Справа № 580/336/15-ц
Номер провадження 2/580/168/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 червня 2015 року Лебединський районний суд Сумської області

в складі: головуючого - судді Чхайло О. В.,

при секретарі - Івановій О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Лебедині справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Лебединський машинобудівний дослідно-експериментальний завод «ТЕМП» про визнання незаконними та скасування наказів;

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з зазначеною позовною заявою до відповідача, мотивуючи свої вимоги тим, що 01.12.2008 року він був призначений на посаду заступника голови правління з наукової роботи ПАТ «Лебединський МБДЕЗ «ТЕМП». 18.11.2013 року звільнений з займаної посади у зв'язку зі скороченням штату. В послідуючому він звертався до Ковпаківського районного суду м. Суми з вимогами про стягнення недоплаченої заробітної плати і в ході судового розгляду йому стало відомо про наявність наказів голови правління ПАТ «Лебединський МБДЕЗ «ТЕМП» про встановлення неповного робочого часу від 30.09.2008 року № 153, від 19.12.2008 року № 183, від 30.07.2009 року № 85, від 12.10.2012 року № 171, від 24.05.2012 року № 81 та від 03.10.2013 року № 119, а також про наказ від 14.06.2011 року № 33л, яким його звільнено з підприємства. Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 18.11.2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Сумської області від 21.01.2015 року вимоги ОСОБА_1 задоволені частково. При цьому суди не розглядали відповідність зазначених наказів вимогам законодавства, висновки судами зроблені з врахуванням того, що ці накази є чинними.

Позивач вважає, що вищевказані накази про встановлення неповного робочого часу на підприємстві та наказ про його звільнення є незаконні.

На його думку у відповідача не було жодних обов'язкових підстав, встановлених ст. 32 КЗпПУ, для запровадження неповного робочого часу. Крім цього, він не попереджався за два місяці про такі зміни в роботі підприємства та не надавав свою згоду на встановлення неповного робочого дня чи неповного робочого тижня. Щодо його звільнення наказом № 33л від 14.06.2011 року, то після написання ним заяви від 27.05.2011 року на звільнення за власним бажанням з 13.06.2011 року він не залишив підприємство, не вимагав розірвання трудового договору й вийшов на роботу 14.06.2011 року. Отже, він безперервно продовжував працювати на підприємстві і фактично ніякого звільнення у 2011 році не відбулося.

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив оскаржувані накази визнати незаконними та їх скасувати.

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали з мотивів, наведених в позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив, пославшись на те, що ОСОБА_1 весь час знав про наявність наказів, які він оспорює. Йому було достовірно відомо про запровадження неповного робочого часу в товаристві з 2008 року, оскільки він в цей час отримував заробітну плату в меншому розмірі ніж визначено штатним розкладом. Позивач входив в склад керівництва підприємства і знав ситуацію, що склалася на підприємстві. Також він знав і про те, що його було звільнено у червні 2011 року з займаної посади та про те, що в тому ж місяці він знову прийнятий на роботу до ПАТ «Лебединський МБДЕЗ «ТЕМП». Також звертає увагу на те, що він мав на підприємстві робоче місце, за ним обліковувалися матеріальні цінності (комп'ютерна техніка), що давало можливість виконувати йому свої функціональні обов'язки.

Нормами Кодексу законів про працю визначено, що працівник може звернутися до суду з заявою про вирішення трудового спору в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Оскільки доводи позивача про те, що він дізнався про наявність наказів лише під час розгляду його позову Ковпаківським районним суду м. Суми в листопаді 2014 році є необґрунтованими, то представник відповідача просив застосувати до даних правовідносин позовну давність й відмовити ОСОБА_1 у задоволенні його позову з цих підстав.

Свідок ОСОБА_2, допитана в судовому засіданні показала, що працювала інспектором по кадрах з 2000 по 2014 роки на даному заводі. В її обов'язки входила також перевірка наявності працівників на своїх робочих місцях, а також готування і перевірка табелів виходу працівників на роботу. Робоче місце позивача було там де визначало керівництво заводу, оскільки в нього була така посада. Він міг перебувати і в кабінеті техвідділу, і в цеху, і на території заводу. На заводі були працівники, які працювали за суміщенням посад. ОСОБА_1 таким працівником не був. Він працював на заводі і про те, що він буде працювати за межами заводу «Темп» адміністрація заводу її не повідомляла.

Свідок ОСОБА_3, допитаний в судовому засіданні показав, що він з липня 2011 року працював головним конструктором, потім технічним директором і може сказати, що з липня 2011 року позивача рідко бачив на заводі. Він не цікавився чому це було так. Робоче місце йому було визначено головою правління, а техвідділ підпорядковувався йому і в цьому кабінетні позивача він не бачив. В м. Суми зустрічалися з позивачем в концерні «Демпург». Там були головні акціонери заводу «Темп». На його думку завод став працювати з «перебоями» з 2013 року.

Свідок ОСОБА_4, допитана в судовому засіданні показала, що працювала на заводі на посаді бухгалтера з червня 2008 року. У розрахункових листах працівників вказується заробітна плата, кількість відпрацьованих днів, годин, тариф, посадовий оклад, відрахування до пенсійного фонду, фонду зайнятості та соціальні виплати. Позивач як і всі працівники підходив, і забирав свій розрахунковий лист. Траплялись випадки коли інженерно-технічні працівники пред'являли претензії по нарахованій заробітній платі. Також претензії пред'являв і позивач, але тоді коли перевіряли табелі виходу на роботу позивача, то доходили спільної думки і позивач більше не скаржився. Такі його звернення були частими.

Свідок ОСОБА_5, допитаний в судовому засіданні показав, що працював на заводі головним технологом до 2010 року. Його робоче місце було в техвідділі там же було робоче місце і ОСОБА_1 Їздив він у Лебедин кожного дня автомобілем. На заводі траплялись випадки коли заробітна плата виплачувалася із запізненням. Така затримка була більш ніж на місяць. Могли заробітну плату виплачували частинами. В послідуючому рішенням засновників створили науковий центр і вони переїхали в м. Суми в концерн «Демпург». Особисто йому корінці розрахунків по заробітній платі не видавались. Так як вони їздили на роботу на автомобілі, то через прохідну не проходили, а пропуск там був постійно. Коли він не міг приїхати на роботу, про це повідомляв генерального директора особисто.

Свідок ОСОБА_6, допитаний в судовому засіданні показав, що до 2010 року працював головним інженером, а потім головою правління ПАТ «Лебединський МБДЕЗ «ТЕМП». Позивач працював на посаді заступника голови правління з наукової роботи. Робоче місце позивача було в техвідділі і в кабінеті голови профкому. Про інше робоче місце ОСОБА_1 за межами заводу йому нічого не відомо. Якихось дисциплінарних стягнень за порушення трудової дисципліни у позивача не було. На нарадах, що проводилися на заводі, обговорювалися питання щодо зміни в організації роботи заводу, бо цього вимагали обставини. Не укладалися довгострокові договори, заявки на укладення таких договорів були відсутні. Тому приймалися такі рішення з цього приводу. Вони доводилися до відома колективу на оперативних нарадах, що проводилися по понеділках й позивач на таких нарадах був присутній. Концерн «Демпург» юридично до заводу «Темп» не мав ніякого відношення.

Свідок ОСОБА_7, допитана в судовому засіданні показала, що з 1984 року працює на даному заводі. Накази підписуються головою правління і нею як секретарем. Вона ознайомлює під підпис керівників підрозділів та розміщує їх на місцях, які передбачені для цього. Крім цього, практика повідомлень у неї склалась таким чином, що як правило вона заходить в кабінет і особисто попереджає всіх працівників. Ніхто з працівників заводу за цей час не звертався з тим, що був необізнаний з наказами, які стосувалися змін в організації виробництва. Всі керівники підрозділів були на планових нарадах і знайомились з рішеннями в тому числі і знайомився позивач, але він відмовився підписуватись. Після цього було складено акт. Робочим місцем позивача як вона пам'ятає було приміщення профкому заводу. Також пам'ятає, що виписувала позивачеві відрядження в м. Суми

Свідок ОСОБА_8, допитаний в судовому засіданні показав, що він працює на заводі начальником технічного відділу. У великій кімнаті цього відділу знаходилися штатні працівники, а оскільки позивач не був підлеглим цього відділу, він вважає, що його робочого місця там не було, але він приїжджав на завод. У профкомі було робоче місце ОСОБА_1 Він пам'ятає , що у один із періодів, можливо 2008 р. чи 2009 р. позивач був на робочому місці коли виконувалося замовлення, тоді був повний робочий день і всі працювали. У м. Суми в позивача також було робоче місце. У 2008 - 2010 роки були складні часи для заводу і заробітну плату нараховували відповідно до наказів.

Вислухавши позивача, його представника, представника відповідача, свідків, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що між сторонами мають місце трудові правовідносини, позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Встановлено, що 01.12.2008 року ОСОБА_1 був прийнятий по переводу на посаду заступника голови правління по науковій роботі в ВАТ «Лебединський машинобудівний дослідно-експериментальний завод «ТЕМП», яке 22.11.2010 року перейменовано на ПАТ «Лебединський машинобудівний дослідно-експериментальний завод «ТЕМП», а наказом № 51л від 18.11.2013 року позивач звільнений з роботи за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпПУ у зв'язку зі скороченням штату працівників, що вбачається з трудової книжки (а.с. 24).

Оскільки при звільненні з ним своєчасно не було проведено повного розрахунку, ОСОБА_1 у квітні 2014 році звернувся до Ковпаківського районного суду м. Суми з позовом до ПАТ «Лебединський МБДЕЗ «ТЕМП» про стягнення грошових сум, відшкодування спричиненої моральної шкоди за порушення трудового законодавства.

Рішенням Ковпаківського райсуду від 18.11.2014 року (а.с. 5-7), залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Сумської області від 21.01.2015 року (а.с. 8-12), вимоги ОСОБА_1 задоволені частково. Стягнутого на його користь: 3 352, 82 грн. - індексації заробітної плати за період роботи на підприємстві з 01 грудня 2008 року по червень 2011 року; 350, 75 грн. - грошової компенсації за невикористані відпустки за роботу у період з 01 грудня 2008 року і недоплаченої на час звільнення 14 червня 2011 року; 357 грн. 54 коп. - компенсації втрати заробітку за порушення термінів його виплати за період серпня-листопада 2013 року; 13 524 грн. - середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні; 1000 грн. - на відшкодування спричиненої моральної шкоди за порушення трудових прав, а всього загальну суму 18 595,11 грн. В іншій частині заявлених вимог відмовлено за їх необґрунтованістю.

Як вбачається з вказаних рішень судів першої та апеляційної інстанції, а також що встановлено в судовому засіданні по даній справі за час роботи позивача в ПАТ «Лебединський МБДЕЗ «ТЕМП» головою правління товариства виносилися накази від 30.09.2008 року за № 153 (а.с. 106), від 19.12.2008 року № 183 (а.с. 107), від 30.07.2009 року № 85 (а.с. 108), від 12.10.2012 року № 171 (а.с. 109), від 24.05.2013 року № 81 (а.с. 110), від 03.10.2013 року № 119 (а.с. 111), згідно яких на підприємстві встановлювались:

- з 01 грудня 2008 року неповний робочий день - у 4 години строком на 2 місяці;

- з 19 лютого 2009 року до 01 жовтня 2009 року - неповний робочий день (проводити роботу у понеділок, вівторок середу);

- з 30 вересня 2009 року - неповний робочий день, по 4 години строком на 10 місяців ;

- для окремих працівників згідно списку, до якого входив позивач - з 15 жовтня 2012 року триденний робочий тиждень (понеділок, вівторок, середа);

- з 24 липня 2013 року триденний робочий тиждень (понеділок, вівторок,середа);

- з 04 жовтня 2013 року 3-х денний робочий тиждень.

В зв'язку з цим на підприємстві передбачалось нарахування і виплата працівникам заробітної плати відповідно до відпрацьованого часу та на умовах неповного робочого часу.

ОСОБА_1 посилається на те, що дані накази підлягають скасуванню, так як на підприємстві не відбулося змін в організації виробництва і праці. Також відповідачем не дотримано процедуру попередження працівників за два місця до запровадження неповного робочого часу. Все викладене вказує на порушення ПАТ «Лебединський МБДЕЗ «ТЕМП» вимог ст. 32 КЗпПУ.

Такі доводи позивача частково заслуговують на увагу, оскільки встановлено, що своїми заявами (а.с. 47, 50), наданими адміністрації ПАТ «Лебединський МБДЕЗ «ТЕМП», ОСОБА_1 просив перевести його на роботу з неповним робочим днем з 01.12.2008 року по 31.12.2008 року шляхом скорочення робочого часу до 4-х годин, а також на неповний робочий місяць з 01.09.2009 року по 30.09.2009 року.

Існування вказаних заяв позивач в судовому засіданні не заперечив, посилався на них в своїй позовній заяві (а.с. 2), а також дані обставини встановлені й вищевказаними судовими рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій.

Згідно з частинами 3 та 4 ст. 32 КЗпПУ у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 56 КЗпПУ за угодою між працівником і власником або уповноваженим ним органом може встановлюватись як при прийнятті на роботу, так і згодом неповний робочий день або неповний робочий тиждень. На просьбу вагітної жінки, жінки, яка має дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда, в тому числі таку, що знаходиться під її опікуванням, або здійснює догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний встановлювати їй неповний робочий день або неповний робочий тиждень.

Оплата праці в цих випадках провадиться пропорціонально відпрацьованому часу або залежно від виробітку.

Робота на умовах неповного робочого часу не тягне за собою будь-яких обмежень обсягу трудових прав працівників.

Заяви ОСОБА_1 вказують на те, що він погоджувався на роботу в підприємстві на умовах неповного робочого часу та на зменшення розміру заробітної плати у зв'язку з переведенням працівників, в т.ч. і його, на неповний робочий час.

Свідок ОСОБА_6 показав, що питання зміни в організації роботи заводу обговорювалося з працівниками на нарадах, а рішення, які приймалися з даного приводу, доводилися до відома колективу, тобто питання скорочення робочого часу попередньо узгоджувалося з працівниками ПАТ «Лебединський МБДЕЗ «ТЕМП».

Зміною в організації виробництва і праці визнається раціоналізація робочих місць, введення нових форм організації праці, у т. ч. перехід на бригадну або на індивідуальну форму, впровадження передових методів, технологій тощо.

Позивач не згоден з тим, що недотримання постачання комплектуючих, сировини та нестабільність оплати покупцями за виготовлену продукцію є підставами для запровадження неповного робочого часу.

Однак, суд не може погодитися з такими його доводами, оскільки встановлено, що згідно колективних договорів на відповідні роки, схвалених загальними зборами трудового колективу ПАТ «Лебединський МБДЕЗ «ТЕМП» та зареєстрованих виконавчим комітетом Лебединською міської ради, копії яких маються в справі (а.с. 87-89) - на 2008-2009 р.р., (а.с. 94-98) - на 2011-2012 р.р., (а.с. 91-93) - на 2013-2014 р.р., передбачалося встановлення працівникам роботи в режимі неповного робочого місяця, з відпрацюванням не менше 80 годин на місяць.

Колективний договір на 2010 рік до матеріалів справи не долучений, але наявність в ньому таких же положень не заперечується ніким із учасників провадження.

Відповідно до ст. 10 КЗпПУ, ст. 1 Закону України «Про колективні договори і угоди» № 3356-XII від 01.07.1993 року колективний договір, угода укладаються на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов'язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів.

Статтею 13 КЗпПУ визначено, що зміст колективного договору визначається сторонами в межах їх компетенції.

У колективному договорі встановлюються взаємні зобов'язання сторін щодо регулювання виробничих, трудових, соціально-економічних відносин, зокрема зміни в організації виробництва і праці …

Згідно з ч. 1 ст. 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов'язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали.

