларів США відповідач взяв у ОСОБА_4 та 20.000 доларів - у ОСОБА_5

У рамках досудового розгляду справи № 53-3428 ОСОБА_1 та ОСОБА_4 визнано у якості потерпілих.

Як вказує позивач, протокол допиту потерпілого ОСОБА_2 від 18.04.2010 року у рамках розгляду кримінальної справи № 53-3428 та Постанова про відмову в порушенні кримінальної справи від 17.07.2012 року, відповідно до ст.ст. 1046, 1047 ЦК України, є підтвердженням факту укладення договору позики між ними.

Як зазначає ОСОБА_1, після отримання зазначених доказів він знову звернувся до ОСОБА_2 з вимогою повернути борг, однак, на його звернення повернути борг відповідач гроші не повернув, тому він змушений був звернутися до суду з даним позовом.

Посилаючись на викладені обставини, а також на вимоги ст.ст. 536,1046,1047,1048 ЦК України, ОСОБА_1 просить задовольнити його позовні вимоги.

Під час розгляду справи в суді ОСОБА_1 неодноразово уточнював позовні вимоги. В останніх уточненнях від 28.01.2015 року позивач просить стягнути з відповідача суму боргу, з урахуванням діючого курсу долара США 15,90 грн. за один долар США, та стягнути основний борг в сумі 477.000 грн., а також проценти за користування позикою за період з 28.11.2013 року по 29.01.2015 року, відповідно до ст. 1048 ЦК України, в сумі 52.402 грн. 22 коп., всього - 529.402 грн. 22 коп. (а.с. 78,79-80).

В судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_7 позовні вимоги разом з уточненнями підтримали.

Відповідач ОСОБА_2 проти позову заперечував. При цьому вважав, що доводи позивача про те, що він взяв у нього в борг 30.000 доларів США є безпідставними та просив відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позову.

Крім того, ОСОБА_2 пояснив, що в одній із розмов зі своїм добре знайомим ОСОБА_3 останній розповів йому, що займається новим бізнесом, оптовою торгівлею побутовою хімією і продуктами харчування, однак, йому не вистачає грошей, у зв"язку з чим він постійно позичає їх у своїх знайомих. Під час розмови ОСОБА_3 поцікавився, чи може він (ОСОБА_2) позичити йому гроші під проценти.

Як вказує ОСОБА_2, на той час він був безробітним, але мав деякі заощадження, тому, враховуючи, що вони довгий час були знайомі та великі проценти, які обіцяв йому ОСОБА_3, він погодився позичити ОСОБА_3 гроші. Таким чином, на протязі 2008 року він неодноразово давав у борг ОСОБА_3 гроші (свої та своїх знайомих) під проценти та завжди своєчасно отримував їх.

Відповідач, також, пояснив, що на початку 2009 року в розмові зі своїм добрим знайомим ОСОБА_1 про те, хто і як заробляє собі на життя, він повідомив про ОСОБА_3 та його бізнес і проте, що він (відповідач) дає ОСОБА_3 свої гроші під великі проценти. Через деякий час ОСОБА_1 запропонував йому теж вкласти свої гроші під проценти, на що він (відповідач) погодився за умови, що буди особисто передавати його гроші ОСОБА_3, за що буде мати свою винагороду. При цьому розписку про отримання грошей від ОСОБА_1 для передачі ОСОБА_3 він писати відмовився, оскільки не бажав особисто відповідати за гроші позивача.

Як зазначив відповідач, ОСОБА_1 погодився на таки умови, і періодично передавав йому гроші для ОСОБА_3 у різних сумах, які останній до жовтня 2009 року повертав своєчасно. На початку листопада 2009 року ОСОБА_3 зник зі всіма грошима, про що він відразу повідомив ОСОБА_1 До теперішнього часу місцезнаходження ОСОБА_3 йому невідомо.

Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_2 стверджував, що між ним та ОСОБА_1 відбувся договір комісії, а не позики, як зазначає позивач, тому просить відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позову.

В подальшому ОСОБА_2 в судове засідання не з"явився, про розгляд справи повідомлений належним чином. Враховуючи обставини справи та надані відповідачем письмові та особисті пояснення щодо зазначених позивачем обставин, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідача.

Представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_8 також заперечує проти позову.

При цьому вказує на те, що згідно зазначених позивачем доказів, ОСОБА_2 не позичав у ОСОБА_1 грошові кошти, а отримав їх для передачі ОСОБА_3, з яким мав укласти від свого імені договір позики на вказану суму, за що останній мав сплачувати солідний відсоток, частину якого буде отримувати і відповідач.

На думку ОСОБА_8, ОСОБА_1 передав грошові кошти ОСОБА_2 по договору комісії, а не позики.

Також, представник відповідача просить застосувати до вимог ОСОБА_1 строк позовної давності. При цьому вказує на те, що ОСОБА_1 дізнався про порушення зобов"язання ОСОБА_3 ще наприкінці 2009 року від ОСОБА_2, який повідомив позивачу, що ОСОБА_3 кудись зник разом з його грошима.

На думку ОСОБА_8, зазначені обставини підтверджуються наданою позивачем Постановою про відмову в порушенні кримінальної справи від 17.07.2012 року, а також протоколами допиту потерпілих ОСОБА_1 та ОСОБА_4, іншими матеріалами кримінальної справи № 53-3428. Таким чином, ОСОБА_8 вважає, що строк позовної давності для звернення до суду у позивача закінчився ще наприкінці 2012 року.

Посилаючись на зазначені обставини, а також на те, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови у позові, ОСОБА_8 просить застосувати строк позовної давності та відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позову.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного.

Згідно вимог ст. 1046 ЦК України по договору позики одна сторона передає у власність другій стороні гроші або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов"язується повернути позикодавцю таку ж суму грошей чи рівну кількість речей того ж виду і якості.

Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 2 ст.1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Судом встановлено, що у жовтні 2009 року ОСОБА_1 передав у борг ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 30.000 США, без конкретного визначення строку повернення вказаних грошей. При цьому ні Договір позики, ні якійсь іншій Договір у письмовому вигляді сторонами не укладався.

Вказані обставини підтверджуються, як поясненнями сторін, так і матеріалами справи, в тому числі: протоколами допиту у якості потерпілого ОСОБА_1 від 04.10.2010 року та ОСОБА_4 від 04.10.2010 року, які пояснювали, що неодноразово давали в борг ОСОБА_2 різні суми грошей за винагороду. Останній раз в серпні- вересені 2009 року ОСОБА_2 позичив у них по 30.000 доларів США, у кожного, які не повернув.

Крім того, отримання у ОСОБА_1 у борг грошей в сумі 30.000 доларів США підтверджується протоколом допиту у якості потерпілого ОСОБА_9 від 18.04.2010 року, якій пояснив, що у жовтні 2009 року надав своєму знайомому ОСОБА_3 у борг 100.000 доларів США, які йому добровільно передали для позики ОСОБА_3: 30.000 США - ОСОБА_1, 30.000 США - ОСОБА_4 та 20.000 США - ОСОБА_5, а також Постановою про оголошення обвинуваченого ОСОБА_3 в розшук від 21.04.2010 року, з якої вбачається, що на початку жовтня 2009 року ОСОБА_3 шахрайським шляхом заволодів грошима в сумі 100.000 доларів США, які належать ОСОБА_2, та Постановою про відмову в порушенні кримінальної справи відносно ОСОБА_2 за ознаками злочину, передбаченого ст. 190 КК України, від 17.07.2012 року (а.с.7, 8-10, 46-48,49-51,83).

При цьому доводи ОСОБА_2 про укладання між ним та позивачем у жовтні 2009 року Договору комісії, згідно якого він отримав від ОСОБА_1 гроші в сумі 30.000 доларів США для передачі їх ОСОБА_3 на розвиток його підприємницької діяльності, та мав від цього грошову винагороду, суд до уваги не приймає, оскільки вони спростовуються поясненнями самого відповідача в судовому засіданні та вищезазначеними доказами у справі.

Як вбачається з протоколів допиту потерпілих ОСОБА_1 та ОСОБА_4, останні позичали гроші саме ОСОБА_2 на його особисті потреби.

Крім того, суд враховує, що відповідно до ст. 1011 ЦК України за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов"язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента.

Договір комісії належить до договорів про надання послуг та опосередковує, як правило, відносини торгового посередництва, тобто, відносини по наданню торгівельних послуг.

Статтею 1012 ЦК України визначені умови договору комісії.

Так, договір комісії може бути укладений на визначений строк або без визначення строку, з визначенням або без визначення території його виконання, з умовою чи без умови щодо асортименту товарів, які є предметом комісії.

Комітент може бути зобов"язаний утримуватися від укладення договору комісії з іншими особами.

Істотними умовами договору комісії, за якими комісіонер зобов"язується продати або купити майно, є умови про це майно та його ціну. При цьому не можуть бути передбачені в договорі комісії речі, які не підлягають прийняттю на комісію згідно з нормативними актами України.

Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов до висновку, що Договір комісії між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не укладався, а фактично позивач передав ОСОБА_2 у борг грошові кошти в сумі 30.000 доларів США, з умовою їх повернення через один-два місяці, які на час розгляду справи в суді не повернув.

