Ухвала

іменем україни

04 березня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Амеліна В.І., Гончара В.П., Остапчука Д.О., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю, вселення та визначення порядку користування квартирою, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28 лютого 2014 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 20 травня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року ОСОБА_1 звернулася до суду з уточненим згодом позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю, вселення та визначення порядку користування квартирою.

Позовні вимоги мотивувала тим, що їй з відповідачем на праві власності належить квартира АДРЕСА_1, яку вони отримали у спадщину після смерті батька ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

Посилаючись на те, що ОСОБА_2 здійснює перешкоди у користуванні належною їй на праві власності Ѕ частиною спірної квартири, зокрема не допускає до квартири, змінила замки на вхідних дверях й володіє житлом у повному обсязі сама, ОСОБА_1 просила позов задовольнити у повному обсязі.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28 лютого 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 20 травня 2014 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить ухвалені у справі судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі, мотивуючи свої вимоги порушенням судами норм матеріального та процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону судові рішення у повному обсязі не відповідають.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з безпідставності та необґрунтованості позовних вимог.

Проте повністю погодитися з такими висновками судів не можна.

Судом установлено, що ОСОБА_1 є власницею Ѕ частини квартири АДРЕСА_1, інша Ѕ частина вказаної квартири належить відповідачу ОСОБА_2, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 07 грудня 2005 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

В силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України та статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Статтями 356, 358 ЦК України визначено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Частинами 1, 2 ст. 358 ЦК України визначено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 обґрунтовувала свої вимоги тим, що з вини відповідача, позбавлена можливості вільно користуватися та розпоряджатися своєю власністю - Ѕ частиною спірної квартири.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Суд першої інстанції на порушення вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернув; належним чином не перевірив доводів й заперечень сторін й відповідно не визначився з тим чи існує між сторонами домовленість щодо користування спірною квартирою та чи вирішувалося таке питання між ними в добровільному порядку, унаслідок чого не встановив чи існують перешкоди у користуванні позивачем належним йому майном, у достатньому обсязі не визначився з характером спірних правовідносин й правовою нормою, що їх регулює й дійшов передчасного висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позову. При цьому судом не надана оцінка тому, що відсутність у позивача ключів від спірної квартири не заперечувала і відповідач.

Отже судом неповно з'ясовані дійсні обставини справи, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору.

Апеляційний суд, перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, помилок суду не виправив та залишив рішення без змін.

За таких обставин, оскаржувані рішення судів, які не відповідають вимогам ст. ст. 213-214 ЦПК України не можуть вважатися законними й обґрунтованими, тому відповідно до ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28 лютого 2014 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 20 травня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: В.І. Амелін

В.П. Гончар

Д.О. Остапчук

В.О. Савченко