Сторона відповідача в своїх запереченнях посилається на те, що при прийнятті наказів про встановлення неповного робочого часу враховувалися також і умови, визначені колективними договорами. Крім цього, самі оскаржувані накази (деякі з них а.с. 106, 109, 110) в своїх текстах містять посилання на відповідні розділи та пункти колективних договорів, якими передбачалося встановлення роботи в режимі неповного робочого часу в зв'язку з неритмічною поставкою сировини, нестабільністю оплати за готову продукцію. Названі підстави й були приводом прийняття наказів, які оспорює позивач.

Положення вищевказаних колективних договорів ОСОБА_1 не оскаржувалися у визначеному законом порядку та не визнавалися незаконними, вони є дійсними і чинними.

Враховуючи викладене, суд вважає, що відповідач, вирішуючи питання про запровадження неповного робочого часу, діяв згідно вимог закону, відповідно до умов колективного договору (колективних договорів), а тому доводи позивача про незаконність дій ПАТ «Лебединський МБДЕЗ «ТЕМП» в цій частині не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні.

Одночасно суд вважає такими, що заслуговують на увагу вимоги ОСОБА_1 в частині порушення строків попередження його про запровадження згаданих вище змін.

Зміни істотних умов праці не повинні спричиняти примусу до праці. Частиною третьої статті 32 КЗпПУ на власника покладені обов'язки попередити працівника за два місяці про наступні зміни в організації виробництва і праці, а також зміну істотних умов праці працівника.

При зміні істотних умов праці власник повинен дотримуватися такого порядку.

Під попередженням розуміється пропозиція працівникові продовжити роботу після того, як власник з дотриманням установленого двомісячного строку змінить істотні умови праці. Працівник може прийняти цю пропозицію та продовжувати роботу при змінених істотних умовах праці, але може й відмовитися від продовження роботи у зв'язку зі змінами істотних умов праці з наслідками, що випливають. Двомісячний строк передбачено для того, щоб працівник міг знайти собі іншу роботу, якщо його не влаштовує зміна істотних умов праці.

Однак, ПАТ «Лебединський МБДЕЗ «ТЕМП» не дотрималося вимог закону в цій частині, оскільки заяви позивача від 01.12.2008 року та від 31.08.2009 року написані безпосередньо перед запровадженням нових умов праці.

Акт про відмову ОСОБА_1 від підпису (а.с. 134) також свідчить про не своєчасне доведення до відома працівника про наступні зміни в роботі

Щодо акту (а.с. 133) від 28.05.2012 року (як вказує сторона відповідача (а.с. 176,177) в дійсності є актом від 28.05.2013 року і стосується наказу № 81 від 24.05.2013 року) можна вести мову про завчасне повідомлення ОСОБА_1 про наступні зміни, якими передбачалося запровадження на підприємстві триденного робочого тижня (понеділок, вівторок, середа) з 28.07.2013 року.

Відносно інших періодів роботи на умовах неповного робочого часу, то докази своєчасного повідомлення ОСОБА_1 про такі зміни в роботі у справі відсутні.

Тому в діях відповідача вбачаються порушення вимог ч. 3. ст. 32 КЗпПУ.

Щодо наказу про звільнення позивача у 2011 році, суд не може погодитися з доводами ОСОБА_1 про незаконність дій ПАТ «Лебединський МДЕЗ «ТЕМП» в цій частині, оскільки встановлено, що 13.06.2011 року він звертався до адміністрації підприємства з заявою про його звільнення за власним бажанням (а.с. 38).

На підставі цього наказом № 33л від 14.06.2011 року (а.с. 39) він був звільнений з займаної посади за ст. 38 КЗпПУ та отримав при звільненні розрахунок в сумі 6268,20 грн., що стверджується довідкою (а.с. 42).

Представник відповідача в судовому засіданні пояснив, що 13.06.2011 року припало на вихідний день, а тому наказ про звільнення позивача за його заявою був оформлений 14.06.2011 року.

25.06.2011 року ОСОБА_1 звернувся до голови правління ПАТ «Лебединський МДЕЗ «ТЕМП» з заявою (а.с. 40) про повторне прийняття його на роботу в товариство на попередню посаду - заступника голови правління по науковій роботі з 29.06.2011 року.

Згідно наказу № 36л від 29.06.2011 року (а.с. 41) він був прийнятий на дану посаду з 29.06.2011 року та оплатою праці згідно штатного розкладу.