При таких обставинах суд вважає обґрунтованими вимоги ОСОБА_1 про стягнення з відповідача ОСОБА_2 боргу за договором позики в сумі 30.000 доларів США, що станом на 28.01.2015 року становить 477.000 грн., а також відсотків за користування позикою за період з 28.11.2013 року по 29.01.2015 року, відповідно до ст.1048 ЦК України, в сумі 523.402 грн. 22 коп., всього - 529.402 грн. 22 коп.

Що стосується доводів представника ОСОБА_2 - ОСОБА_8 щодо застосування до вимог позивача строку позовної давності, то суд враховує наступне.

Відповідно до ст.ст. 256, 257, ч.1 ст.261 ЦК України, для звернення до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу встановлюється загальна позовна давність тривалістю у три роки, яка, якщо не встановлено інше,обчислюється з дня, коли особа довідалася або повинна була довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно ч.4,5 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосуванні якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

В обґрунтування своїх доводів про застосування до вимог ОСОБА_1 строку позовної давності представник відповідача ОСОБА_8 вказує на те, що ОСОБА_1 дізнався про порушення зобов"язання ОСОБА_3 ще наприкінці 2009 року від ОСОБА_2, який повідомив позивачу, що ОСОБА_3 кудись зник разом з його грошима.

На думку ОСОБА_8, зазначені обставини підтверджуються наданою позивачем Постановою про відмову в порушенні кримінальної справи від 17.07.2012 року, а також протоколами допиту потерпілих ОСОБА_1 та ОСОБА_4, іншими матеріалами кримінальної справи № 53-3428. Таким чином, ОСОБА_8 вважає, що строк позовної давності для звернення до суду у позивача закінчився ще наприкінці 2012 року.

Проте, вказані доводи представника ОСОБА_2 суд вважає необґрунтованими, виходячи з наступного.

Як встановлено судом, у жовтні 2009 року позивач ОСОБА_1 передав у борг ОСОБА_2 30.000 США, без конкретного визначення строку повернення вказаних грошей. При цьому ні Договір позики, ні якійсь іншій Договір у письмовому вигляді сторонами не укладався.

Частиною 1 ст.218 ЦК України передбачено, що недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-,відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Таким чином, оскільки ні Договір позики, ні якійсь іншій Договір у письмовому вигляді сторонами не укладався, то саме матеріали кримінальної справи, в тому числі і протокол допиту потерпілого ОСОБА_2 у рамках вищезазначеної кримінальної справи могли служити для ОСОБА_1 доказом існування цивільно-правових відносин між ним та відповідачем при розгляді цивільній справі.

Як вбачається із протоколу допиту потерпілого ОСОБА_1 від 04.10.2010 року, позивач дізнався про порушення свого права відповідачем приблизно у лютому-березні 2010 року, коли ОСОБА_2 відмовився від своїх слів, що поверне позичені у нього та ОСОБА_4 гроші (а.с.46-48).

Після відмови ОСОБА_2 повернути борг, позивач разом з іншим потерпілим ОСОБА_4 звернулися з відповідними заявами до Прокуратури Деснянського району м.Києва. Крім того, за заявою ОСОБА_2 від 22.12.2009 року було порушено кримінальну справу за фактом шахрайського заволодіння ОСОБА_3 грошовими коштами в сумі 100.000 доларів США, які належать ОСОБА_2

Як вбачається із Постанови слідчого СВ Деснянського РУ ГУМВС України в м.Києві Іваницького Є.І. від 17.07.2012 року про відмову в порушенні кримінальної справи, відносно ОСОБА_2 в порушенні кримінальної справи за ознаками злочину, передбаченого ст.190 КК України відмовлено за відсутністю складу злочину. При цьому зазначено, що спірні відносини, які склалися між сторонами, відповідно до ст.16 ЦК України, носять цивільно-правовий характер і вирішуються в судовому порядку.

Враховуючи викладені обставини, суд прийшов до висновку про поважність причин, з яких ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом у вересні 2014 року, тому підстав для відмови у позові у зв"язку зі спливом позовної давності, про застосування якої заявлено представником ОСОБА_2 - ОСОБА_8 суд не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 10, 57-60, 88, 213-214, 218 ЦПК України, ст.ст. 16, 256, 257, 267, 509, 536, 610, 1046-1048, 1049, 1051 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 529.402 грн. 22 коп., а також витрати по сплаті судового збору в сумі 3.654 грн., всього - 533.056 грн. 22 коп.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м.Києва через Деснянський районний суд м.Києва протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: Є.П. Смирнова