АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

Справа №753/15481/13-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/1744/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Цимбал І.К.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Шкоріна О.І.
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 березня 2015 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого-судді Шкоріної О.І.,

суддів: Антоненко Н.О., Стрижеуса А.М.,

при секретарі: Басюк Ю.В.

за участю : представника позивача - ОСОБА_3

представника відповідача - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5, яка діє на підставі довіреності в інтересах ОСОБА_6, на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 26 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про стягнення боргу,-

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2013 року позивач ОСОБА_7 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за договором позики, інфляційних втрат, трьох процентів річних та процентів від суми позики за користування грошовими коштами.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що за договором позики від 23 червня 2009 року він надав відповідачу у борг грошові кошти в сумі 500000 грн., які останній зобов»язався повернути на першу вимогу.

9 липня 2013 року позивач направив вимогу відповідачу про повернення коштів, але остання залишилася поза увагою.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 26 листопада 2014 року позовні вимоги задоволені та стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 заборгованість, яка складається з 500000 грн. основного боргу; 218260,28 грн. відсотків за користування позикою; 17134,30 грн. інфляційні витрати, 18328,77 грн. три відсотки річних, судові витрати в сумі 3654 грн., а всього 757377 грн.35 коп..

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, ОСОБА_5, яка діє на підставі довіреності в інтересах ОСОБА_6, подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. В апеляційній скарзі посилається на те, що судом було неправильно встановлено обставини, які мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження та оцінки доказів, а також порушення норм матеріального та процесуального права. Зокрема, зазначає, що при винесення рішення судом першої інстанції був невірно оцінений один із основних доказів, а саме розписка, оскільки, на думку апелянта, така розписка не є борговою, в розписці не зазначено, що апелянт фактично отримав 500000 грн. як позику, та не міститься жодних даних про особу позичальника та позикодавця. Крім того, позивачем не доведено того факту, що строк повернення грошових коштів минув, лист вимога про повернення коштів апелянтом не отримана та копії зворотного повідомлення про отримання листа, як доказу отримання даної вимоги позивачем, суду не надано. Щодо не проведення експертизи, то вважає, що така не була проведена з поважних причин у зв»язку з подіями на Україні та неможливості приїзду ОСОБА_6 з Російської Федерації.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_4 апеляційну скаргу підтримав і просив її задовольнити.

Представник ОСОБА_7 - ОСОБА_3 проти доводів апеляційної скарги заперечував і просив рішення як законне і обґрунтоване залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 23 червня 2009 року відповідач взяв у борг у позивача грошові кошти у розмірі 500000 грн., які зобов»язався повернути на першу вимогу.

9 липня 2013 року позивач направив відповідачу вимогу про повернення боргу, проте остання залишилась поза увагою.

Внаслідок невиконання відповідачем обов»язку про повернення грошових коштів станом на 13 жовтня 2014 року у останнього утворилась заборгованість, яка складається з : 500000 грн. суми боргу; 218260 грн.28 коп. проценти за користування позикою; 17134 грн.30 коп. індекс інфляції за період з 9 серпня 2013 року по 28 жовтня 2014 року; 18328 грн.77 коп. три відсотки річних за аналогічний період.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції на підставі статей 526, 530, 549-552, 625, 1046-1049 ЦК України, дійшов висновку про обґрунтованість та доведеність позову позивачем.

Проте повністю з такими висновками суду погодитись не можна, виходячи з наступного.

Згідно зі ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або іншій документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною першою ст.1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику ( грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором ( ч.1 ст.1049 ЦК України).

За своїм правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику ( постанова Верховного Суду України від 2 липня 2014 року № 6079цс14).

Надана позивачем до позовної заяви розписка підтверджує факт укладення між сторонами договору позики та посвідчує факт передання ОСОБА_7 грошової суми в розмірі 500000 грн. позичальнику ОСОБА_6 Виходячи з дійсного змісту розписки, в якій використані такі слова як «одолжил», «обязуюсь вернуть», колегія суддів вважає правильним висновок суду першої про наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики.

Належних та допустимих доказів на спростування написання ОСОБА_6 розписки, його підпису, представником відповідача у передбаченому ст..ст.10,60 ЦПК України порядку суду не надано.

Відповідно до ст.. 60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для постановлення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.3 ст.10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з»ясуванню обставин справи.

Суд першої інстанції, а також і суд апеляційної інстанції сприяли відповідачу у здобутті доказів на підтвердження його заперечень, зокрема, судом першої інстанції двічі призначалася судова почеркознавча експертиза, яка не була проведена у зв»язку з відсутністю зразків підпису та не проведенням відповідачем оплати. Суд апеляційної інстанції надавав можливість представнику відповідача забезпечити явку в судове засідання ОСОБА_6 для отримання експериментальних зразків підпису з метою проведення експертизи. Проте відповідач в судове засідання не з»явився.

За таких обставин, дійшовши обґрунтованого висновку про укладення між сторонами 23 червня 2009 року договору позики на 500000 грн., які не повернуті відповідачем, суд першої інстанції вірно вважав доведеними вимоги ОСОБА_7 про стягнення з відповідача суми позики.

Крім того, висновок суду першої інстанції про стягнення процентів за користування грошовими коштами в сумі 218260 грн.28 коп. грунтується на вимогах ч.1 ст.1048 ЦК України і в цій частині доводами апеляційної скарги не спростовується.

Частиною 2 статті 1049 ЦК України передбачено, що якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред»явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред»явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цьмого Кодексу (частина перша стаття 1050 ЦК України). За змістом ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Незважаючи на направлену позивачем 9 липня 2013 року цінним листом вимогу, доказів на підтвердження її отримання відповідачем матеріали справи не містять.

За відсутності даних про пред»явлення вимоги відповідачу, відсутні підстави для стягнення з ОСОБА_6 трьох процентів річних та інфляційних втрат за період з 13 серпня 2013 року по 13 вересня 2014 року.

Отже, рішення суду першої інстанції в частині стягнення трьох процентів річних в сумі 18328 грн.77 коп. та інфляційних втрат в сумі 17134 грн.30 коп. підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 309, 313, 315 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5, яка діє на підставі довіреності в інтересах ОСОБА_6 - задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 26 листопада 2014 року - скасувати в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних та в цій частині ухвали нове рішення.

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних, відповідно зменшивши загальний розмір заборгованості, що підлягає стягненню з 757377 грн. до 721913 грн.93 коп.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: