У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями, усунення від права на спадкування за законом та визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями в порядку спадкування за законом; за зустрічним позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майно за касаційною скаргою ОСОБА_5 та ОСОБА_4, поданою її представником - ОСОБА_6, на рішення Збаразького районного суду Тернопільської області від 23 жовтня 2014 року та рішення апеляційного суду Тернопільської області від 3 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що під час проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_7, який помер у ІНФОРМАЦІЯ_1, вони за спільні кошти придбали житловий будинок з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1, право власності на який зареєстрували за її згодою за ОСОБА_7, а тому згідно зі ст. 74 СК України майно належить їм на праві спільної сумісної власності. Оскільки спадкодавець, який через важку хворобу та каліцтво був у безпорадному стані, заповіту не складав, а його діти: ОСОБА_4 та ОСОБА_5, ухилялися від надання йому допомоги, проте претендують на все спадкове майно як спадкоємці першої черги за законом, вона не може отримати свідоцтво про право на спадщину як спадкоємець четвертої черги за законом.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_3 просила суд визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку, як за особою, що придбала майно за спільні кошти під час спільного проживання з померлим чоловіком згідно зі ст. 74 СК України, а також визнати за нею право власності на 1/2 частину цього майна в порядку спадкування після смерті ОСОБА_7, усунувши відповідачів від права на спадкування.

У вересні 2013 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулися до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3 та просили визнати за ними як спадкоємцями першої черги за законом право власності на спадщину після смерті батька - ОСОБА_7, посилаючись на те, що отримали відмову нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв'язку із неподанням правовстановлюючих документів на житловий будинок, які їм не надає ОСОБА_3 У подальшому ОСОБА_5 відмовився від спадщини на користь сестри - ОСОБА_4

Рішенням Збаразького районного суду Тернопільської області від 23 жовтня 2014 року позов ОСОБА_3 задоволено частково, у задоволені зустрічного позову відмовлено. Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1, що набутий нею за час спільного проживання однією сім'єю з ОСОБА_7 та належить їм на праві спільної сумісної власності. Усунуто ОСОБА_4 від права на спадкування за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину вказаного житлового будинку з надвірними будівлями в порядку спадкування за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 У решті позову відмовлено. У зустрічному позові ОСОБА_4, ОСОБА_5 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 3 лютого 2015 року рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 про усунення ОСОБА_4 від права на спадкування за законом та визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку в порядку спадкування та відмови в задоволенні зустрічного позову скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 про усунення ОСОБА_4 від права на спадкування за законом та визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку в порядку спадкування відмовлено. Зустрічний позов задоволено частково. Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями в порядку спадкування за законом. У решті - рішення суду залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 лютого 2015 року у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Тернопільської області від 3 лютого 2015 року в частині її позовних вимог про усунення ОСОБА_4 від права на спадкування за законом та визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку в порядку спадкування за законом відмовлено з підстав, передбачених п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 та ОСОБА_4 в особі представника - ОСОБА_6, посилаючись на порушення судами норм матеріального й процесуального права, просять оскаржувані судові рішення в частині визнання за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями скасувати, та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позову ОСОБА_3 в цій частині відмовити. З урахуванням рішення апеляційного суду в частині, що не оскаржується, зустрічний позов ОСОБА_4 задовольнити та визнати за нею в порядку спадкування за законом право власності на 1/2 частину житлового будинку і в цілому на житловий будинок з надвірними будівлями. Рішення апеляційного суду в частині, що не оскаржується, залишити без змін.

Отже, судові рішення в частині позовних вимог ОСОБА_3 про усунення ОСОБА_4 від права на спадкування та визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку в порядку спадкування за законом не оскаржуються, тому в силу ч. 1 ст. 335 ЦПК України не переглядаються.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_3 та відмову в задоволені зустрічного позову ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із того, що спірний будинок набутий ОСОБА_3 за час спільного проживання (на протязі 20 років) однією сім'єю з ОСОБА_7, не перебуваючи у шлюбі з останнім, а тому відповідно до ст. ст. 70, 74 СК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_331/ed_2014_10_14/pravo1/T022947.html?pravo=1> будинок належить їм на праві спільної сумісної власності і при поділі майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, їх частки майна є рівними, тому що інше не визначено домовленістю між ними. Також суд, виходивши з того, що ОСОБА_4 умисно ухилялася, тобто не вчиняла необхідних дій для надання допомоги спадкодавцеві, який був її батьком, перебував у безпорадному стані через тяжкі хвороби та каліцтво, потребував стороннього догляду, допомоги та піклування, усунув її від права на спадкування за законом після померлого ОСОБА_7 та визнав за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частку спірного будинку в порядку спадкування як спадкоємцем четвертої черги відповідно до ст. 1264 ЦК України. При цьому суд урахував, що ОСОБА_5, подавши у передбачений законом шестимісячний строк до нотаріальної контори заяву про відмову від прийняття спадщини, відмовився від спадкування за законом після померлого батька - ОСОБА_7, тому спору щодо усунення від спадкування та спадкування спадкового майна ним у даному випадку не існує.

