Справа № 263/5461/15-ц
Провадження № 2/263/1927/2015
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
19 червня 2015 року м.Маріуполь
Жовтневий районний суд м. Маріуполя Донецької області у складі:
головуючого судді Турченка О.В.,
при секретарі Грачовій О.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства «АзовЕлектроСталь» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди,
Позивач у судове засідання не з'явився, надіслав заяву про підтримання позовних вимог та розгляд справи за його відсутності, не заперечував проти ухвалення заочного рішення у разі неявки відповідача.
Представник відповідача в судове засідання не з'явився з невідомих суду причин, про день та час розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку.
Відповідно до вимог ст.224 ЦПК України суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи зі згоди позивача та без фіксації судового процесу технічними засобами відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України.
Дослідивши матеріали справи, враховуючи вимоги позивача, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню.
Згідно копії трудової книжки ОСОБА_1 від 12.12.1964 року останній на підставі наказу №80 25.03.2015р. був звільнений з ПрАТ «АзовЕлектроСталь» за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію за ст.38 КЗпП України.
Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 10.03.2015 року з ПрАТ «АзовЕлектроСталь» на користь ОСОБА_1 стягнута заборгованість по заробітній платі з серпня 2014 року по січень 2015 року у розмірі 14507,32 грн.

Відповідно до виписки по банківському рахунку ПАТ «ВТБ Банк» від 11.06.2015 року 03.06.2015 року ПрАТ «АзовЕлектроСталь» виплатило ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у розмірі 13551,91 грн.

Пленум Верховного Суду України у п.1 постанови №9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» звернув увагу судів на необхідність неухильного додержання при розгляді трудових спорів Конституції України, КЗпП України та інших актів законодавства України.

Згідно зі ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно ст. 116 Кодексу законів про працю України при звільненні робітника виплата всіх сум, належних йому від підприємства, установи, організації, проводиться у день звільнення. Якщо робітник у день звільнення не працював, то вказані суми повинні бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим робітником вимоги про розрахунок.

Відповідно до ч.1 ст. 117 Кодексу законів про працю України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому робітнику сум у строки, вказані ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити робітнику його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Виходячи із змісту наведених норм, право працівника на отримання середнього заробітку за весь час затримки виплати підприємством звільненому працівникові усіх сум, що йому належать, як компенсація порушеного права на своєчасне отримання винагороди за працю при звільненні, знаходиться у залежності від вини підприємства.

На виконання положень частини другої статті 214 Цивільного процесуального кодексу України, застосовуючи положення статті 117 КЗпП України, суд враховує висновки Верховного Суду України, що викладені ним у постанові від 03 липня 2013 року по справі №6-64цс13, зокрема: відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

Згідно п. 8 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженої постановою КМУ від 08.02.1995 року № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно наданого позивачем розрахункового листа за березень 2015 року заробітна плата за січень 2015 року дорівнює 707,61 грн., за лютий 2015 року - 2192,05 грн. Отже, середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 складає 72,49 грн. ((707,61+2192,05):40 робочих днів)).

Оскільки, середнім заробітком повинен бути оплачений весь період затримки розрахунку з 26.03.2015 року по 03.06.2015 року, який складає 45 робочих днів (березень 2015р. - 4 робочих дні, квітень 2015р. - 21 робочий день, травень 2015р. - 18 робочих днів, червень 2015р. - 2 робочих дні), на користь позивача підлягає сплаті відповідачем середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку у розмірі 3262,05 грн., отриманий шляхом множення суми середньоденного заробітку позивача у розмірі 72,49 грн. на 45 робочих днів, як за весь період затримки розрахунку.

Щодо стягнення моральної шкоди, то відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

За п.8 вказаної постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Встановлено, що відповідач порушив право позивача на отримання своєчасного повного розрахунку, чим спричинив йому моральну шкоду, тому суд вважає необхідним з урахуванням наведеного обґрунтування спричиненої шкоди, розміру невиплаченої при розрахунку грошової суми та строку невиплати позовні вимоги в цій частині з урахуванням принципу справедливості та розумності, передбаченого ст. 23 ЦК України, задовольнити та стягнути з відповідача на користь позивача у відшкодування моральної шкоди 500 грн.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Зважаючи на те, що позивач на підставі пункту першого частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, суд стягує з відповідача в дохід держави судовий збір у розмірі 243,60 грн. за майнові вимоги та 243,60 грн. за немайнові вимоги (стягнення моральної шкоди).

На підставі акту прийому-передачі виконаних робіт №70 від 13.05.2015 року та квитанції до прибуткового касового ордеру № 70 від 13.05.2015 року ФОП ОСОБА_2 суд стягує з відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу у розмірі 292,32 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 8, 10, 11, 58-61, 88, 209, 212-215 224-226 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства «АзовЕлектроСталь» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з приватного акціонерного товариства «АзовЕлектроСталь» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні в сумі 3262 грн. 05 коп. без утримання з цієї суми передбачених законом податків та обов'язкових платежів при її виплаті, моральну шкоду у розмірі 500 грн., витрати на правову допомогу у розмірі 292 грн. 32 коп., а всього 4054 (чотири тисячі п'ятдесят чотири) гривні 37 копійок.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Допустити негайне виконання рішення суду про стягнення заробітної плати у межах суми платежу за один місяць.

Стягнути з приватного акціонерного товариства «АзовЕлектроСталь» на користь держави судовий збір у розмірі 487 грн. 20 коп.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, який його постановив, за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана до Жовтневого районного суду протягом десяти днів з моменту отримання копії рішення.

Заочне рішення може бути оскаржено позивачем до апеляційного суду Донецької області через Жовтневий районний суд м. Маріуполя Донецької області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя О.В. Турченко