У х в а л а

іменем україни

25 березня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Колодійчука В.М.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, виконавчого комітету Южненської міської ради Одеської області, про визнання договору дарування та свідоцтва про право власності на нерухоме майно недійсними за касаційною скаргою ОСОБА_3, поданою представником - ОСОБА_6, на рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 06 серпня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 05 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2012 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що з 10 липня 1999 року по 21 лютого 2008 року перебував із ОСОБА_4 у зареєстрованому шлюбі. За час шлюбу, 20 березня 2002 року, вони придбали квартиру АДРЕСА_1. Заочним рішенням Южного міського суду Одеської області від 18 січня 2011 року за нею було визнано право особистої приватної власності на зазначену квартиру. У подальшому, 16 червня 2011 року, це заочне рішення було скасовано і рішенням того ж суду від 06 червня 2012 року за нею та ОСОБА_3 визнано право власності по Ѕ частину цієї квартири за кожним, проте рішенням апеляційного суду Одеської області від 13 листопада 2012 року і це рішення скасовано з відмовою у позові. Однак, 08 червня 2011 року, під час чинності рішення суду, яке було у подальшому скасоване, вона подарувала вказану квартиру своєму сину - ОСОБА_5 Посилаючись на відсутність у неї права на відчуження зазначеної вище квартири, позивач просив визнати договір дарування від 08 червня 2012 року та свідоцтво про право власності ОСОБА_5 на спірну квартиру недійсними.

Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 06 серпня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 05 листопада 2014 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_6 - просить скасувати судові рішення, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, й направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що право власності ОСОБА_4 на спірну квартиру виникло на підставі рішення виконавчого комітету Южненської міської ради Одеської області від 21 січня 2010 року після розірвання шлюбу з позивачем, а тому ця квартира не є спільним сумісним майном подружжя і відповідачка мала право відчужувати її ОСОБА_5

Апеляційний суд погодився із мотивами та висновками суду першої інстанції, пославшись також на те, що рішення Южного міського суду Одеської області, яким за ОСОБА_3 визнано право власності на Ѕ частину спірної квартири скасовано апеляційним судом, а інші судові рішення, що підтверджують його право власності на частину цієї квартири, відсутні.

Проте з такими висновками суду апеляційної інстанції погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

За правилами ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст. ст. 58, 59 ЦПК України) і це є її процесуальним обов'язком (ст. ст. 10, 60 ЦПК України).

Судами встановлено, що з 10 липня 1999 року по 21 лютого 2008 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі.

За час шлюбу, 20 березня 2002 року, вони придбали квартиру АДРЕСА_1 за договором купівлі-продажу.

04 травня 2011 року на підставі рішення виконавчого комітету Южненської міської ради Одеської області від 21 січня 2010 року ОСОБА_4 отримала свідоцтво про право власності на зазначену квартиру у зв'язку з реконструкцією (збільшені загальна та житлова площі, змінена конфігурація приміщень).

При цьому заочним рішенням Южного міського суду Одеської області від 18 січня 2011 року за нею було визнано право особистої приватної власності на зазначену квартиру. У подальшому, 16 червня 2011 року це заочне рішення було скасовано і рішенням того ж суду від 06 червня 2012 року за нею визнано право власності лише на 1/2 частину цієї квартири.

08 червня 2011 року ОСОБА_4 подарувала вказану вище квартиру ОСОБА_5

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 13 листопада 2012 року зазначене вище рішення районного суду від 06 червня 2012 року було скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_4 про визнання права особистої приватної власності на спірну квартиру та зустрічного позову ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/2 частину цієї квартири відмовлено у зв'язку з тим, що квартира відчужена ОСОБА_5

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 посилався на те, що, оскільки рішення суду про визнання за ОСОБА_4 права особистої приватної власності на спірну квартиру скасовано, вона не мала права її відчужувати.

Відповідно до ч. 1 ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Висновок апеляційного суду про те, що відповідачка набула право власності на спірну квартиру на підставі рішення виконавчого комітету Южненської міської ради Одеської області від 21 січня 2010 року та виданого на підставі цього рішення свідоцтва про право власності є передчасним, оскільки право спільної сумісної власності на цю квартиру сторони набули 20 березня 2002 року за час шлюбу як подружжя на підставі договору купівлі-продажу, а нове свідоцтво про право власності їй було видано у зв'язку зі зміною конфігурації приміщень.

Суд апеляційної інстанції не врахував презумпції спільності майна подружжя, у порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України не перевірив посилань апеляційної скарги та не встановив обставин придбання квартири в особисту приватну власність ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного під час шлюбу з позивачем, та не врахував того, що нове свідоцтво про право власності на квартиру відповідачка отримала у зв'язку з переплануванням квартири, яке не відміняє права спільної сумісної власності колишнього подружжя щодо неї.

Крім того, апеляційний суд не врахував того, що зі скасуванням судового рішення втрачаються ті правові наслідки, які з нього випливають, а також відсутні такі властивості законної сили рішення суду як преюдиційність, виконуваність та загальнообов'язковість.

Так, заочне рішення Южного міського суду Одеської області від 18 січня 2011 року, яким за ОСОБА_4 визнано право особистої приватної власності на спірну квартиру було скасовано ухвалою цього ж суду від 16 червня 2011 року, а справу призначено до розгляду в судовому засіданні. У подальшому у задоволенні її позову було відмовлено. Отже, ОСОБА_4 не набула права особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові № 6-52цс14 від 11 червня 2014 року, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Таким чином, суд апеляційної інстанції передчасно залишив рішення районного суду без змін, оскільки не встановив фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, та норми права, які регулюють ці правовідносини, не перевірив доводів та наданих сторонами доказів, не перевірив правильності й справедливості рішення суду першої інстанції.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом апеляційної інстанції не встановлені, ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 212 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для її скасування.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану представником - ОСОБА_6, задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Одеської області від 05 листопада 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

В.М. Колодійчук

О.В. Умнова

І.М. Фаловська