Апеляційний суд, частково скасовуючи рішення суду та відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_3 про усунення ОСОБА_4 від права на спадкування за законом та визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку в порядку спадкування, частково задовольняючи зустрічний позов, виходив із того, що в справі відсутні докази як перебування спадкодавця у безпорадному стані, так і докази ухилення спадкоємців від надання спадкодавцеві допомоги.

Проте повністю погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна, оскільки суд дійшов його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що ОСОБА_7 згідно з договором купівлі-продажу від 15 червня 2006 року купив у ОСОБА_8 житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1. Відповідно до реєстраційного посвідчення Збаразького районного БТІ від 15 серпня 2006 року та технічного паспорта від 29 серпня 2006 року ОСОБА_7 значиться власником цілого житлового будинку з надвірними будівлями за вищевказаною адресою.

За положеннями чч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя.

Разом з тим згідно зі ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Тобто при застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Судом установлено, що матеріали справи місять належні та допустимі докази дійсного моменту припинення шлюбу між спадкодавцем та його дружиною, ОСОБА_9, а саме, свідоцтво про розірвання шлюбу від 18 жовтня 2011 року, видане за заявою спадкодавця відділом державної реєстрації актів цивільного стану Збаразького районного управління юстиції Тернопільської області та витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян, виданий Чернігівським міським управлінням юстиції, згідно з яким шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_9 припинений лише 18 жовтня 2011 року.

При цьому будь-які докази наявності в Державному реєстрі актів цивільного стану громадян відомостей про розірвання шлюбу між указаними вище особами згідно з актовим записом РАГСу Лановецького району Тернопільської області від 7 березня 1997 року, на який посилались суди попередніх інстанцій, відсутні, хоча, відповідно до наказу Міністерства юстиції України від 24 липня 2008 року № 1269/5 «Про затвердження Інструкції з ведення Державного реєстру актів цивільного стану громадян», вони мали б бути внесені в реєстр відповідним архівним відділом державної реєстрації актів цивільного стану в обов'язковому порядку.

Відповідно до положень ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» актами цивільного стану є події та дії, які нерозривно пов'язані з фізичною особою і започатковують, змінюють, доповнюють або припиняють її можливість бути суб'єктом цивільних прав та обов'язків.

Проте актовий запис РАГСу Лановецького району Тернопільської області від 7 березня 1997 року цим вимогам не відповідає, оскільки не містить фактичних даних, які б свідчили про те, що шлюб був припинений саме між спадкодавцем та його колишньою дружиною, оскільки зазначені в ньому відомості не пов'язані з особами, відносно яких припинилися шлюбні права і обов'язки, зокрема, в актовому записі місце постійного проживання спадкодавця зазначено «Ланівці Лановецького району Тернопільської області», хоча останній там ніколи не проживав і не перебував, а доказів зворотного матеріали справи не містять.

Разом із тим посилання суду на те, що реєстрація припинення шлюбу була здійснена вже після смерті колишньої дружини спадкодавця, не спростовує ту обставину, що вказаний шлюб не був припиненим його реєстрацією до дня смерті ОСОБА_9, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2, що повністю узгоджується з положеннями ст. ст. 37, 44 КпШС України (які діяли на час виникнення спірних правовідносин) та ст. 104 СК України.

Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

За змістом ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що встановлені ч. 2 ст. 3 СК України виключення, згідно з якими подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно, стосуються офіційно зареєстрованих шлюбів.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 20 лютого 2012 року № 6-97цс11, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

У зв'язку з цим висновок суду про те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_7 знаходилися у фактичних шлюбних відносинах і на ці правовідносини розповсюджується дія ст. 74 СК України є передчасним та таким, що ґрунтується на припущеннях, що суперечить вимогам ч. 4 ст. 60 ЦПК України.

Таким чином, апеляційний суд у порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 316 ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернув, не встановив фактичних обставин справи та не врахував, що правила ст. 74 СК України щодо поділу майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, поширюються на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі.

За таких обставин рішення апеляційного суду в частині позову ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями згідно зі ст. 74 СК України та зустрічного позову ОСОБА_4 про право власності на будинок не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 та ОСОБА_4, подану її представником - ОСОБА_6, задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Тернопільської області від 3 лютого 2015 року в частині позовних вимог ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями згідно зі ст. 74 СК України та зустрічного позову ОСОБА_4 про визнання права власності на будинок скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

В.А. Черненко

С.П. Штелик