Апеляційний суд своєю ухвалою (а.с. 8-12) встановив, що позивач не оспорює написання ним заяв про звільнення і про прийняття на роботу. Також встановлено, що в особових картках ОСОБА_1 маються записи наступного змісту: «Трудову книжку отримав 14 06 2011р.»…

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що факт звільнення та прийняття у червні 2011 року позивача на роботі документально підтверджено і не викликає сумніву у суду.

В зв'язку з вищевикладеним суд вважає необґрунтованими посилання ОСОБА_1 на те, що після написання заяви про звільнення він продовжив роботу і його трудові відносини не припинялися, оскільки встановлено, що після звільнення він отримав на підприємстві розрахунок, отримав свою трудову книжку, а згодом звернувся до адміністрації підприємства з заявою про його повторне призначення на попередню посаду.

При цьому відсутність в трудовій книжці відповідних записів про звільнення та про прийняття не говорить про те, що трудовий договір не припинявся, оскільки в справі достатньо доказів, які вказують на те, що 14.06.2011 року ОСОБА_1 був звільнений та прийнятий на роботу 29.06.2011 року, а також дані обставини встановлені судовим рішенням, яке набрало законної сили.

Тому підстав для скасування наказу № 33л від 14.06.2011 року суд не вбачає.

Поряд з цим, дійшовши висновку про те, що вимоги ОСОБА_1 є частково обґрунтованими, суд вважає необхідним відмовити у задоволенні його позову в повному обсязі, оскільки строк для звернення до суду позивачем пропущено без поважної причини і про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі.

Так, заперечуючи проти позову, сторона відповідача просить застосувати до спірних правовідносин строк позовної давності та оспорює обставини відносно того, що позивач не знав до 18.11.2014 року про існування оскаржуваних ним наказів.

ОСОБА_1 в свою чергу зазначає, що дізнався про накази лише в ході судового розгляду Ковпаківським районним судом м. Суми справи за його позовом до ПАТ «Лебединський МБДЕЗ «ТЕМП», рішення по якій ухвалене 18.11.2014 року, а тому він не пропустив строк звернення до суду за захистом своїх прав.

Однак, суд вважає, що позивач не довів вказані обставини.

Відповідно до вимог ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Як вбачається із заяв ОСОБА_1 (а.с. 47, 50), наданих адміністрації роботодавця, він просив перевести його на роботу з неповним робочим днем з 01.12.2008 року по 31.12.2008 року шляхом скорочення робочого часу до 4-х годин, а також на неповний робочий місяць з 01.09.2009 року по 30.09.2009 року.

Як встановлено в судовому засіданні на підприємстві вівся облік робочого часу працівників, в тому числі й ОСОБА_1, з нарахуванням заробітку відповідно до відпрацьованого часу. В зв'язку з цим посадовий оклад позивачеві нараховувався й виплачувався у меншому розмірі ні це визначено штатними розкладами (а.с. 186, 187, 189), якими позивачеві встановлювався посадовий оклад на рівні 3400 грн.

Представник відповідача пояснив в судовому засіданні і такі його пояснення заслуговують на увагу, що ОСОБА_1, будучи заступником голови правління по науковій роботі ПАТ «Лебединський МДЕЗ «ТЕМП» знав про встановлення на підприємстві неповного робочого часу. Заробітна плата, яку він отримував, була в меншому розмірі, оскільки нараховувалася відповідно до відпрацьованого часу та на умовах неповного робочого часу і з цього приводу від ОСОБА_1 скарг не надходило.

Свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні хоча і показала те, що від ОСОБА_1 надходили претензії стосовно нарахованої заробітної плати, але також показала, що тоді коли перевіряли табелі виходу на роботу позивача, то доходили спільної думки і позивач більше не скаржився. Про нараховану та виплачену заробітну плату позивач забирав свій розрахунковий лист.

Апеляційний суд при розгляді справи за апеляцією ОСОБА_1 дійшов висновку про те, що позивач входив в склад керівництва підприємства і знав ситуацію, що складалася на підприємстві, про встановлення неповного робочого часу. Протягом всього часу роботи на підприємстві він отримував заробітну плату в значно меншому розмірі, що підтверджено матеріалами справи, аніж передбачену штатним розкладом та наказом від 01 грудня 2008 року, копії яких надані апеляційному суді, з яких вбачається що заступнику голови правління по науковій роботі встановлений посадовий оклад 3400 грн., з чим погоджувався, не оскаржуючи незаконні дії відповідача по зменшенню розміру заробітної плати у зв'язку з переведенням працівників, в т.ч. і його, на неповний робочий час.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Ухвалюючи рішення, суд також приймає до уваги покази свідка ОСОБА_6, який показав, що на нарадах, які проводилися на заводі, обговорювалися питання щодо зміни в організації роботи заводу. Рішення, які приймалися з цього приводу доводилися до відома колективу на оперативних нарадах й позивач на таких нарадах був присутній.

Отже, ОСОБА_1 з самого початку його роботи у товаристві знав про запровадження неповного робочого часу та про отриману заробітну плату відповідно до відпрацьованого часу, яка була у значно меншому розмірі, що пов'язано з прийняттям наказі про скорочення робочого часу від 30.09.2008 року за № 153, від 19.12.2008 року № 183, від 30.07.2009 року № 85, від 12.10.2012 року № 171, від 24.05.2013 року № 81, від 03.10.2013 року № 119.

Виходячи з викладеного, суд вважає, що він міг вчасно звернутися за захистом своїх прав, але цього не зробив, погоджуючись з діями відповідача по зменшенню робочого часу.

Щодо оскаржуваного наказу від 14.06.2011 року № 33л про звільнення ОСОБА_1, то в цій частині суд також не може погодитися з його доводами щодо часу коли він дізнався про прийнятий наказ, оскільки в судовому зсіданні встановлено, що він звертався до адміністрації підприємства з заявою про його звільнення за власним бажанням, що й було підставою прийняття наказу № 33л від 14.06.2011 року (а.с. 39) про його звільнений.

При цьому позивач провів з ним розрахунок, що стверджується довідкою (а.с. 42).

В послідуючому ОСОБА_1 звертався до голови правління ПАТ «Лебединський МДЕЗ «ТЕМП» з заявою (а.с. 40) про прийняття його на роботу в товариство на попередній посаді і згідно наказу № 36л від 29.06.2011 року був прийнятий з 29.06.2011 року.

Також встановлено, що в день звільнення, позивачеві крім розрахунку була видана й його трудова книжка.

Тому, враховуючи викладене, обставини, які встановлені апеляційним судом, суд вважає, що ОСОБА_1 не міг не знати про своє звільнення, яке мало місце у 2011 року, а відповідно і про оскаржуваний ним наказ № 33л від 14.06.2011 року і в цій частині вимоги позивача є недоведеними.

Згідно зі ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 1 статті 258 ЦК України визначено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю

Частина 1 статті 233 КЗпПУ говорить, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Відповідно до ч. ч. 3, 4, 5 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Враховуючи те, що позивач з самого початку своєї роботи у товаристві знав про запровадження неповного робочого часу, знав у 2011 році про своє звільнення, суд вважає, що строк для звернення до суду за вирішенням трудового спору ОСОБА_1 пропущено.

При цьому суд враховує те, що позивачем не заявлялося клопотання про поновлення цього строку, не надавалися докази поважності причин в зв'язку з якими він своєчасно не звернувся за захистом своїх прав, а тому судом не розглядається питання про поновлення даного строку.

Виходячи з викладеного, у задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити в повному обсязі у зв'язку з пропуском без поважної причини строку для звернення до суду з даним позовом, пов'язаним з вирішенням трудового спору.

На підставі вище наведеного, керуючись ст. ст. ст. 10, 11, 57, 60, 61, 209, 212, 214, 215 ЦПК України, ст. 233 КЗпПУ, Законом України «Про колективні договори і угоди» № 3356-XII від 01.07.1993 року, ст.ст. 256, 257, 258, 267 ЦК України;

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Лебединський машинобудівний дослідно-експериментальний завод «ТЕМП» про визнання незаконними та скасування наказів відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Сумської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-ти денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, а особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні підчас проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Чхайло О. В.