печерський районний суд міста києва
Справа № 2-3502/12
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 січня 2015 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Горкавої .Ю. ,

при секретарі - Липській І.С.,

за участю спеціаліста - ОСОБА_1,

експерта- ОСОБА_9,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа- приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4

- про визнання недійсними заповіту та договорів дарування від 16.04.2010р., визнання право власності на спадкове майно та стягнення грошової компенсації.

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2012 року позивач звернулася до суду з позовом, який протягом розгляду справи неодноразово уточнювала та доповнювала, та остаточно просить: визнати недійсним заповіт, складений 14 квітня 2012р. від імені ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4; визнати недійсними договори дарування гаражного боксу та 1/3 частини квартири, укладені 16 квітня 2010р. ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 та посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6; визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом на 1/6 частину квартири АДРЕСА_1, гаражний бокс НОМЕР_3, розташований в ГБК «Академічний» по бул. Дружби Народів, 16 в м. Києві, 1/2 частину земельної ділянки АДРЕСА_2, загальною площею 0,0947 га; визнати за ОСОБА_3 право власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі будівництва будинку та інших господарських споруд, що розташовані на земельній ділянці АДРЕСА_2, загальною площею 0,0947 га, загальною вартістю 485 263,00грн. та стягнути з ОСОБА_3 на її користь грошову компенсацію вартості за частку будівельних матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі будівництва будинку та інших господарських споруд, що розташовані на земельній ділянці АДРЕСА_2, загальною площею 0,0947 га, у розмірі 162 631,50грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що вона є дочкою ОСОБА_5, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1. Померлий ОСОБА_5 за життя 16 квітня 2010 року подарував частину свого майна, а саме гаражний бокс та 1/3 частини спірної квартири своєму синові - відповідачу ОСОБА_3. В подальшому, 14 квітня 2012 року померлий склав заповіт на користь сина ОСОБА_3, яким заповів йому все майно, до якого, зокрема, входить спірна земельна ділянка та розташоване на ній самочинне будівництво. Спадщину після смерті батька ОСОБА_5 позивач прийняла, звернувшись до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4 із заявою про прийняття спадщини, де їй стало відомо, що на користь відповідача, від імені батька ОСОБА_5 були укладені договори дарування та заповіт.

Позивач стверджує, що під час посвідчення спірних договорів дарування та заповіту, померлий ОСОБА_5 мав психічне захворювання, яке позбавляло його можливості усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а тому просить визнати заповіт та договори дарування недійсними, визнати право власності на спадкове майно за законом та стягнути грошову компенсацію за частку вартості будівельних матеріалів.

Позивач та її представник у судовому засіданні позов підтримали, посилаючись на викладені в ньому обставини, просили позов з урахуванням уточнених позовних вимог задовольнити в повному обсязі. Додатково просили стягнути з відповідача на користь позивача витрати, пов'язані з проведенням судових експертиз у розмірі 7180 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 8635грн.

Відповідач та його представники у судовому засіданні позов визнали частково, не заперечували проти недійсності заповіту та просили визнати за позивачем право власності на 1/2 частину земельної ділянки. В іншій частині позовних вимог просили відмовити, зазначивши, що померлий ОСОБА_5 під час укладення спірних договорів дарування майна на користь відповідача розумів значення своїх дій та керував ними, тому відсутні підстави для визнання їх недійсними. Крім того, зазначали, що позивач неправильно визначилась із способом захисту права на спадщину, оскільки частина спірного майна не входить до складу спадщини.

Третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4 в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, направила до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, тому суд визнав за можливе провести розгляд справи без участі третьої особи.

Суд, заслухавши пояснення позивача, її представника, відповідача та його представників, допитавши свідків, експертів, спеціаліста, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх письмовими доказами шляхом їх дослідження, приходить до наступного.

В судовому засіданні встановлено, що 16 квітня 2010р. між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 укладений договір дарування, відповідно до умов якого ОСОБА_5 подарував ОСОБА_3 гаражний бокс НОМЕР_3 в ГБК «Академічний», що розташований по бул. Дружби Народів, 16 в м. Києві.( а.с.22-26 том 2)

16 квітня 2010 року між ОСОБА_5, ОСОБА_7 та ОСОБА_3 укладено договір дарування 2/3 частини квартири АДРЕСА_1, відповідно до умов якого ОСОБА_5 та ОСОБА_7 подарували ОСОБА_3 1/3 частини вказаної квартири. Вказані договори були посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6 та зареєстровані у Київському БТІ 20 травня 2010р. та 11 травня 2010р. відповідно. (а.с.27-30 том 2)

Відповідно до заповіту за реєстровим номером №1364 від 14.04.2012р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4, ОСОБА_5 заповів своєму сину - відповідачу ОСОБА_3 усе своє майно (а.с.127 том 1). На день смерті спадкодавця заповіт був чинним, що підтверджується витягом зі Спадкового реєстру від 19.05.2012р. (а.с.133 зворот, том 1)

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_4, виданим Відділом реєстрації смерті у м. Києві 02.07.2012 року. (а.с. 13 том 1)

Відповідно до ст.ст. 1218, 1220 ЦК України у зв'язку із смертю ОСОБА_5 відкрилася спадщина на його майно.

Як вбачається з наявних в матеріалах справи свідоцтв про народження, виданих 09.05.1962 р. та 20.12.1975р. відповідно, ОСОБА_2, яка після реєстрації шлюбу змінила прізвище на ОСОБА_2 (а.с.15, 16, том 1), являється дочкою померлого ОСОБА_5, а ОСОБА_3 являється сином померлого. (а.с. 130 зворот, том 1)

Згідно наданої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4 належним чином завіреної копії спадкової справи №2, відкритої 19 травня 2012 року щодо майна померлого ОСОБА_5, із заявами про прийняття спадщини звернулись: 19.05.2012 року - відповідач ОСОБА_3 як спадкоємець за законом і заповітом, та 06.09.2012 року - позивач ОСОБА_2 як спадкоємець за законом першої черги.(а.с. 125, 138, том 1).

Таким чином, сторони у визначений законом строк та спосіб прийняли спадщину батька.

Частиною 1 ст. 225 ЦК України передбачено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права та інтереси порушені.

Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 16 Постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9 та в п. 18 Постанови «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року № 7 правила ст.225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК України зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу (в даному випадку посмертну судово-психіатричну експертизу) за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст. 212 ЦПК України.

У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_5 за своє життя недієздатним не визнавався, на обліку у лікаря психіатра за місцем проживання не перебував. (а.с.182 том 1)

Згідно акту посмертної комісійної судово-психіатричної експертизи від 11 листопада 2013 року № 915, складеного експертною комісією Київського міського центру судово-психіатричної експертизи (а.с.224-227 том 2)., за життя ОСОБА_5:

- з осені 2006 року страждав психічним порушенням у вигляді Органічного ураження головного мозку судинного ґенезу з мнестичними порушеннями (F07.8), а на квітень страждав стійким хронічним психічним розладом у вигляді Органічного ураження головного мозку судинно-атрофічного ґенезу з слабоумством (F00.1);

- на момент січня 2010 року ОСОБА_5 страждав Органічним ураженням головного мозку судинного ґенезу з мнестичними порушеннями (F07.8), а на момент квітня 2012 року страждав Органічним ураженням головного мозку судинно-атрофічного генезу з слабоумством (F00.1). Під час укладання заповіту від 14.04.2012 року не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними;

- відповісти на питання про спроможність ОСОБА_5 при укладанні ним договорів дарування від 16.04.2010р. усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, є неможливим через суперечливий, взаємовиключний характер відомостей про особливості психічного стану підекспертного на той час.

Крім того, у мотивувальній частині висновку експертів, зазначено, що ОСОБА_5 за медичною допомогою в будь-які лікувальні установи психіатричного профілю по квітнень 2012 року не звертався. На початку 2000-х років у нього з'явилися загальні нездужання, що невропатологом діагностично тлумачилися, як прояви атеросклеротичного ураження судин головного мозку; підекспертний по осінь 2006р. продовжував працювати; з 2009р. за амбулаторною медичною допомогою не звертався, за записами лікарів поліклініки від медичних оглядів він та його дружина відмовлялися; суперечливий зміст пояснень сторін та свідків допитаних по справі при фактичній відсутності відомостей в амбулаторній медичній документації підекспертного робить неможливим вирішення питань з приводу здатності чи не здатності на початок 2010р. усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними .(а.с.226-227 том 2)

Вищезазначені обставини щодо початку та перебігу хвороби підтверджені даними з наданої Київським обласним спеціалізованим психіатрично - наркологічним медичним об'єднанням медичної документації №1042 на ім'я ОСОБА_5, яку суд витребував та надавав експертам для дослідження, де, зокрема, зазначений діагноз - Альцгеймер зі слабоумством.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про судову експертизу» судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об'єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні органів досудового розслідування чи суду.

У відповідності до положень ст. 212 ЦПК України висновок експертизи повинен оцінюватися судом у сукупності з іншими доказами по справі - показаннями свідків, даними медичних документів, що підтверджують або ж спростовують доводи позивача про те, що в момент його укладення заповідач не розумів значення своїх дій і не міг керувати ними.

В зв'язку з тим, що судово-психіатрична комісія не вирішила питання, які стосуються психічного стану померлого ОСОБА_5 та його можливості розуміти значення своїх дій та керувати ними у період укладення договорів дарування 16 квітня 2010 року у зв'язку відсутністю в матеріалах цивільної справи медичної документації та будь - яких об'єктивних відомостей про психічний стан померлого ОСОБА_5 в період часу, що досліджувався, а також у зв'язку із суперечливим характером показань свідків, суд за клопотанням представника позивача залучив спеціаліста - психіатра з метою роз'яснення особливостей протікання захворювання хвороби Альцгеймера.

Допитаний в якості спеціаліста лікар-психіатр ОСОБА_1, у судовому засіданні пояснив, що хвороба Альцгеймера є первинним дегенеративним церебральним захворюванням, яке починається з порушення вищих коркових функцій, виникнення розладів пам'яті, розвивається поступово на протязі декілька років, має неуклінний (невиліковний) характер, наслідком хвороби є деменція (недоумство), тобто стан, який виключає можливість хворого усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. (а.с. 240-243 том 3) Вказане підтверджується витягами з медичної наукової літератури. (а.с. 111-147 том 1)

Також, спеціаліст ОСОБА_1 зазначив, що при відсутності медичної документації, показання свідків мають переважний характер при визначенні психічного стану підекспертного, що було підтверджено і експертом ОСОБА_9, який входив до складу експертної комісії і також був допитаний судом.

