Справа № 2-4632/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 жовтня 2015 року Солом'янський районний суд м. Києва в складі :

головуючого - судді Кізюн Л.І.

при секретарі: Слепусі О.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відновлення становища, яке існувало до самовільного знесення паркану, -

в с т а н о в и в:

Позивач звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про відновлення становища, яке існувало до самовільного знесення паркану, в якому просила визнати дії відповідача по самовільному знесенню паркану на земельній ділянці по АДРЕСА_1 протиправними та зобов'язати її відновити паркан, який позначений на плані зазначеної земельної ділянки під НОМЕР_1, в межах та у розмірі, що існував до його знесення.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначала, що їй та відповідачу на праві власності належить по 1/2 частині житлового будинку та земельної ділянки по АДРЕСА_1.

У технічному паспорті на будинок серед інших споруд був зазначений паркан під НОМЕР_1, висотою 1,30 м, що був знесений відповідачем без її (позивача) дозволу.

Позивач вважає, що знесенням паркану порушено її права, а тому змушена звернутися до суду з позовом.

Від позивача до суду надійшли письмові пояснення, з яких вбачається, що вона підтримує позовні вимоги.

Представники позивача у судовому засіданні підтримали позовні вимоги та просили позов задовольнити, посилаючись на викладені у ньому обставини.

Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнала та просила у його задоволенні відмовити, посилаючись на його необґрунтованість, пояснила, що відповідач ніяким чином не порушила права позивача. Просила суд при вирішенні спору застосувати строк позовної давності.

Суд, заслухавши представників сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього кодексу.

Згідно з вимогами статті 214 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

В судовому засіданні встановлено, що згідно з даними свідоцтв про право на спадщину за заповітом від 17 березня 2009 року ОСОБА_3 на праві власності належить 1/2 частина житлового будинку (житловий будинок зазначений в плані під літ. А, сарай під літ. Б, сарай під літ. В, вбиральня під літ. Г, вбиральня під літ. Д, погріб під літ. Ж, №1-6, І-ІV спорудження) та земельної ділянки площею 0,0845 га по АДРЕСА_1 після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 (а.с.а.с. 10, 12).

Як вбачається з даних свідоцтва про шлюб, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві 21 серпня 2009 року, ОСОБА_3 змінила прізвище на ОСОБА_3 (а.с.31).

Відповідно до даних свідоцтв про право на спадщину за заповітом від 10 січня 2011 року ОСОБА_2 на праві власності належить 1/2 частина житлового будинку (житловий будинок зазначений в плані під літ. А, сарай під літ. Б, вбиральня під літ. Г, погріб під літ. Е, погріб під літ. Ж, №1-8, І-ІІ споруди) та земельної ділянки площею 0,0845 га по АДРЕСА_1 після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 (а.с.а.с. 15, 16).

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Таким чином, на підставі зазначених вище доказів судом достовірно встановлено, що до складу спадщини після померлого ОСОБА_5 входило право власності на житловий будинок, зазначений в плані під літ. А, сарай під літ. Б, вбиральня під літ. Г, погріб під літ. Е, погріб під літ. Ж, №1-8, І-ІІ споруди.

Згідно з даними технічних паспортів на житловий будинок від 19 травня 2006 року (а.с.а.с. 17-22) та відкоригованого станом на 27 серпня 2010 року (а.с.а.с.23-29) №1-6, І,ІІ споруди - це ворота, хвіртка, паркан. Паркан під НОМЕР_1 був висотою 1,30 м. Причому, у технічних паспортах відсутні дані про те, що ці споруди є самовільним будівництвом.

Судом також встановлено, що об'єкти права власності не поділені між співвласниками в натурі.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Стаття 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Власність зобов'язує.

Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно зі ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до ч.1 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Оскільки на підставі досліджених судом доказів встановлено, що паркан під НОМЕР_1 на земельній ділянці по АДРЕСА_1 існував на момент видачі ОСОБА_2 свідоцтв про право на спадщину за заповітом від 10 січня 2011 року, позивач як власник 1/2 частини житлового будинку та земельної ділянки не здійснювала дій по знесенню цього паркану та не надавала дозволу іншому власнику 1/2 частини житлового будинку та земельної ділянки на його знесення, то суд вважає, що дії відповідача по знесенню паркану є неправомірними, а паркан підлягає відновленню.

При цьому посилання представника відповідача на те, що паркан буде обмежувати право відповідача на земельну ділянку, суд вважає необгрунтованими, оскільки земельну ділянку не поділено в натурі, а паркан відноситься до споруд, що належать по 1/2 частині співвласникам.

Що стосується вимог відповідача про застосування строків позовної давності, то відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно з вимогами ст. 267 ч.ч. 4, 5 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Порушене право підлягає захисту, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності.

Відповідачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів про те, що позивач дізналася про порушення свого права ще у 2009 році.

Так, свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не змогли достовірно пригадати та повідомити обставини, що стосуються знесення паркану.

Натомість, з даних технічної документації та свідоцтв про право власності за заповітом видно, що паркан існував ще на момент видачі таких свідоцтв ОСОБА_2 10 січня 2011 року.

З письмових пояснень позивача вбачається, що їй стало відомо про існування паркану та його знесення у 2013 році.

Таким чином, підстав для застосування строків позовної давності судом не встановлено.

Враховуючи викладене, позов підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір у розмірі 243,60 грн.

Керуючись ст. 3, 10, 27, 31, 60, 88, 209, 213-215 ЦПК України, ст.ст. 16, 257, 261, 267, 317, 319, 321, 356, 358, 392, 1218 ЦК України, -

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобов'язання вчинити дії - задовольнити.

Визнати дії ОСОБА_2 по самовільному знесенню паркану на земельній ділянці по АДРЕСА_1 протиправними.

Зобов'язати ОСОБА_2 відновити паркан, який позначений на плані земельної ділянки по АДРЕСА_1 під НОМЕР_1, в межах та у розмірі, що існував до його знесення.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 243 (двісті сорок три) грн. 60 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду м. Києва через районний суд. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Л.І. Кізюн