УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Колодійчука В.М.,
суддів: Висоцької В.С., Гримич М.К., Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім'єю та визнання майна об'єктом права спільної сумісної власності, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Полтавської області від 17 вересня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2011 року ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_4, у якому, уточнивши позовні вимоги, просила встановити факт проживання однією сім'єю з відповідачем у період з грудня 2001 року по грудень 2008 року та визнати самочинно збудований будинок об'єктом спільної сумісної власності, мотивуючи свої вимоги тим, що вона за вказаний період часу проживала однією сім'єю з ОСОБА_4, своїм сином ОСОБА_5, дітьми відповідача ОСОБА_6 та ОСОБА_7 Зазначила, що у період спільного проживання, 29 червня 2005 року вони спільно придбали земельну ділянку, що розташована по АДРЕСА_1 площею 0,0695 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, право власності на яку оформлено у встановленому законом порядку за кожним з них по Ѕ частини. У період з 2006 року по 2009 рік самочинно за спільні кошти проводили будівництво будинку на зазначеній земельній ділянці. На час звернення до суду домоволодіння в експлуатацію не введено. Після закінчення будівництва відповідач почав чинити їй перешкоди для проживання у будинку та користування земельною ділянкою.

Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 02 червня 2014 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Встановлено факт спільного проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 однією сім'єю як чоловік та дружина у період з 01 січня 2004 року по грудень 2008 року.

Визнано самочинно зведений та неприйнятий в експлуатацію будинок з господарськими будівлями, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, об'єктом спільної сумісною власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 17 вересня 2014 року скасовано рішення суду першої інстанції в частині визнання майна об'єктом права спільної сумісної власності, ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанцій норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з доведеності факту проживання позивача однією сім'єю з відповідачем у період з 2001 року по 2008 рік. Також дійшов висновку про визнання спірного домоволодіння спільною сумісною власністю сторін, оскільки факт його будівництва у період їх спільного проживання підтверджується наявними у справі доказами.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині визнання домоволодіння спільною сумісною власністю сторін у справі та ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині, апеляційний суд зазначив, що зазначене домоволодіння збудоване самочинно, в експлуатацію не введене, а тому не може бути предметом поділу, як об'єкт спільної сумісної власності, та зазначив, що у даному випадку позивач має право на звернення до суду з позовними вимогами про визнання за нею права власності на будівельні матеріали або на отримання грошової компенсації за них.

Такі висновки суду апеляційної інстанції є правильними, відповідають матеріалам справи й вимогам закону. При цьому доказам, поданим сторонами, судом дана належна правова оцінка (ст. 212 ЦПК України).

Судом встановлено, що 04 грудня 2001 року було розірвано шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3

29 червня 2005 року ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було придбано придбали земельну ділянку, що розташована по АДРЕСА_1 площею 0,0695 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.

Згідно державних актів про право власності на земельну ділянку, виданих 14 вересня 2005 року, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 належить по Ѕ частини цієї земельної ділянки.

27 листопада 2009 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_9 укладено шлюб (том 1 а. с. 123).

З будівельного паспорту про підведення газу до будинку від 20 листопада 2007 року, робочого проекту газифікації житлового будинку АДРЕСА_1, відомістю на пуск газу та проведення інструктажу з безпечного користування газовими приладами у будинку від 21 листопада 2007 року, листом ПАТ Кременчуцької філії «Полтаваобленерго» про підключення електричної енергії до вказаного будинку 17 листопада 2006 року, актом перевірки та прочистки димових та вентиляційних труб від 25 листопада 2007 року, вбачається, що вказані роботи були проведені у спірному будинку у період до 2007 року включно (том 2 а. с. 3-12).

На даний час будинок в експлуатацію не введено, що також не заперечується сторонами у справі.

Момент виникнення права власності на річ (майно) визначається законом. Зокрема, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна); якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації ̶ з моменту прийняття його до експлуатації; коли ж право власності на нерухоме відповідно до закону підлягає державній реєстрації ̶ з моменту такої реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна) (ст. 331 ЦК України).

Таким чином, із матеріалів справи встановлено, що оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Перевіривши доводи касаційної скарги, дослідивши матеріали справи, суд касаційної інстанції дійшов висновку про її відхилення та залишення без змін рішення апеляційного суду Полтавської області від 17 вересня 2014 року, оскільки воно є законним та обґрунтованим.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення апеляційного суду Полтавської області від 17 вересня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.М. Колодійчук
судді:В.С. Висоцька
М.К. Гримич
О.В. Умнова
І.М. Фаловська