Крім того, експерт ОСОБА_9, який брав участь у проведенні експертизи від 11.11. 2013р. № 915, у судовому засіданні підтвердив, що зазначене психічне захворювання є невиліковним, а психічний стан хворого з роками тільки погіршується, тобто діагноз хвороба Альцгеймер виставляється, як остаточний.

Експерт ОСОБА_9 і спеціаліст ОСОБА_1 пояснили, що відповідно до Міжнародної класифікації захворювань (МКХ-10) коди зазначених в акті експертизи хвороб F00.1 та F.07.8 віднесені до хвороб, пов'язаних з розладом психіки та поведінки. Зокрема, код з підпунктом F00.1 (деменція) - слабоумство при хворобі Альцгеймера, і код F.07.8 (органічні розлади особистості та поведінки внаслідок захворювань, травм і дисфункції мозку) не виключають, у тому числі, і хворобу Альцгеймера.

У судовому засіданні експерт ОСОБА_9 пояснив, що померлий ОСОБА_5 протягом тривалого часу до підписання спірних договорів дарування лікарями психіатрами не оглядався; діагноз був виставлений на кінцевому етапі протікання хвороби Альцгеймер (25 днів до смерті); медична документація протікання хвороби з 2000р. по 2012р. відсутня; діагнози, пов'язані із захворюваннями головного мозку лікарями за місцем проживання померлого ОСОБА_5 не виставлялися, оскільки у період з 2009 по 2012 р.р. його дружина від його огляду відмовлялася; сторони та свідки дали суду взаємовиключні показання, що позбавило експертну комісію зробити однозначний висновок про те, що у момент підписання спірних договорів дарування у квітні 2010р. ОСОБА_5 за своїм психічним станом здоров'я не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними.

При цьому, експерт зазначив суду, що при складанні висновку експертизи комісія взяла до уваги лише журнал судового засідання, а диск з технічною фіксацією фонограми судових засідань, направлений судом до експертної установи з матеріалами справи (а.с.150 том 2) в частині допиту у судовому засіданні сторін, їх представників та свідків експертами, не прослуховувався і не досліджувався, а відтак не брався до уваги.

За таких обставин, посилання відповідача та його представника на те, що висновки посмертної судово-психіатричної експертизи відповідають матеріалам справи та медичній документації, так як померлий ОСОБА_5 не проходив лікування до 2012р. у зв'язку із психічним захворюванням, не оглядався психіатром, страждав лише на загальні вікові захворювання, декілька разів у 2005-2006р.р. проходив психіатричні та наркологічні обстеження з метою отримання водійських прав та дозволу на володіння зброєю, працював у вказаний період та отримував заробітну плату, а 03.04.2012р. був госпіталізований у психіатричний заклад в зв'язку з загальним захворюванням, є необґрунтованими. Також суд не приймає доводів про достатність цих даних для встановлення психічного стану померлого як безпідставних, виходячи з наступного.

Підставою для визнання правочину недійсним на підставі ст. 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях. Вказана позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року у справі № 9-цс12.

Відповідно до п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України №8 від 30 травня 1997 року "Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах", при перевірці і оцінці експертного висновку суд повинен з'ясувати обґрунтованість експертного висновку та його узгодженість з іншими матеріалами справи.

Так, як вбачається з викладеного в акті посмертної судово-психіатричної експертизи, експертами при аналізі медичної картки стаціонарного хворого ОСОБА_5, наданої Київським обласним спеціалізованим психіатрично - наркологічним медичним об'єднанням, не прийнято до уваги розділ «Амнез хворого, давність захворювання», які були заповнені зі слів сина померлого - відповідача ОСОБА_3, який вказував, що батько «останні 5-6 років став неспроможним» (а.с.8 картки), а також його пояснення лікарям про перебіг протікання хвороби батька. Де, зокрема зазначено: «Зі слів сина хворіє приблизно 14 років, перші порушення пам'яті у вигляді забудькуватості проявлялися приблизно з 1998 року. Тоді був розірваний контракт на консультацію хворих в Лікарні вчених, в достатньо короткий термін перестав працювати на кафедрі, не міг самостійно провести огляд пацієнтів, став загрозливим на дорозі - не міг справитися з керуванням, плутав ПДР, швидко наростала неспроможність, став байдужим до сім'ї, відмовлявся приймати неотропну терапію», (а.с.12 картки), а також: «так, як син лікар-невролог до спеціалістів не звертались» (а.с.52 картки).

Таким чином, при складанні висновку експертами перебіг психічної хвороби померлого ОСОБА_5 зі слів його сина - відповідача ОСОБА_3 в тексті експертного висновку зазначені вибірково.

При цьому, в судовому засіданні експерт ОСОБА_9 пояснив, що зі слів відповідача померлий ОСОБА_5 дійсно хворів на хворобу Альцгеймера та в останні 5-6 років був недієздатний, але будь-яких інших вихідних даних на час проведення експертизи в розпорядженні експертів не було, а тому вказані пояснення ОСОБА_3 не відображені в акті. Зокрема, експертам не були надані дані з місця роботи померлого ОСОБА_5

Проаналізувавши вищевикладені пояснення експерта, суд ставиться до них критично і вважає висновки експертизи в частині періоду 2010 року неповними та такими, що спростовуються даними з матеріалів справи в їх сукупності, оскільки при складанні висновку експертами не прийняті до уваги показання свідка ОСОБА_10, яка є лікарем-невропатологом з 40-річним стажем роботи і давала показання, саме, як колега з останнього місця роботи померлого ОСОБА_5

Так, допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_10, лікар-невропатолог клінічної лікарні «Феофанія», суду показала, що працювала з померлим ОСОБА_5 разом понад 30 років, він був доктором медичних наук, завідуючим кафедри неврології, професором. Зазначила, що у ОСОБА_5 хвороба почалась з 1996-1998р.р., йшов сімейний анамнез, спадкового характеру, він підтверджував хворобу Альцгеймера. ОСОБА_5 почав забувати прізвища хворих, не впізнавав декого, був неуважним, часто перепитував прізвища пацієнтів, забував де він живе, його часто відвозили додому. Йому пропонували лікування, але він відмовлявся, пропонували його госпіталізацію та лікування дружині, але вона відмовлялась від допомоги, говорила, що його лікує син ОСОБА_3, аналізів ніяких не здавав. Ні лікарі поліклініки, ні 12-ої лікарні, ні лікарі лікарні «Феофанії» ніколи його не обстежували. З кожним роком колеги спостерігали за ОСОБА_5 і помічали, що він частіше забував людей, не впізнавав нікого, у нього були всі ознаки хвороби Альцгеймер, при цьому він не отримував належного лікування, оскільки дружина ізолювала його від суспільства. Помічали, що рік за роком спостерігалось зниження пам'яті, зв'язність мови зникала. Хвороба Альцгеймер переходить по стадіям і характеризується слабоумством у легкій стадії, потім поглиблюються порушення і кінцева - термінальна стадія, коли людина потребує постійного догляду. У 2008 р. він приїхав на кафедру, де нікого не впізнавав, ні з ким не вітався, у нього вже тоді була близька до термінальної стадія хвороби. Коли не впізнають колег, з якими пропрацював 30 років, це вважається виразними порушеннями.

Свідок ОСОБА_12, головний лікар дитячої поліклініки, племінниця померлого ОСОБА_5, суду пояснила, що, починаючи з 2005р. на дзвінки до ОСОБА_5 замість нього, відповідала лише його дружина ОСОБА_7, тому вона зрозуміла, що з дядьком відбувається щось неладне. У 2006 р. вона, на прохання ОСОБА_5 намагалась у Міністерстві охорони здоров'я України вирішити питання щодо продовження контракту за місцем роботи ОСОБА_5, однак їй було відмовлено у зв'язку зі станом здоров'я ОСОБА_5 У 2007 р. під час поховання її чоловіка, ОСОБА_5 по декілька разів вітався з присутніми, повторював одні і ті ж самі фрази, всі помітили його плаксивість та нехарактерну сентиментальність, що було розгорнутою картиною хвороби Альцгеймера. Його дружина казала, що він хворий і що лікують його самостійно, на облік ніде не ставили. У 2010р. дядько був вже «керованою дитиною», її не впізнавав, весь час її перепитував хто до нього приїхав. В нього була прогресуюча деградація, апогей якої був у 2010 р., коли у нього був рівень 5-ти річної дитини. Він нікого не впізнавав, й у нього втрачались родинні почуття, не розумів, що з ним відбувається. Одного разу загубився у метро, де питав, як проїхати у Донецьк.

Свідок ОСОБА_13, за спеціальністю медична сестра, пояснила суду, що з ОСОБА_5 та його дружиною ОСОБА_7 дружила багато років. Їй відомо, що, починаючи з 2006 р., він плутав історії хвороб пацієнтів, прізвища хворих, плутав слова. Коли вона приїздила до нього на дачу, з 2008р. він вже не впізнав її. При спілкуванні говорив всілякі нісенітниці, було видно, що у нього знизився інтелект, йшло ураження головного мозку. З дачі його не випускали, в нього був «маразм», він нікого не впізнавав і нічого не розумів, часто плакав. Зі слів його дружини, їй відомо, що одного разу він загубився у метро, і його шукала міліція.

При оцінці показань вказаних свідків, суд враховує, що вони не є близькими знайомими позивача, тому не зацікавлені у вирішенні справи і у суду немає підстав не довіряти таким показанням свідків. Крім того, такі показання повністю узгоджуються і відповідають поясненням відповідача ОСОБА_3, які він давав лікарям 03.04.2012р. при оформленні батька до стаціонару Київського обласного спеціалізованого психіатрично-наркологічного медичного об'єднання та під час огляду хворого 12.04.2012р.

