Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Справа № 22-ц/778/518/15 Головуючий у 1 інстанції: Скользнева Н.Г.
Суддя-доповідач: Крилова О.В.
У Х В А Л А

Іменем України

4 лютого 2015 року м. Запоріжжя.

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Крилової О.В.

суддів: Осоцького І.І.

Трофимової Д.А.

При секретарі: Семенчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 19 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" в особі Запорізької обласної дирекції АТ "Райффайзен Банк Аваль" про визнання кредитного договору № 014/17-41/643 від 17 листопада 2006 року недійсним,

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду із вищевказаним позовом, в якому зазначала, що 17 листопада 2006 року між Відкритим акціонерним товариством "Райффайзсн Банк Аваль", правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "Раиффаіїзсп Банк Аваль", в особі Запорізької обласної дирекції "Райффайзсн Банк Аваль", та ОСОБА_3, укладено кредитний договір № 014/17-41/643.

Відповідно до зазначеного кредитного договору банк надав ОСОБА_3, кредит, а остання прийняла його на наступних умовах: розмір кредит) 125 000,00 доларів США; цільове використання кредит) - придбання нерухомого майна; дата остаточного повернення кредит) - по 16.11.2016 p.; разова комісія на надання кредит) складає 0,99 % від розміру кредиту; процентна ставка - 13,00 % річних.

Забезпеченням виконання зобов'язання по кредитном) договору № 014/17-41/643 від 17.11.2006 р. є: Договір іпотеки від 17.11.2006 p., згідно якого іпотекодавець ОСОБА_3, надала в іпотеку нерухоме майно: нежиле приміщення, XIX другого поверху літ. А5, загальною площею 111,7 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, реєстраційний № 10882787, яке буде належати іпотекодавцю на праві власності у майбутньому, відповідно до договору № 5756 купівлі-продажу об'єкта нерухомого майна від 17.11.2006 p., посвідченого ОСОБА_8 приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округ). Заставна вартість предмет)- іпотеки визначена сторонами у сумі 906377,00 грн.

Вважає, що кредитний договір ЛЬ 014/17-41/643 від 17.11.2006 р. із відповідними додатками, укладеними до нього, а також договір іпотеки не відповідають вимогам чинного законодавства, оскільки кредитний договір вчинений з метою приховання іншого правочину, а саме: надання позивачу кредиту в національній валюті України, а тому є удаваним виходячи з наступного.

Підставою для визнання недійсності зазначеного кредитного договору є укладення останньої в валюті, відмінній від гривні України та використання іноземної валюти за спірним кредитним договором як засобу платежу, що суперечить вимогам законодавства.

Згідно із ст. 99 Конституції України, національною одиницею України є гривня.

За приписами ст. 35 Закону України "Про Національний банк України", гривня (банкноти і монети) як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, який приймається усіма фізичними і юридичними особами без будь-яких обмежень на всій території України за всіма видами платежів, а також для зарахування на рахунки, вклади, акредитиви та для переказів.

З огляду на викладене вважає, що падання та одержання грошових коштів в рамках кредитного договору в іноземній валюті, використання іноземної валюти як засобу платежу можливо при дотриманні відповідними суб'єктами імперативних вимог законодавства щодо одержання відповідної індивідуальної ліцензії.

Зазначена індивідуальна ліцензія у ОСОБА_3, та відповідача відсутня, внаслідок чого використання долару США як засобу платежу за кредитним договором № 014/17-41/643 від 17.11.2006 р. суперечить вимогам п. "г" ч. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" та Положенню "Про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу.

Крім того, вважає, що банком були грубо порушені вимоги ч. 2 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", оскільки споживач зобов'язаний піл час укладення договору укласти ІНШИЙ договір з кредитодавцем або третього особою, визначеного кредитодавцем. Як на думку позивача, несправедливими умовами договору є, зокрема, умови договору про встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуг обумовлене лише власним розсудом виконавця.

Згодом уточнивши позовні вимоги та посилаючись на зазначені обставини, просила суд, визнати кредитний договір № 014/17-41/643 від 17.11.2006 p., укладений між ВАТ "Райффайзен Банк Аваль", правонаступником якого є ПАТ "Райффайзен Банк Аваль", в особі Запорізької обласної дирекції "Райффайзен Банк Аваль", та ОСОБА_3, недійсним та судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 19 листопада 2014 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням районного суду ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення районного суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Стаття 308 ЦПК передбачає підстави для відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін. За її змістом Апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Посилаючись на незаконність укладеного між нею та відповідачем кредитного договору, позивач зазначає, що договір є удаваним.

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Згідно з п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" за удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК України, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести допустимими та належними доказами ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладання правочину, що за його думкою є удаваним, 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин, 4) настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, правильно виходив з того, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів про удаваність кредитного договору.

Крім того, для визнання правочину удаваним необхідною умовою є те, що умисел на приховання іншого правочину має виходити від обох сторін договору. Обставини на обґрунтування недійсності укладеного сторонами договору про отримання кредитних коштів у доларах, що нібито приховував той же договір але на отримання кредитних коштів у гривнях у позові не наведені. При апеляційному розгляді апелянт також не зазначає мотиви укладення обома сторонами кредитного договору в іноземній валюті.

Натомість як зазначив суд першої інстанції сторонами була досягнута згода за всіма істотними умовами кредитного договору, в тому числі і в частині валюти кредитування, підстав, які свідчили б про необхідність укладення удаваного правочину та приховання іншого правочину не встановлено.

З огляду на викладене, судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення суду.

Керуючись ст.ст. 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 19 листопада 2014 року в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: