У Х В А Л А

Іменем України

12 березня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

судді-доповідача :Куцина М. М.,

суддів: Павліченка С. В., Собослоя Г. Г.,

при секретарі: Маринець Д. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 в інтересах позивача ОСОБА_3 на рішення Рахівського районного суду від 11 грудня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_3 до виконавчого комітету Білоцерківської сільської ради Рахівського району Закарпатської області, Закарпатської обласної дирекції Українського державного підприємства поштового зв'язку „Укрпошта", третя особа без самостійних вимог - виконавчий комітет Рахівської районної ради, про визнання недійсним і скасування рішення виконкому, свідоцтва про право власності на будинок та визнання права власності на будинок, -

в с т а н о в и л а :

У липні 2014 року ОСОБА_3 звернулася із позовом до виконавчого комітету Білоцерківської сільської ради Рахівського району Закарпатської області, Закарпатської обласної дирекції Українського державного підприємства поштового зв'язку „ Укрпошта", третя особа без самостійних вимог - виконавчий комітет Рахівської районної ради, про визнання недійсним і скасування рішення виконкому, свідоцтва про право власності на будинок та визнання права власності на будинок.

5 серпня 2014 року позивачка у ході розгляду справи по суті та з підстав, передбачених ст.31 ЦПК України, збільшила позовні вимоги не змінюючи первинні, доповнивши їх змістом, просила визнати незаконним та скасувати: рішення виконавчого комітету Білоцерківської сільської ради від 30 жовтня 2005 року за №99 „ Про оформлення приватної власності на будинок та гараж, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1; свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане 4 травня 2006 року виконавчим комітетом Білоцерківської сільської ради на нежитлову будівлю, відділення поштового зв'язку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний № 16716781, № запису 683 в книзі 1 / будинок/ за державою в особі Верховної ради України, балансоутримувач Закарпатська дирекція Українського державного підприємства поштового зв'язку „Укрпошта", визнати за нею право власності на 1/2 частину спірного будинку за набувальною давністю.

Рішенням Рахівського районного суду від 11 грудня 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_3 - відмовлено.

Представник позивача ОСОБА_2 оскаржив в апеляційному порядку рішення Рахівського районного суду Закарпатської області від 11 грудня 2014 року, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Судова колегія вважає, що, відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК України, може розглянути справу у відсутності сторін, оскільки вони належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи .

Судова колегія, заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляції, вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд, керуючись принципом диспозитивності, відповідно до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України та роз'яснень Верховного Суду України, викладених в постанові Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2008 року № 12 "Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку", перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, не роблячи висновків щодо неоскарженої частини судового рішення.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. ст. 10, 11, 59, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову вважав, що відсутні правові підставі, передбачені частиною першою ст. 344 ЦК України, для набуття права власності позивачки на 1/2 частину спірного будинку за набувальною власністю .

Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції, який, розглядаючи заявлений по справі позов, повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин.

Позивачка у позовній заяві та у поясненнях стверджує, що до набуття права власності на спірний будинок позивач відкрито й беззаперечно в ньому проживає , і з 1987 року по теперішній час здійснює капітальні та поточні ремонти.

Правилами ст.328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набуте правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років; або рухомим майном протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Судом першої інстанції встановлені наступні факти.

Позивачка перебувала у зареєстрованому шлюбові з ОСОБА_4 у період з квітня 1978 року по січень 1985 року.

аний житловий будинок АДРЕСА_1 належав на праві особистої власності ОСОБА_4

Позивачка проживала у житловому будинку АДРЕСА_1 у період з 1975 року до січня 1985 року як член сім'ї ОСОБА_4, власника цього будинку, оскільки на той час перебувала з ним у зареєстрованому шлюбові.

Рішенням Рахівського районного суду від 16 січня 1985 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 розірвано.

Даним судовим рішенням здійснено поділ спільного майна подружжя ОСОБА_5.

Однак, спірний будинок предметом поділу спільного майна подружжя ОСОБА_5 не був.

Рішенням народного суду Рахівського району від 21 травня 1986 року позивачку разом з неповнолітньою дитиною - дочкою ОСОБА_6 вселено в житловий будинок АДРЕСА_1

На час вселення ОСОБА_3 у даний житловий будинок власником був ОСОБА_4

18 травня 1987 року відповідачем ОСОБА_4, на підставі договору - купівлі продажу, був відчужений спірний будинок , який належав йому на праві особистої власності.

У подальшому, спірний будинок, відповідно до Протоколу №1 від 17 листопада 1994 року спільного засідання комісії Міністерства зв'язку України по розгляду питань кінцевого розподілу обласного підприємства зв'язку на „Закарпатпошту" та "Закарпателектрозв'язок" передано на баланс Закарпатської дирекції УДППЗ „ Укрпошта".

Рішенням виконкому Білоцерківської сільської ради Рахівського району №99 від 30 жовтня 2005 року зареєстровано та оформлено право власності на будівлю відділення поштового зв'язку за адресою: АДРЕСА_1 за Закарпатською дирекцією Українського державного підприємства поштового зв'язку.

4 травня 2006 року виконкомом Білоцерківської сільської ради видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно: нежитлову будівлю №1 по вул. Гагаріна в с. Біла Церква Рахівському районному відділенню поштового зв'язку, балансоутримувачем - Закарпатська дирекція Українського державного підприємства поштового зв'язку, власником є держава в особі Верховної ради (а. с.11).

Позивачкою у суді першої інстанції визнаються та не оспорюються факти того, що спірний будинок відповідачеві належав на праві особистої власності і не був об'єктом спільної сумісної власності та предметом поділу спільного майна подружжя, і вона була виселена із даного будинку у судовому порядку.

Доводи апеляційної скарги щодо того, що вона, ОСОБА_3, з неповнолітньою донькою з 21 травня 1986 року, з часу вселення, по теперішній час проживає у спірному будинку; про те, що починаючи з 1992 року вона на тривалий час виїжджала на сезонні роботи за межі України і у 2012 році, повернувшись у черговий раз, вона довідалась про передачу даного будинку у власність "Укрпошті", що даний договір відчуження не був нотаріально посвідчений, і вона не давала згоду на відчуження цього спірного будинку, не мають правого значення і не можуть бути підставою для визнання права позивачки на 1/2 частку спірного майна за набувальною давністю тому підлягають відхиленню з наступних міркувань.

Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Зокрема, володілець за давністю є незаконним володільцем, про що зазначено в ч. 1 ст. 344 ЦК України (особа заволоділа чужим майном). Право власності на стороні володільця за давністю виникає поза волею та незалежно від волі колишнього власника. При цьому добросовісне володіння означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно.

Виходячи зі змісту ст. 344 ЦК України, обставинами, які мають значення для справи та які повинен довести саме позивач (ч. 1 ст. 60 ЦПК України), є: законний об'єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння).

Однак, позивачкою не доведені юридичні факти, передбачені ст. 344 ЦК України , які є підставою для визнання права позивачки на 1/2 частку спірного майна за набувальною давністю.

За таких обставин судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, який вважав, що відсутні правові підстави для задоволення позову.

Судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються й не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 209, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 в інтересах позивача ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Рахівського районного суду від 11 грудня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: