Справа № 301/337/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"20" березня 2015 р. м. Іршава

Іршавський районний суд Закарпатської області в особі головуючої Пітерських М. О., при секретарі Халак Л.Ю., з участю позивачки ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, відповідачки ОСОБА_3, третьої особи ОСОБА_4, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Іршава цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: приватний нотаріус Іршавського нотаріального округу ОСОБА_4, про визнання права власності на спадкове майно,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася в Іршавський районний суд Закарпатської області з позовом до ОСОБА_3, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: приватний нотаріус Іршавського нотаріального округу ОСОБА_4, про визнання права власності на спадкове майно, що складається з житлового будинку з надвірними спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, в цілому.

Позовні вимоги мотивовано тим, що житловий будинок, що розташований в АДРЕСА_1, належав на праві власності ОСОБА_5 на підставі договору довічного утримання від 10.11.1995 року. ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2, залишивши заповіт, згідно якого все своє майно заповів позивачці. Позивачка спадщину прийняла, однак не може оформити свідоцтво про право на спадщину та право власності на житловий будинок, оскільки право власності на житловий будинок не зареєстровано за спадкодавцем в державному реєстрі нерухомого майна. Просила визнати за нею право власності на житловий будинок внаслідок спадкування за заповітом.

Позивачка ОСОБА_1 в судовому засіданні позов підтримала і пояснила, що спірний будинок був збудований батьками позивачки та спадкодавця ОСОБА_5 У 1995 році батько позивачки уклав з ОСОБА_5 договір довічного утримання. У 1997 році ОСОБА_5 одружився з відповідачкою, однак, поскільки жив він з дружиною погано, крім того, спірний будинок збудував не він, а батько, тому вирішив залишити заповіт на позивачку. Після смерті брата позивачка прийняла спадщину, однак не може її оформити, оскільки втрачено оригінал договору довічного утримання, на підставі якого спадкодавець набув у власність будинок. Просила позов задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_2 позов підтримала та пояснила, що позивачка є спадкоємцем майна ОСОБА_5 за заповітом. Позивачка спадщину прийняла, осіб, які б мали обов'язкову частку у спадщині не має. Відповідачка зверталася до суду як з позовом про визнання заповіту недійсним, так і з позовом про визнання за нею права власності на частину спірного будинку, однак, рішеннями суду, які набрали законної сили, її позови залишені без задоволення. Позивачка не може отримати свідоцтво про право на спадщину за заповітом, оскільки оригінал договору довічного утримання, який був зареєстрований в БТІ втрачено, а дублікат не містить відмітки про державну реєстрацію. Просила позов задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_3 в судовому засіданні позов не визнала та пояснила, що з 1995 року проживала у фактичному шлюбі з ОСОБА_5 у спірному будинку. У 1995 році батько ОСОБА_5 уклав з ним договір довічного утримання, а у 1997 року відповідачка та ОСОБА_5 зареєстрували шлюб. Протягом всього часу відповідачка доглядала як за батьком - ОСОБА_6, так згодом і за своїми чоловіком ОСОБА_5, який був тяжко хворим. Вже після смерті чоловіка дізналася про існування заповіту на користь позивачки, яка є сесторою ОСОБА_5 Відповідачка зверталася в суд з позовами про визнання заповіту недійсним та про визнання за нею права власності на частину будинку, однак, в позовах суд відмовив. Вважала, що у позові ОСОБА_1 слід відмовити, оскільки, склавши заповіт на користь позивача, ОСОБА_5 повівся з відповідачкою не справедливо. Вважала, що заповіт ОСОБА_5 є недійсним і має намір ще раз оскаржити його в судовому порядку.

Третя особа ОСОБА_4 вважала, що позов є підставним і такий, що підлягає задоволенню. Пояснила, що позивачка у передбачений законом строк звернулася в нотаріальну контору з заявою про прийняття спадщини. Була заведена спадкова справа та встановлено, що заповіт спадкодавцем за життя не скасований і не змінений, осіб, які б мали право на обов'язкову частку у майні спадкодавця не має. Відповідачка оскаржувала заповіт в судовому порядку, однак, їй відмовлено у задоволенні позову, тобто заповіт є дійсним. Позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки дублікат договору довічного утримання, на підставі якого спадкодавець набув право власності на будинок, не був зареєстрований в БТІ, оригінал же цього договору, який у свій час пройшов державну реєстрацію, втрачено. Державна реєстрація права власності проводиться тільки за заявою власника. Оскільки власник будинку помер, а перереєстрація права власності за заявою спадкоємця законом не передбачена, це стало причиною відмови позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши повно і всебічно обставини, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши докази сторін на підтвердження цих обставин в їх сукупності, суд вважає позов задовольнити, виходячи з наступного.

Згідно ст.ст. 316-319, 1218, 1234 ЦК України, право власності є непорушним; власник розпоряджається своїм майном на власний розсуд, здійснює його незалежно від волі інших осіб; до складу спадщини входять всі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися власлідок його смерті; право на заповіт має кожна особа з повною цивільною дієздатністю.

З матеріалів справи вбачається, що 10.11.1995 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 укладено договір довічного утримання ( а.с.7, 24).

Згідно вказаного договору ОСОБА_6 передає у власність ОСОБА_5 житловий будинок, що розташований в АДРЕСА_1. Даний будинок належав ОСОБА_6 на праві власності на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконкомом Ільницької сільради 20.03.1974 року на підставі рішення цього ж виконкому №3 від 08.01.1974 року та зареєстрованого в Мукачівському інвентарбюро 20.03.1974 року за №197.

Вказаний договір посвідчений державним нотаріусом Іршавської державної нотаріальної контори за №5121 та накладено заборону відчуження будинку, який у зв'язку з посвідченням договору довічного утримання належить ОСОБА_5 до припинення чи розірвання договору.

З договору довічного утримання від 10.11.1995 року також вбачається, що такий зареєстрований в Іршавському бюро технічної інвентаризації 10.11.1995 року за №107 ( а.с.7 на звороті).

Згідно ст. ст. 425-427 ЦК УРСР 1963 року, право власності на будинок за договором довічного утримання виникає з дня нотаріального посвідчення договору, однак, відчуження будинку набувачем за життя відчужувача не допускається.

Отже, ОСОБА_5 набув у власність житловий будинок АДРЕСА_1 10.11.1995 року. ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 ( а.с. 4). Договір довічного утримання не був припинений, розірваний або визнаний недійсним, тому право власності на вказаний житловий будинок належало ОСОБА_5 на день його смерті.

ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 18.11.2010 року ( а.с.4 на звороті).

В судовому засіданні встановлено, що 28.12.2000 року ОСОБА_5 склав заповіт, згідно якого все належне йому майно, у тому числі, житловий АДРЕСА_1, заповідав сестрі ОСОБА_1 - позивачу по справі (а.с. 6). Вказаний заповіт посвідчений секретарем Ільницької сільради за №95. На день смерті спадкодавця він не змінений і не скасований.

Спадкоємець ОСОБА_1 у передбачений законом строк звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за заповітом ( а.с.16), отже, відповідно до ст. ст. 1268 ч.1 та 1269 ч.1 ЦК України, прийняла спадщину.

Згідно ст. 1268 ч.5 ЦК України, прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

У судовому засіданні також встановлено, що осіб, які б мали обов'язкову частку у спадковому майні ОСОБА_5, не має. Не має такого права і відповідачка - вдова ОСОБА_5, оскільки на день відкриття спадщини вона не була непрацездатною особою.

Згідно п. п. 4.15 та 4.18 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 N 296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві; якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус виготовляє витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз'яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку.

У судовому засіданні нотаріус ОСОБА_4 пояснила, що оригінал договору довічного утримання від 10.11.1995 року, на підставі якого спадкодавець ОСОБА_5 набув право власності на спірний будинок, спадкоємець не могла надати, оскільки такий втрачено. Наданий дублікат договору не зареєстрований. Житловий будинок АДРЕСА_1 був зареєстрований в БТІ, однак, не пройшов перереєстрацію в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Вчинити перереєстрацію та отримати Витяг з реєстру на даний час неможливо, оскільки така проводиться за заявою власника нерухомого майна. Перереєстрація майна за заявою спадкоємця законом не передбачена, тому ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину і запропоновано звернутится до суду.

Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує його право власності.

Враховуючи наведене суд вважає, що позов ОСОБА_1 є підставним і таким, що підлягає задоволенню.

Що стосується заперечень відповідача, суд приходить до наступного.

Рішенням Іршавського райсуду від 27 лютого 2013 року відмовлено у позові ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання недійсним заповіту ОСОБА_5 від 28.12.2000 року, яким останній все своє майно заповідав ОСОБА_1 (а.с.10). Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 27.11.2014 року вказане рішення залишено в силі ( а.с.11-13).

Рішенням Іршавського райсуду від 03.02.2012 року у позові ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім'єю та визнання права власності на ? частину будинку АДРЕСА_1 - відмовлено. Рішення набрало законної сили ( а.с.14-15).

Згідно ч.3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрали законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

За таких обставин суд вважає, що твердження відповідача про недійсність заповіту ОСОБА_5 від 28.12.2000 року та наявність права відповідача на частину спірного будинку, є безпідставними. Не заслуговують на увагу і посилання відповідача на несправедливість заповіту ОСОБА_5, як підставу відмови у позові.

Керуючись ст. ст. 86, 425, 426 ЦК УРСР 1963 р., ст. ст. 328, 392, 1218, 1220, 1233, 1235, 1268, 1269 ЦК України, ст. ст. 10, 11, 15, 57-60, 208, 209, 212-215, 218, 292, 294 ЦПК України,

р і ш и в :

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності на житловий будинок з надвірними спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, в цілому.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Закарпатської області через цей районний суд.

Головуюча : М. О. Пітерських