У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Закропивного О.В., Лесько А.О.,

Хопти С.Ф., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті особи: служба у справах дітей Берегівської районної державної адміністрації в Закарпатській області, Берегівський районний відділ ГУ ДМС України в Закарпатській області, про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки; за зустрічним позовом ОСОБА_6, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_7, до публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», треті особи: приватний нотаріус Берегівського районного нотаріального округу Закарпатської області ОСОБА_8, служба у справах дітей Берегівської районної державної адміністрації в Закарпатській області, про визнання недійсним іпотечного договору, за касаційною скаргою ОСОБА_6, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_7, та ОСОБА_3 на рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 17 квітня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 19 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі - ПАТ «Державний ощадний банк України») звернулося до суду із указаним позовом, у якому просило стягнути заборгованість шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. На обґрунтування позову банк зазначав, що 12 червня 2007 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_3 було укладено договір про іпотечний кредит № 71206, за умовами якого остання отримала від банку кредит в розмірі 85 тис. дол. США строком на 20 років, зі сплатою 12 % річних, з терміном остаточного погашення суми кредиту не пізніше 11 червня 2027 року для придбання квартири загальною площею 162,3 кв. м, житловою площею 69,4 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 та земельних ділянок загальною площею 0,429 га, які стали предметом іпотеки за іпотечним договором від 12 червня 2007 року, укладеним між цими ж сторонами. У зв'язку з невиконанням боржником взятих на себе зобов'язань зі сплати відсотків за користування кредитними коштами та суми основного боргу банк з метою захисту своїх прав та законних інтересів звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовом про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за кредитним договором у розмірі 944 713 грн 81 коп., який рішенням суду від 6 березня 2012 року було задоволено у повному обсязі, однак рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 11 липня 2012 року його було змінено в частині стягнення пені, зменшивши її розмір до 6 368 грн 48 коп. Станом на день пред'явлення даного позову заборгованість не погашено. Ураховуючи викладені обставини, банк просив задовольнити позов.

У березні 2014 року ОСОБА_6 звернулася до суду в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_7 із зустрічним позовом, у якому просила визнати недійсним іпотечний договір від 12 червня 2007 року, посилаючись на те, що при його укладенні за адресою предмета іпотеки проживала малолітня дитина, а тому необхідно було отримати згоду органу опіки та піклування на передачу в іпотеку спірної квартири, право користування якою мала малолітня дитина, яку не було отримано.

Рішенням Берегівського районного суду Закарпатської області від 17 квітня 2014року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 19 листопада 2014 року, позов ПАТ «Державний Ощадний банк України» задоволено. Звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 12 червня 2007 року № 2-2044, укладеним між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_3, на нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 162,3 кв. м, житловою площею 69,4 кв. м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, та земельні ділянки загальною площею 0,429 га, що належать ОСОБА_3 на праві власності, для погашення її кредитної заборгованості за Договором про іпотечний кредит від 12 червня 2007 року № 71206, розмір якої становить 30 063,78 дол. США. Встановлено початкову ціну предмета іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Визначено спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів, кошти, отримані від реалізації предмета іпотеки, направити на погашення заборгованості ОСОБА_3 перед ПАТ «Державний Ощадний банк України» в особі філії - Закарпатське обласне управління АТ «Ощадбанк». Виселено ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 з квартири АДРЕСА_1 у Берегівському районі Закарпатської області зі зняттям з реєстраційного обліку у відділі у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб УМВС України в Закарпатській області. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_7, та ОСОБА_3, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просять скасувати судові рішення в частині задоволення позову ПАТ «Державний ощадний банк України» та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. В решті рішення судів не оскаржуються.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позов ПАТ «Державний ощадний банк України» та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з того, що відповідачі взяті на себе кредитні зобов'язання належним чином не виконують. На момент укладення правочину ОСОБА_6 та ії донька ОСОБА_7 відношення до предмета іпотеки не мали, а тому відсутні підстави для визнання договору іпотеки недійсним.

Проте повністю з такими висновками судів погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами установлено, що 12 червня 2007 року між ПАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, за умовами якого ОСОБА_3 отримала кредит у розмірі 85 тис. доларів США зі сплатою 12 % річних, строком користування до 11 червня 2027 року. Також 12 червня 2007 року між банком та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1.

Взяті на себе кредитні зобов'язання ОСОБА_3 належним чином не виконувала. Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 6 березня 2012 року задоволено позов про стягнення кредитної заборгованості, стягнуто з ОСОБА_3 кредитну заборгованість у розмірі 944 713 грн 81 коп. Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 11 липня 2012 року рішення суду першої інстанції було змінено в частині стягнення пені, зменшено її розмір до 6 368 грн 48 коп.

Станом на день пред'явлення даного позову заборгованість не погашена.

У матеріалах справи міститься рішення Великобактянської сільської ради Берегівського району Закарпатської області від 6 червня 2007 року № 567 про надання дозволу ОСОБА_3 на передачу в іпотеку 1/3 частини житлової будівлі дитини ОСОБА_9, що має право на користування житловою будівлею, а саме: квартирою АДРЕСА_1. Відповідно до довідки від 7 червня 2007 року № 567 ОСОБА_5 у квартирі АДРЕСА_1 проживає одна. Відомості про те, що станом на дату укладення спірного договору іпотеки ОСОБА_6 та ії малолітня донька ОСОБА_7 користувалися спірною квартирою, відсутні.

За таких обставин правильним є висновок суду про наявність підстав про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Проте колегія суддів не погоджується з висновком суду в частині задоволення позову про виселення відповідачів зі зняттям з реєстраційного обліку.

Відповідно до ст. ст. 39, 40 Закону України «Про іпотеку» виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення.

Примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк.

У матеріалах справи відсутні відомості щодо вручення письмової вимоги про виселення відповідачів, наявність відомостей про відправлення зазначених вимог не може свідчити про їх вручення.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Отже, суди не дотрималися встановленого ст. 212 ЦПК України принципу оцінки доказів, відповідно до якого суд на підставі всебічного, повного й об'єктивного розгляду обставин справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін, відповідно до ст. 338 ЦПК України ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню в частині виселення відповідачів із предмета іпотеки з передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції, у решті судові рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 333, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_7, та ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 17 квітня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 19 листопада 2014 року в частині виселення ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 з квартири АДРЕСА_1 у Берегівському районі Закарпатської області зі зняттям з реєстраційного обліку у відділі у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб УМВС України в Закарпатській області скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції. У решті судові рішення залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: О.В. Закропивний

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко