АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1265/15 Справа № 201/1819/14 Головуючий у 1 й інстанції - Ткаченко Н.В. Доповідач - Черненкова Л.А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2015 року м. Дніпропетровськ

Судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді - Черненкової Л.А.

суддів - Пономарь З.М., Петешенкової М.Ю.

при секретарі - Яловій Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03 грудня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання недійсним правочину, визнання недійсним свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, розподіл майна та визначення порядку користування ним, -

В С Т А Н О В И Л А:

08 лютого 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зазначеним позовом, за яким просила суд визнати недійсним правочин від 03.10.2013 року про відчуження ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 автомобіля ВАЗ 21104, визнати недійсним свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 від 03.10.2013 року за ОСОБА_5, визнати за ОСОБА_2 права власності на 2/3 частини цього автомобіля та визначення порядку користування автомобілем: січень, березень, травень, липень, вересень, листопад - використання автомобілю ОСОБА_2, а лютий, квітень, червень, серпень, жовтень, грудень - використання автомобілю ОСОБА_4 Уточнені позовні вимоги, де відповідачем зазначена і ОСОБА_5 надійшли до суду 22.09.2014 року. В обґрунтування позовних вимог позивач в позовній заяві посилалася на те, що між нею та ОСОБА_4 04.03.1995 року був зареєстрований шлюб, який розірвано рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 03.10.2013 року (набуло законної сили 15.10.2013 року). В період шлюбу сторони придбали в кредит у 2006 році автомобіль НОМЕР_1, який був зареєстрований на ОСОБА_4, що вбачається зі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 15.08.2006 року. На укладення кредитного договору і договору застави була отримана її згода, про що є відповідна розписка на кредитному договорі, а також надана нотаріальна згода при укладенні договору застави. Пунктом 10.5. договору застави передбачено, що автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя. Зобов'язання по кредитному договору на момент розірвання шлюбу були виконані. Погашався кредит здебільшого за кошти батьків позивача. З колишнім чоловіком не досягнуто згоди щодо грошової компенсації вартості автомобілю, тому з урахуванням позиції у п. 25 Постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 року, просить визначити частки у цьому майні. Стверджує, що спірний автомобіль 03.10.2013 року відчужений ОСОБА_4 без її відома на користь племінниці відповідача - ОСОБА_5, на яку він і зареєстрований, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 від 03.10.2013 року. Про це вона дізналася в ході розгляду даної справи судом. Шлюбні відносини припинилися з травня 2013 року, подружжя разом не проживали, тому правочин від 03.10.2013 року не міг бути укладений за її згодою та в інтересах сім'ї. Такий правочин суперечить закону та порушує її права на частку майна у спільній сумісній власності, тому підлягає визнанню недійсним. З цих же підстав підлягає визнанню недійсним свідоцтво про реєстрацію спірного транспортного засобу. Посилаючись на норми ст.ст. 60, 63, 68 СК України вважає, що автомобіль підлягає поділу шляхом визначення часток в свідоцтві про державну реєстрацію транспортного засобу. А у зв'язку з тим, що діти проживають разом із позивачем, знаходяться на її утриманні, є підстави відповідно до ч. 3 ст. 70 СК України збільшити її частку до 2/3 у спільному майні. Також слід визначити порядок його користування з урахуванням інтересів дітей. Враховуючи викладене, просила суд позов задовольнити.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03 грудня 2014 року ухвалено: позовні вимоги ОСОБА_2 - задовольнити частково; поділити спільне майно подружжя, а саме автомобіль марки ВАЗ 21104, 2006 року випуску, легковий седан-В, номер кузова НОМЕР_5, д/н НОМЕР_2, між ОСОБА_2 та ОСОБА_4; визначити за ОСОБА_2 та ОСОБА_4 за кожним право власності на 1/2 частину вказаного автомобілю, залишивши його у спільній частковій власності; у задоволенні іншої частини вимог ОСОБА_2 - відмовити; стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 243грн.60коп.; стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 243грн.60коп.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 просить рішення суду змінити, визнати недійсним вчинений 03.10.2013 року правочин з відчуження ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 автомобіля ВАЗ 21104 2006 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_3; визнати недійсним свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 від 03.10.2013 року, оформлене на ОСОБА_5; визнати за ОСОБА_2 право власності на 2/3 частини автомобіля ВАЗ 21104 2006 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_3; визначити наступний порядок користування автомобілем ВАЗ 21104 2006 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_3: січень, березень, травень, липень, вересень, листопад - автомобіль використовує позивач ОСОБА_2, лютий, квітень, червень, серпень, жовтень, грудень - автомобіль використовує відповідач ОСОБА_4, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах та межах позовних вимог, дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно відхилити з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 04.03.1995 року по 15.10.2013 року. Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 03.10.2013 року, яке набрало законної сили 15.10.2013 року, шлюб розірвано. Фактичні шлюбні відносини припинилися в травні 2013 року, що встановлено судом при розгляді справи про розірвання шлюбу та не заперечується сторонами. Від шлюбу народилося двоє дітей: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 (вже повнолітня) та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 (малолітня), що підтверджується копіями свідоцтв про народження. Під час перебування у шлюбі, а саме 15.08.2006 року, між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № DN10AK01960219, згідно якого банк надав ОСОБА_4 кошти в сумі 34 380 грн. у вигляді кредитної лінії на строк з 15.08.2006 року по 15.08.2011 року шляхом перерахування на р/р ТОАВ «Авто-технологія» для купівлі автомобіля, а також 11 095 грн.50коп. на сплату страхових платежів, зі сплатою за користування кредитом відсотків в розмірі 1,32%. Також між тими ж сторонами був укладений договір застави, предметом якого став спірний автомобіль - ВАЗ 21104, випуску 2006 року випуску, легковий седан-В, номер кузова НОМЕР_5, д/н НОМЕР_2. В пункті 10.5. договору застави вказано, що автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя та передається у заставу за письмовою нотаріально посвідченою згодою другого з подружжя. Як вбачається з довідки-рахунку № 323944 ТОВ «Автоімпортсервіс» від 03.10.2013 року даний автомобіль був придбаний ОСОБА_5 за 41 403 грн.47коп. Право власності ОСОБА_5 підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію від 03.10.2013 року НОМЕР_4.

Задовольняючи частково позовні вимоги, районний суд виходив з того, що автомобіль придбаний у період шлюбу, а тому відповідно до ст.ст. 60, 61, 63 СК України, має правовий режим спільного сумісного майна. Матеріалами справи підтверджується, що спірне майно - автомобіль марки ВАЗ 21104, 2006 року випуску, легковий седан-В, номер кузова НОМЕР_5, д/н НОМЕР_2, проданий відповідачем 03.10.2013 року у період коли сторони не підтримували сімейних стосунків, що вбачається із рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 03.10.2013 року про розірвання шлюбу та не заперечується сторонами. Відчуження автомобілю здійснено прямо у той день, коли судом винесено рішення про розірвання шлюбу, таке відчуження відповідачем зроблено без відома позивачки. Коштів від його подальшого відчуження позивачка не отримувала, що останнім і не заперечується. Враховуючи, викладене та беручи до уваги, що спірний автомобіль було продано ОСОБА_4 через ТОВ «Автоімпортсервіс» за 41 403 грн.74коп. ОСОБА_5, приймаючи до уваги також те, що спірний автомобіль є неподільною річчю, враховуючи вимогу позивачки щодо визначення ідеальних часток, суд вважає за можливе розподілити майно подружжя шляхом визначення ідеальних часток. Суд вважає, що позивачкою не доведена належними доказами підставність визначення за нею права на 2/3 частини. В позовній заяві вказано, що позивачка претендує на 2/3 частини автомобілю тому, що діти проживають із нею, вона не отримує достатніх аліментів, самостійно утримує дітей. Проте жодними доказами у відповідності до вимог ст. ст. 57, 60 ЦПК України дані доводи не підтверджено. До того, ж дочка ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, вже є повнолітньою. Доказів, що підтверджують необхідність її подальшого утримання суду не надано. Таким чином, суд доходить висновку про рівність часток сторін у спірному майні і автомобіль слід розділити, визначивши по 1/2 ідеальної частки за кожним. Що стосується позовних вимог про визнання недійсним правочину від 03.10.2013 року про відчуження ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 автомобіля ВАЗ 21104, 2006 року випуску, д/н НОМЕР_3, визнання недійсним свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 від 03.10.2013 року за ОСОБА_5, то суд не вбачає підстав для їх задоволення. Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсною оспорюванної угоди автомобіля позивач зазначила його як «правочин» і не вказала, який саме правочин, зокрема, і при уточненні позовних вимог 22.09.2014 року. Суд вважає, що позивачка обрала невірний спосіб захисту свого права (ст. 16 ЦК України), тому в цій частині у такому захисті їй слід відмовити. Стосовно вимог про визнання недійсним свідоцтва про державну реєстрацію, суд зазначає, що само по собі свідоцтво про реєстрацію є документом, що підтверджує постановку на облік транспортного засобу в органах Державтоінспекції, не є правочином, тому не має юридичних наслідків, у зв'язку із чим не може бути визнаний недійсним на підставі ст. ст. 203, 205 ЦК України. Щодо позовних вимог про визначення порядку користування автомобілем за яким позивачка просить суд визначити спосіб використання автомобіля (встановити графік). Проте з матеріалів справи не вбачається, що між сторонами був раніше встановлений будь-який спосіб використання та він порушується якоюсь із сторін. До компетенції суду відноситься захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Отже, суд не є органом, який встановлює правовідносини між сторонами, а є органом судочинства, що вирішує спори у встановлений законом спосіб. Тому суд вважає дані вимоги передчасними, внаслідок чого такими, що не підлягають задоволенню. Обговорюючи питання розподілу судових витрат, суд на підставі ст. 88 ЦПК України вважає за можливе стягнути з відповідача ОСОБА_4 судовий збір на користь позивачки в сумі 243грн.60коп. (пропорційно задоволеної частини позову), оскільки дії саме цього відповідача призвели до порушення прав позивачки. З позивачки ОСОБА_2 в дохід держави слід стягнути 243грн.60коп. (за ту частину вимог, в задоволені якої їй відмовлено, оскільки при уточнені позову 22.09.2014 року вона не сплатила судовий збір за цю частину позовних вимог.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно вирішив спір.

Спірні правовідносини сторін виникли щодо поділу майна подружжя у вигляді автомобіля, визнання недійсним правочину щодо відчуження спірного автомобіля одним з подружжя без згоди іншого, визначення порядку (графіка) користування спірним автомобілем.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно роз'яснень, викладених у п. п. 23,24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України).

Згідно із ч. 3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, у тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, за загальним правилом майно, придбане подружжям, зокрема, за гроші отримані за кредитним договором, є спільною власністю чоловіка та дружини.

Судова колегія дійшла висновку і це підтверджується матеріалами справи, що спірний автомобіль є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя оскільки придбаний за час зареєстрованого шлюбу.

Розмір часток майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, визначається за правилами ст. 70 СК України.

Згідно до статті 70 СК України ч. 1 - у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором; ч.2 - при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї; ч.3 - за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Крім того, у п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" роз'яснено, що при вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК).

При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Судова колегія не встановила обставин, які б свідчили про наявність підстав для застосування до даних правовідносин положень ч. 2, 3 ст. 70 СК України з урахуванням вказаних роз'яснень постанови Пленуму щодо збільшення частки позивача у спільному сумісному майні подружжя до 2/3 частин.

Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. При цьому беруться до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення для справи.

У зв'язку з тим, що спірний автомобіль є неподільною річчю та спільним сумісним майном подружжя, а відповідач без згоди позивача переоформив спірний автомобіль на ОСОБА_5, яка є власником спірного автомобіля на підставі свідоцтва про державну реєстрацію від 03.10.2013 року, однак враховуючи те, що позивачем не було заявлено суду вимоги про стягнення на її користь з відповідача грошової компенсації за належну їй частину спірного автомобіля, тому судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно задовольнив позовні вимоги про поділ спільного майна подружжя з визначенням ідеальної частки у праві спільної сумісної власності подружжя в розмірі 1/2 частини автомобіля ВАЗ 21104, 2006 року випуску, д/н НОМЕР_3 кожному із сторін у справі.

Позовні вимоги щодо визнання права власності за позивачем на 1/2 частину вказаного автомобіля не можуть бути задоволенні, оскільки на теперішній час цей автомобіль відчужений відповідачем іншій особі.

Суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним правочину від 03.10.2013 року про відчуження ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 автомобіля ВАЗ 21104, про визнання недійсним свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 від 03.10.2013 року за ОСОБА_5 на підставі недоведеності позову, оскільки позивачем не зазначено в якій формі було укладено між відповідачами правочин відчуження спірного автомобіля, за оплатним чи безоплатним договором, не надано доказів на підтвердження обставин щодо укладення саме відповідачами цього правочину. Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним оспорюваного правочину відчуження автомобіля позивач не вказала підстав, з якими норми глави 16 ЦК Українипов'язують необхідність визнання угоди недійсною.

Згідно до роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" ч.2 п.1, - при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи.

Пункт 7 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України роз'яснює, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами), які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Позовні вимоги про визнання недійсним правочину обґрунтовані відсутністю згоди позивача на відчуження автомобіля, який є спільною сумісною власністю подружжя.

Відповідно до ч.1 ст. 65 СК України, - дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Судова колегія, переглядаючи справу в апеляційному порядку, аналізуючи докази у справі, дійшла висновку, що відсутні підстави для задоволення позову про визнання недійсними правочину відчуження автомобіля і свідоцтва про реєстрацію автомобіля, оскільки не встановлено за яким саме правочином здійснено відчуження автомобіля. З довідки-рахунку та свідоцтва про реєстрацію автомобіля на відповідача ОСОБА_5 (а.с.50-51) вбачається лише вартість майна для постановки на облік і реєстрації автомобіля на відповідача ОСОБА_5, з яких неможливо встановити правочин за яким відчужений автомобіль.

Згідно ч.3 ст. 10, ст.ст. 57-60 ЦПК України кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановленим цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази повинні бути належними і допустимими. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Позивач не довела свого позову про визнання правочину та свідоцтва про реєстрацію недійсним.

Оскільки спірні правовідносини стосуються спільного майна подружжя, яким є спірний автомобіль, то діюче законодавство передбачає спеціальний порядок вирішення спорів у випадках незаконного відчуження зазначеного майна, а саме: врахування такого майна або його вартість при поділі майна між подружжям.

Як роз'яснено у п. 30 вказаної постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року № 11 у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Суд першої інстанції врахував спірний автомобіль при поділі майна подружжя, визначивши за позивачем ідеальну частку в спільному майні подружжя, оскільки на час розгляду справи автомобіль відчужений. У зв'язку з чим підстав для визнання недійсним правочину відчуження автомобіля також не вбачається.

Щодо позовних вимог про визначення порядку користування автомобілем, за якими позивач просила суд визначити спосіб використання автомобіля (встановити графік).

Відповідно до вимог статті 66 СК України, ч.1 - подружжя має право домовитися між собою про порядок користування майном, що йому належить на праві спільної сумісної власності; ч.2 - Договірпро порядок користування житловим будинком, квартирою, іншою будівлею чи спорудою, земельною ділянкою, якщо він нотаріально посвідчений, зобов'язує правонаступника дружини та чоловіка.

Судова колегія вважає, що не має підстав для задоволення вказаного позову, оскільки спірний автомобіль відсутній в користуванні та власності колишнього подружжя на час розгляду справи в суді.

Примусове визначення порядку користування майном в судовому порядку законом не передбачено. А відтак, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку щодо не встановлення порушених прав позивача за цими правовідносинами.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Викладені в апеляційній скарзі доводи висновків суду першої інстанції не спростовують.

Доводи апелянта про те, що порушене право позивача на спільне сумісне майно подружжя, оскільки вона не може звернутися до суду про стягнення грошової компенсації у зв'язку з відсутністю згоди відповідача ОСОБА_4 на виплату грошової компенсації, то судова колегія вважає їх неспроможними тому, що ч.4 ст. 71 СК України регулює відносини стосовно нерухомого майна, до якого спірний автомобіль не відноситься та регулює правовідносини саме присудження грошової компенсації, а не її стягнення.

Згідно із ч. 4 ст. 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Доводи апелянта про те, що суд невірно застосував спосіб захисту порушеного права позивача, оскільки позивач просила визнати право власності на 2/3 частини автомобіля, а суд визначив право власності на 1/2 за членами колишнього подружжя, судова колегія вважає неспроможними, оскільки рішенням суду визначена ідеальна частка подружжя у спільному сумісному спірному майні подружжя, яке придбане ними за час зареєстрованого шлюбу, що є законним та відповідає матеріалам справи, тому підстав для скасування законного та обґрунтованого рішення судова колегія не вбачає.

Доводи апелянта про те, що суд неправильно здійснив розподіл судових витрат, судова колегія вважає неспроможними, оскільки відповідно до вимог ч.2 ст. 6 Закону України «Про судовий збір» судовий збір сплачується за кожну заявлену позовну вимогу.

Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду постановлено у відповідності з вимогами закону та не має підстав для його зміни або скасування, і доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст.303,304, п.1 ч.1 ст.307, ст. 308, ч.1 п.1 ст.314, 317,319, ч.1 ст.218 ЦПК України, судова колегія, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03 грудня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя Л.А. Черненкова

Судді М.Ю. Петешенкова

З.М. Пономарь