Ухвала

іменем україни

17 червня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Іваненко Ю.Г., Маляренка А.В.,

Парінової І.К., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Лубенського міжрайонного прокурора в інтересах держави в особі Виконавчого комітету Засульської сільської ради Лубенського району Полтавської області до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, за касаційними скаргами ОСОБА_3 та Виконавчого комітету Засульської сільської ради Лубенського району Полтавської області на рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 22 січня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 24 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року Лубенський міжрайонний прокурор в інтересах держави в особі Виконавчого комітету Засульської сільської ради Лубенського району Полтавської області звернувся до суду з указаним позовом, у якому просив стягнути з ОСОБА_3 на користь Виконавчого комітету Засульської сільської ради Лубенського району Полтавської області грошові кошти у сумі 4 628 грн 40 коп. в якості відшкодування шкоди, які були сплачені на користь ОСОБА_4 на підставі рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 07 липня 2014 року. На обґрунтування позову посилався на норми Конституції України та Закону України «Про прокуратуру», згідно з якими на органи прокуратури покладається обов'язок представництва інтересів держави в суді у випадках, визначених законом. Крім того, посилався на ст. 77 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 22 січня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 24 лютого 2015 року, позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Виконавчого комітету Засульської сільської ради Лубенського району Полтавської області 4 628 грн 40 коп. в якості коштів, виплачених ОСОБА_4 на підставі рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 07 липня 2014 року.

Вирішено питання щодо судових витрат.

У касаційних скаргах заявники просять скасувати судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що касаційні скарги підлягають відхиленню з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st4>).

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зміст ухвали суду апеляційної інстанції передбачено в ст. 315 ЦПК України, в якій, зокрема, зазначаються узагальнені доводи та заперечення осіб, які беруть участь у справі; встановлені судом першої інстанції обставини; мотиви, з яких апеляційний суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався; у разі відхилення апеляційної скарги зазначаються мотиви її відхилення.

Судові рішення судів попередніх інстанцій відповідають наведеним нормам процесуального права, є законними та обґрунтованими.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 07 липня 2014 року, яке 24 листопада 2014 року набрало законної сили, задоволено позов ОСОБА_4 до Виконавчого комітету Засульської сільської ради Лубенського району Полтавської області про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Поновлено ОСОБА_4 на роботі на посаді завідуючої військовим обліком бюро Виконавчого комітету Засульської сільської ради Лубенського району Полтавської області з 22 квітня 2014 року. Стягнуто з Виконавчого комітету Засульської сільської ради Лубенського району Полтавської області на користь ОСОБА_4 4 628 грн 40 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 22 квітня 2014 року до 07 липня 2014 року, крім того, стягнуто з відповідача на користь держави 243 грн 60 коп. судового збору (а. с. 4-5).

Відповідно до довідки т.в.п. сільського голови ОСОБА_3 на виконання вищевказаного рішення Лубенського міськрайонного суду 25 липня 2014 року одночасно із заробітною платою ОСОБА_4 виплачено 4 628 грн 40 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу (а. с. 6).

Статтею 237 КЗпП України установлено, що суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов'язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв'язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу.

Відповідно до п. 8 ст. 134 КЗпП України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_818/ed_2015_02_08/pravo1/KD0001.html?pravo=1>, п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_1997_12_03/pravo1/VS92006.html?pravo=1>, п. 33 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_1998_05_25/pravo1/VS92011.html?pravo=1> визначено обов'язок по відшкодуванню шкоди, заподіяної установі у зв'язку з оплатою незаконно звільненому працівнику часу вимушеного прогулу, покладається на службову особу, за наказом якої звільнення працівника здійснено з порушенням закону. Відповідальність в цих випадках настає незалежно від форми вини. При цьому винна в незаконному звільненні особа несе матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з її вини установі.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, правильно виходив з доведеності позову в силу вимог ст. ст. 10, 60, 61 ЦПК України та наявності підстав, передбачених ст. 237 КЗпП України, для покладення на відповідача ОСОБА_3 як на службову особу, винну в незаконному звільненні працівника, оскільки саме вона будучи т.в.п. сільського голови видала 22 квітня 2014 року розпорядження № 45-к про звільнення ОСОБА_4, обов'язку покрити шкоду, заподіяну Виконавчому комітету Засульської сільської ради Лубенського району Полтавської області у зв'язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу у розмірі 4 628 грн 40 коп.

Втім, обґрунтовуючи свій висновок, суд першої інстанції помилково керувався ще й ст. ст. 1166, 1191 ЦК України, а суд апеляційної інстанції - ст. 1191 ЦК України, тому таке посилання слід виключити з мотивувальних частин указаних судових рішень.

Керуючись ч. 2 ст. 45 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1805/ed_2014_10_30/pravo1/T041618.html?pravo=1>, ст. 121 Конституції України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_825785/ed_2014_03_02/pravo1/Z960254K.html?pravo=1>, ст. 361 Закону України «Про прокуратуру» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_476056/ed_2015_01_25/pravo1/T178900.html?pravo=1> суд дійшов правильного висновку про те, що Лубенський міжрайонний прокурор має повноваження та право на звернення до суду з цим позовом в інтересах держави в особі Виконавчого комітету Засульської сільської ради Лубенського району Полтавської області.

Доводи касаційної скарги про відсутність у Виконавчого комітету Засульської сільської ради Лубенського району Полтавської області матеріальних претензій до ОСОБА_3 з приводу незаконного звільнення з роботи ОСОБА_4 не мають правового значення при вирішенні питання про покладення на ОСОБА_3 як на винну в незаконному звільненні працівника службову особу обов'язку покрити завдану таким незаконним звільненням матеріальну шкоду в силу вимог ст. ст. 134, 237 КЗпП України.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку відповідно до ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 213-214 ЦПК України.

Наведені в касаційних скаргах доводи висновків судів не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, що в силу вимог чинного ЦПК України на стадії касаційного розгляду справи недопустимо.

Отже, судові рішення є законними та обґрунтованими, ухваленими з додержанням норм процесуального та матеріального права, підстави для їх скасування відсутні, тому в силу вимог ст. 337 ЦПК України вони підлягають залишенню без змін, а касаційні скарги - відхиленню.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_3 та Виконавчого комітету Засульської сільської ради Лубенського району Полтавської області відхилити.

Рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 22 січня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 24 лютого 2015 року залишити без змін.

Виключити з мотивувальних частин рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 22 січня 2015 року та ухвали апеляційного суду Полтавської області від 24 лютого 2015 року посилання на ст. ст. 1166, 1191 ЦК України.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: Ю.Г. Іваненко

А.В. Маляренко

І.К. Парінова

О.В. Ступак