В судовому засіданні знайшли своє підтвердження показання вказаних свідків і в частині того, що дружина відмовлялася від обстеження та стаціонарного лікування ОСОБА_5, оскільки з медичної картки на ім'я ОСОБА_5 №6148 вбачається, що у період з 2009 по 2012р.р. померлий ОСОБА_5 6 разів запрошувався на огляд до лікаря-невропатолога за місцем реєстрації 12.03.2009р., 10.11.2009р., 08.02.2011р., 12.10.11р., 20.02.12р., 10.04.2012р., однак жодного разу не з'явився через відсутність в м. Києві або відмови дружини від його огляду.

Свідок ОСОБА_14, чоловік позивача, суду пояснив, що з 2007 р. ОСОБА_5 його вже не впізнавав, пам'ять його погіршилась, у 2008р. розповідав, що продовжує працювати, хоча 2 роки, як не працював. Коли вони з дружиною у 2009р. випадково зустріли його на дачі у спільних друзів, ОСОБА_5, доньку не впізнав.

Вищевикладені показання свідків повністю узгоджуються із характерними особливостями протікання хвороби Альцгеймер про психічний стан здоров'я хворого ОСОБА_5 Так, свідки відмічали у нього психічні порушення: неадекватність в поведінці, у висловлюваннях, порушення пам'яті, орієнтації в просторі, забудькуватості. Таким чином, суд, оцінюючи ці дані, приймає їх до уваги як належні, допустимі та достатні докази підтвердження факту наявності психічної хвороби на час перебування померлого ОСОБА_5 на посаді завідувача кафедри неврології.

Свідок ОСОБА_15, за фахом лікар, суду пояснила, що з померлим ОСОБА_5 спілкувалась як сусідка по дачі. З 2006 року він ніколи не скаржився їй на стан свого здоров'я, вона не знала, що в нього є хвороба Альцгеймера, останній раз бачила його у жовтні 2011 року, він був адекватним і привітним.

Свідок ОСОБА_16, двоюрідний брат відповідача, суду пояснив, що померлий ОСОБА_5 був фізично здоровою людиною, йому не було відомо, що він хворів, завжди гарно виглядав, посміхався, за останні три роки вони бачились 3-4 рази на місяць і йому не відомо, щоб померлий ОСОБА_5 хворів психічно.

Свідок ОСОБА_17, тітка відповідача, суду пояснила, що в останні роки вона проживала разом з померлим ОСОБА_5 та його дружиною однією сім'єю, оскільки сестра хворіла. ОСОБА_5 був здоровий та адекватний, лікував дружину, ставив їй уколи. До обласної психіатричної лікарні його поклали, оскільки він емоційно дуже переживав смерть дружини, психічно він був здоровий, в нього була лише аритмія. У 2011р. вона чула, що ОСОБА_5 бажає скласти заповіт на користь сина.

Свідок ОСОБА_18, подруга сім'ї, суду показала, що 07.03.2012 р. розмовляла з ОСОБА_5, під час розмови він був спокійний і урівноважений, вона не помітила будь-якої неадекватності, у 2010 р. вона бачила його 2 рази, у 2011 р. розмовляла з ним по телефону, він був здоровим.

Оцінюючи показання свідків ОСОБА_17, ОСОБА_16, ОСОБА_18, ОСОБА_15, в їх сукупності, суд враховує, що ОСОБА_17 та ОСОБА_18 є родичами відповідача, а тому можуть бути заінтересовані у вирішені даної справи, а свідки ОСОБА_18 та ОСОБА_15 рідко спілкувалися з померлим, не навели конкретних фактів спілкування в останні роки його життя, та особливостей характеру його поведінки. Крім того, показання даних свідків в своїй сукупності суперечать показанням свідків ОСОБА_10, ОСОБА_12, які за фахом є лікарями, та повністю спростовуються актом судово - психіатричної експертизи, в якому зазначено, що померлий ОСОБА_5 хворів на психічне захворювання з 2006 року. Протирічать вказані показання і поясненням відповідача про перебіг хвороби ОСОБА_5, які він давав при оформленні батька до лікарні і зазначав, що батько останніх 5-6 років був неспроможним, останній рік не обслуговував себе самостійно, при цьому, причини невизнання цих обставин протягом розгляду справи відповідач ОСОБА_5 суду не пояснив.

Суд ставиться критично та не приймає до уваги як недостовірні дані з показань свідків ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, які 14 квітня 2012 року виступили свідками при укладанні заповіту на користь відповідача і в судовому засіданні стверджували, що під час укладання заповіту померлий ОСОБА_5 поводився адекватно, будь-яких проявів психічної хвороби не виявляв, відповідав на питання нотаріуса, його поведінка не свідчила про те, що він психічно хвора людина, оскільки такі показання повністю спростовуються висновком експертизи в частині того, що ОСОБА_5, в цей період страждав органічним ураженням головного мозку судинно-атрофічного ґенезу з слабоумством та медичною карткою, де зазначено, що ОСОБА_5 постійно лежав у ліжку, розмовляв нерозбірливо, стояв із сторонньою допомогою, тобто не помітити взагалі будь-яких психічних розладів у його поведінці свідкам було неможливо.

Статтею 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Оцінюючи висновок судово-психіатричної експертизи в частині неможливості надати відповідь спроможності ОСОБА_5 при укладанні ним договорів дарування від 16.04.2010р. усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, суд вважає висновок в цій частині необ'єктивним і таким, що не узгоджується з іншими матеріалами справи, які експертами повністю не досліджувались.

Зокрема, експертами не взято до уваги, що свідок ОСОБА_10 має спеціальну освіту - лікар невропатолог, досвід роботи за спеціальністю 40 років і може з достовірністю стверджувати, що ОСОБА_5 страждав на психічну хворобу Альцгеймера із пізнім початком, яка розвивалась з 1998 р., що підтверджено і відповідачем ОСОБА_3 у медичній документації ще до складання заповіту. Крім того, слід зауважити, що експертами не врахований і акт посмертного розтину трупу підекспертного померлого ОСОБА_5 (а.с.73-74 том 2)

За таких обставин, суд вважає, що висновок лікарів є неповним та необ'єктивним в частині протікання хвороби ОСОБА_5 у період 2010 року.

При цьому, суд виходить також з оцінки самого процесу та особливостей протікання хвороби Альцгеймера, тривалість захворювання 14 років, її невиліковний характер, показання сина померлого ОСОБА_3 в частині стану неспроможності батька в останні 5-6 років, пояснень спеціаліста та експерта даних суду про те, що хвороба носить не періодичний характер, а невиліковний характер, а стан з роками повинен тільки погіршуватись і вважає доведеним наявність у ОСОБА_5 стану, який виключає можливість хворого усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними під час укладання договорів дарування 16 квітня 2010 року.

Згідно з ч.1 ст. 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільні права ті самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов'язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.

Таким чином, враховуючи встановлені судом обставини справи, суд дійшов висновку, що померлий ОСОБА_5 на період укладення 16.04.2010 року Договорів дарування за своїм психічним станом не розумів та не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Отже, та обставина, що померлий ОСОБА_5 у момент вчинення спірних правочинів перебував в такому стані, коли він не міг усвідомлювати значення своїх дій та не міг керувати ними знайшла своє підтвердження в судовому засіданні, суд приходить до висновку про наявність підстав відповідно до ч.3 ст.203, ч.1, ч.3 ст.215, ст.225, ч.2 ст. 1257 ЦК України для визнання недійсними: договору дарування частини квартири, укладеного 16 квітня 2010 року і посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6, зареєстрованого за номером 2168, в частині дарування ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 1/3 частини квартири; договору дарування гаражного боксу, укладеного 16 квітня 2010 року ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6, зареєстрованого за номером 65226 та заповіту ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3, посвідченого 14 квітня 2012 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Таким чином, оскільки спірні заповіт та договори дарування, складені від імені померлого ОСОБА_5 визнаються судом недійсними, відповідно до ч. 2 ст. 1223 ЦК України його спадщина підлягає спадкуванню за законом.

Судом встановлено, що до складу спадщини входить: 1/3 частина квартири АДРЕСА_1, гаражний бокс НОМЕР_3 в ГБК «Академічний» по бул. Дружби Народів, 16 в м. Києві, земельна ділянка АДРЕСА_2, площею 0,0947 га в Дарницькому районі м. Києва.

Судом також встановлено, що на вказаній земельній ділянці розташований будинок, який не був введений в експлуатацію, що не заперечувалось в судовому засіданні сторонами.

Відповідно до ч.2 ст. 376 ЦК особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

При здійсненні спадкодавцем самочинного будівництва (ч. 1 ст. 376 ЦК) до спадкоємців переходить право власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва.

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Разом із тим суди повинні розмежовувати право на спадщину як майнове право (об'єкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно як на об'єкт нерухомого майна.

Таким чином, виходячи з положень вказаних норм та, враховуючи, що на спірній земельній ділянці розташований будинок, який не введений в експлуатацію, суд вважає за доцільне також включити до складу спадкового майна померлого ОСОБА_5 будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва.

Як зазначено в п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», якщо спадкодавцем було здійснене самочинне будівництво (частина перша статті 376 ЦК України), до спадкоємців переходить право власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва.

При неможливості виділу частки будинку в натурі або встановлення порядку користування ним, власнику, що виділяється, за його згодою присуджується грошова компенсація. Розмір грошової компенсації визначається за угодою сторін, а при відсутності такої угоди - судом по дійсній вартості будинку на час розгляду справи. Під дійсною вартістю будинку розуміється грошова сума, за яку він може бути проданий в даному населеному пункті чи місцевості. Для її визначення при необхідності призначається експертиза.

Звертаючись до суду з позовом, позивач серед іншого просить стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію частини вартості будівельних матеріалів, а тому для визначення вартості будівельних матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі будівництва за клопотанням позивача судом була призначена судова будівельно-технічна експертиза.

Згідно клопотання судових експертів Судової незалежної експертизи України від 31 липня 2014 року для проведення експертизи відповідачу ОСОБА_3 пропонувалось надати ряд необхідних документів для експертного дослідження і роз'яснювалось, що у випадку ненадання запитуваної документації вартість будівництва будинку та будівель і споруд буде визначено, як вартість заміщення але без розмежування вартості будівельних матеріалів та обладнання і вартості будівельних робіт. (а.с.101 том 3)

Частиною 1 ст. 146 ЦПК України передбачено, що у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без нього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Однак, не дивлячись на отримання ухвали суду, що підтверджується відповідними розписками (а.с. 66, 110, том 3), відповідачем вимоги суду виконані не були, документи, які підтверджують будівництво та сплату коштів, суду не надані.

При цьому, судом в порядку ст.10, ст.146 ЦПК України відповідачу роз'яснено наслідки ухилення від подання експертам необхідних матеріалів та іншої участі в експертизі.

Таким чином, відповідач ухилився від надання суду документів для проведення експертизи, в результаті чого вартість будівництва, будівель і споруд неможливо було встановити без розмежування вартості будівельних матеріалів, обладнання та визначення їх об'єму, а також під час проведення експертизи відповідач не надав доступу до усіх конструкцій будівель та споруд. (а.с.143 том 3)

У призначенні повторної будівельно-технічної експертизи для визначення вартості, суд відмовив представнику відповідача, оскільки у відповідності до ст.146 ЦПК України визнав факт відсутності у відповідача документів, що підтверджують будівництво.

За таких обставин, суд, застосовуючи наслідки ухилення відповідача від участі у експертизі, передбачені ч.1 ст.146 КПК України, оцінюючи наявні в матеріалах справи дані, вважає наявними підстави встановити вартість будівельних матеріалів на підставі наявних в матеріалах справи даних про вартість будівництва.

Відповідно до висновку експерта № СЕ-1-1-264/14 за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи від 13.10.2014р. вартість будівництва житлового будинку та господарських будівель і споруд на час розгляду спору судом, що розташовані на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_2 становить 484 263,00 грн. (а.с. 128-145 том 3)

Допитана в судовому засіданні за клопотанням представника позивача експерт ОСОБА_23, висновки зазначеної судової будівельно-технічної експертизи роз'яснила та підтвердила відповіді, надані у заключній частині висновку, а також надала вичерпні відповіді на питання, поставлені в судовому засіданні сторонами у справі.

Згідно з ч.5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, а ст.1278 ЦК України визначено, що частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними.

За вказаних обставин, наявними підстави для захисту прав позивача способом визнання права власності, який визначений ст.392 ЦК України.

Враховуючи викладене, суд вважає, що в судовому засіданні позивач довела наявність підстав для спадкування майна померлого ОСОБА_5, разом з тим, позовні вимоги про визнання за позивачем права власності на спадкове майно померлого ОСОБА_5 підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

При вирішенні питання про поділ спадкового майна, суд, виходячи з положень ст.ст.61, 174 ЦПК України, ст.1278 ЦК України, враховує визнання позову відповідачем в частині визнання права власності за позивачем 1/2 частини земельної ділянки, а також ту обставину, що до відкриття спадщини гаражний бокс НОМЕР_3 належав на праві спільної сумісної власності спадкодавцеві ОСОБА_5 і його дружині ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.51 том 2), оскільки право власності на цей гаражний бокс ОСОБА_5 набув в період шлюбу з ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право власності від 26.11.2009р., що не заперечували сторони. (а.с.2 том 2) У зв'язку з чим, предметом поділу є лише 1/2 частина гаражного боксу, інша частина гаражного боксу входить до маси спільного майна подружжя, яка на час розгляду справи ніким із спадкоємців не успадкована.

Згідно з ч.ч.1,2 ст.1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою на якій вони розміщені.

Таким чином, суд вважає за належне в порядку поділу спадщини між спадкоємцями відповідно до ст.1278 ЦК України виділити у власність позивача ОСОБА_2 наступне спадкове майно:

- 1/6 частину квартири за вказаною адресою;

- 1/4 частину гаражного боксу НОМЕР_3;

- 1/2 частину земельної ділянки за вказаною адресою.

Враховуючи відсутність даних та доказів, які б підтверджували вартість будівельних матеріалів суд приймає до уваги вартість будівництва, яка згідно вказаного вище висновку експерта становить 484 263,00 грн.

Разом з цим, вирішуючи питання щодо поділу самочинного будівництва будинку, суд виходить з того, що частка у цьому будівництві не може бути виділена позивачу, оскільки спірний будинок знаходиться в користуванні відповідача, сторони багато років не спілкуються, їх сім'ї не пов'язані будь-якими родинними чи дружніми зв'язками, а тому суд дійшов висновку, що в порядку поділу спадкового майна відповідачу за можливе виділити в натурі самочинне будівництво будинку та інших господарських споруд, що розташовані на земельній ділянці АДРЕСА_2, площею 0,0947 га в Дарницькому районі м. Києва, вартістю 484 263,00 грн., а з відповідача на користь позивача стягнути грошову компенсацію за 1/2 частину вартості будівництва, що складає 242 631 грн., оскільки такий спосіб захисту права на спадкове майно, як стягнення грошової компенсації не завдасть позивачу істотної шкоди, адже позивач вказаним будинком ніколи не користувалась.

Посилання відповідача на те, що за життя батька відповідач особисто будував будинок, здійснив значні покращення або збільшив його площу, суд вважає необґрунтованими, оскільки ці доводи непідтверджені належними доказами. Крім того, відповідно до висновку судово-будівельної експертизи відсоток зношеності будівель «А» та «Б» на час огляду становить 30% та 50% відповідно, що ставить під сумнів ймовірність доводів відповідача.

При цьому, суд, враховуючи вимоги ст.59 ЦПК України щодо допустимості доказів, вважає посилання представника відповідача про те, що він особистими грошима приймав участь у будівництві, також необґрунтованими, оскільки жодного платіжного документу, який би підтверджував понесення ОСОБА_3 фінансових витрат на будівництво суду ним надано не було, інші належні докази на підтвердження таких обставин в матеріалах справи відсутні.

Суд, виходячи з встановлених обставин справи про правовідносини сторін, не приймає до уваги і посилання відповідача та його представників на положення ст.365 ЦК України як безпідставні, спірні правовідносини регламентовано положеннями ст.ст.1278, 1279 ЦК України щодо поділу спадщини, які не виключають можливість врахувати обставини, які мають істотне значення.

Відповідно до ст.84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Положеннями Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат, на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах, затверджено граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу, пов'язаних з розглядом справ. Так, граничний розмір витрат на правову допомогу не може перевищувати 40% розміру мінімальної заробітної плати за годину роботи фахівця у галузі права, тобто у 2012р.- 453 грн. 60 коп. за одну годину роботи, у 2013р.- 2015р.- 487 грн. 20 коп. за одну годину роботи.

Відповідно до додатку №2 до Договору про надання правової допомоги від 22.11.2012р., позивач ОСОБА_2 сплатила адвокату ОСОБА_22 грошові кошти за надання правової допомоги у розмірі 8635,40 гривень, що підтверджується квитанцією серії 00-3502 від 18.11.2014р.(а.с. 38 том 4)

Згідно наданого адвокатом ОСОБА_22 акту приймання-передачі послуг за договором про надання правової допомоги та додатку №2 до вказаного договору для надання правової допомоги останньою було затрачено у 2012 р.-1годину 00 хвилин, у 2013р.-7годин 30хвилин, у 2014р.-2годин 00 хвилин, у 2015р. - 2години 00 хвилин, а також вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням, загальна вартість яких становить 8635,40грн. (а.с.36 том 4)

Виходячи з вищевикладеного, суд вважає, що у зв'язку з частковим задоволенням позову на підставі ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача стягненню підлягають понесені та документально підтверджені позивачем судові витрати пропорційно до задоволених судом 90% заявлених позовних вимог, поклавши на відповідача обов'язок сплатити позивачу витрати в розмірі 7 771, 50 грн., що становить 90% від понесених витрат на правову допомогу; витрати, пов'язані з проведенням судових експертиз в розмірі 6 462 грн.64коп., що становить 90% понесених витрат позивача на оплату судових експертиз та витрати по оплаті судового збору в розмірі 2 897 грн. 10 коп., що становить 90% понесених позивачем витрат по його оплаті. (а.с. 2, том 1; а.с.а.с. 220, 231, том 3; а.с.35-38, том 4)

Виходячи з вищевикладеного та керуючись ст.ст. 215, 216, 225, 1216, 1218, 1220, 1234, 1257, 1261, 1268, 1278 ЦК України, ст.ст. 3, 10-11, 57-59, 60-61, 84,88, 174, 212, 213, 215, 292, 294 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа- приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання недійсними договору дарування від 16.04.2010р. та заповіту, визнання право власності на спадкове майно та стягнення грошової компенсації, - задовольнити частково.

Визнати заповіт від імені ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3, посвідчений 14 квітня 2012року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4 недійсним.

Визнати договір дарування 1/3 частини квартири, укладений 16 квітня 2010 року від імені ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6, зареєстрований за номером 2168 недійсним.

Визнати договір дарування гаражного боксу, укладений 16 квітня 2010 року від імені ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6, зареєстрований за номером 65226 недійсним.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину земельної ділянки, що розташована по АДРЕСА_2, загальною площею 0,0947 га в порядку спадкування.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частину гаражного боксу НОМЕР_3 в ГБК «Академічний», що розташований по бул. Дружби Народів, 16 в м. Києві в порядку спадкування.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/6 частину квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі будівництва будинку та інших господарських споруд, що розташовані на земельній ділянці АДРЕСА_2, загальною площею 0,0947 га в порядку спадкування.

Стягнути з ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) грошову компенсацію 1/2 частини вартості будівельних матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі будівництва будинку та інших господарських споруд, що розташовані на земельній ділянці АДРЕСА_2, загальною площею 0,0947 га в розмірі 242 631 (двісті сорок дві тисячі шістсот тридцять одна)грн.50коп.

Стягнути з ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) у відшкодування судових витрат судовий збір у розмірі 2 897 (дві тисячі вісімсот дев'яносто сім)грн.10коп.

Стягнути з ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) у відшкодування судових витрат витрати на правову допомогу в розмірі 7 771 (сім тисяч сімсот сімдесят одна)грн.50коп.

Стягнути з ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) у відшкодування судових витрат витрати, пов'язані із проведенням судових експертиз у розмірі 6 462 (шість тисяч чотириста шістдесят дві)грн.64коп.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду м. Києва через Печерський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: В.Ю.Горкава