Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 лютого 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Собіна І.М., Гордійчук С.О.

секретар судового засідання: Демчук Ю.Ю.

за участю представника позивача,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" на рішення Здолбунівського районного суду від 23 грудня 2014 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Здолбунівського районного суду від 23 грудня 2014 року Публічному акціонерному товариству комерційному банкові "Приватбанк" (далі - ПАТ "Приватбанк" або Банк) відмовлено у задоволенні позову до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

У поданій на рішення апеляційній скарзі позивач, вважаючи його незаконним і необґрунтованим, покликався на недоведеність обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та на порушення норм матеріального і процесуального права.

На її обґрунтування зазначалося про неврахування судом тих обставин, що незважаючи на кінцевий термін повернення кредиту 19 вересня 2008 року, після цієї дати відбулося переривання перебігу позовної давності в зв'язку з видачею судового наказу. Крім того, відповідачем після цієї дати було здійснено платежі на погашення заборгованості.

Правильно встановивши перебіг позовної давності з 1 червня 2011 року, в той самий час суд помилково застосував норми ст. 257 ЦК України щодо загального - трирічного строку позовної давності. Натомість п. 5.5. Умов надання споживчого кредиту, з чим погодилася і ОСОБА_1, передбачає 5-річний строк позовної давності у спірних відносинах.

З наведених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове - про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи і доводи позивача, колегія суддів прийшла до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з доведеності та обґрунтованості позовних вимог, однак з урахуванням пропуску позивачем трирічного строку позовної давності у задоволенні позову відмовлено.

Проте з такими висновками погодитися не можна.

З матеріалів справи вбачається, і ці обставини сторонами не оспорюються, що на підставі кредитного договору №DNH4KP вересня 2006 року ОСОБА_1 одержала у Закритого акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" (після зміни назви - ПАТ "Приватбанк") 6 119, 10 гривень кредитних коштів зі сплатою відсотків за користування у розмірі 25, 08 відсотки річних на суму залишку з кінцевим терміном сплати заборгованості до 19 вересня 2008 року (а.с. 5-5, зв., 6-9, зв.).

Відповідач свої грошові зобов'язання виконувала неналежним чином, у зв'язку з чим 20 березня 2009 року Рівненським міським судом на підставі судового наказу стягнуто з ОСОБА_1 на користь Банку 11 094, 10 гривень заборгованості за кредитом і 70, 47 гривень судових витрат (а.с. 3).

Відповідно до ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Частина 1 ст. 95 ЦК України передбачає, що судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 96 цього Кодексу.

Ураховуючи суть, призначення та правову природу наказного провадження, на подання заяви про видачу судового наказу поширюється переривання позовної давності.

Вважаючи, що внаслідок неналежного виконання зобов'язань за кредитним договором ОСОБА_1 заборгувала 17 375, 46 гривень, з яких: 6 690, 67 гривень становить заборгованість за процентами за користування кредитом, 9 381, 20 гривень - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, 500 гривень - штраф (фіксована частина) і 803, 59 гривень - штраф (процентна складова), у червні 2014 року Банк звернувся до суду з вимогою стягнути з відповідача на його користь зазначену суму.

Згідно зі ст.ст. 1054, 1050, 526, 527, 530 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикоадвець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законоадвства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобовязаний виконати свій обов'язок , а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У засіданні суду першої інстанції відповідач заявила клопотання про застосування позовної давності до спірних відносин і відмову з цієї підстави у задоволенні позову (а.с. 34).

На а.с. 4-4, зв., міститься розрахунок заборгованості відповідача за договором №DNH4KP61100483 від 20 вересня 2006 року, де зазначено, що останній платіж у розмірі 4 174, 41 гривень нею здійснено 1 червня 2011 року.

Норми ч. ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України вказують, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Пунктом 5.5. Умов надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка") (Стандарт) передбачено збільшення тривалості позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів до п'яти років (а.с. 9).

Як встановлено, ПАТ "Приватбанк" звернувся з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором 25 червня 2014 року. Тому п'ятирічний строк позовної давності, перебіг якого слід обчислювати з 2 червня 2011 року, тобто з наступного дня після вчинення дій, що свідчать про визнання ОСОБА_1 заборгованості, не закінчився і позивач звернувся до суду в межах позовної давності, що визначена умовами договору.

З правової позиції Верховного Суду України, що висловлена у постанові від 24 вересня 2014 року у справі №6-144цс14, видно, що відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Оскільки сторони досягли згоди та уклали договір, в якому передбачили, що позовна давність, установлена законом, збільшена за домовленістю сторін до п'яти років відповідно до п. 5.5. Умов надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка") (Стандарт), це відповідає вимогам ч. 1 ст. 259 ЦК України та свідчить про дотримання банком строків позовної давності.

Згідно із ч. 1 ст. 360 (7) ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх судів України.

Заперечення ОСОБА_1 з приводу необґрунтованості позову, оскільки нею 1 червня 2009 року вже сплачено всю суму заборгованості, на увагу не заслуговують.

Відповідно до ч.ч. 1 і 2 ст. 614 ЦК України особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Будь-яких об'єктивних і переконливих доказів на обґрунтування доводів про припинення своїх зобов'язань через сплату всієї суми заборгованості на користь ПАТ "Приватбанк" відповідач не надала, а судом їх не було здобуто.

Як убачається, суд першої інстанції, правильно встановивши наявність заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором, не звернув уваги на те, що перебіг позовної давності не закінчився і триває, що призвело до ухвалення оскаржуваного рішення, яке не може залишатися чинним.

Разом з тим, бездіяльність Банку у спірних правовідносинах спонукала до збільшення нарахування заборгованості з відповідача на користь позивача, оскільки на момент пред'явлення позову у червні 2014 року розмір боргу становив 17 375, 46 гривень, з яких: 6 690, 67 гривень складає заборгованість за процентами за користування кредитом, 9 381, 20 гривень - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, 500 гривень - штраф (фіксована частина) і 803, 59 гривень - штраф (процентна складова).

Згідно із ч. 2 ст. 616 ЦК України суд має право зменшити розмір збитків і неустойки, які стягуються з боржника, якщо кредитор умисно або з необережності сприяв збільшенню розміру збитків, завданих порушенням зобов'язання, або не вжив заходів до їх зменшення.

Тому за таких обставин колегія суддів вважає, що спірну заборгованість слід зменшити із 17 375, 46 гривень до 5 000 гривень, які й підлягають стягненню з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ "Приватбанк".

В силу правил ст. 88 ЦПК України понесені і документально підтверджені позивачем судові витрати - 365, 40 гривень судового збору за пред'явлення позову та подання апеляційної скарги необхідно стягнути з відповідача на користь Банку.

Мотивом для ухвалення нового рішення - про задоволення позову відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є неправильне застосування судом норм матеріального права.

На підставі ст.ст. 1054, 1050, 526, 527, 530, 616 ЦК України, керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-314, 316, 324-325 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" задовольнити частково.

Рішення Здолбунівського районного суду від 23 грудня 2014 року скасувати.

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" 5 000 (п'ять тисяч) гривень заборгованості за кредитним договором та 365 (триста шістдесят п'ять) 40 копійок судового збору.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: Судді: