АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 752/9522/14-ц Головуючий у 1 - й інстанції: ФроловМ.О.
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/3572/2015 Доповідач - Шиманський В.Й.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 березня 2015 року колегія суддів Судової палати в цивільних справах апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого - Шиманського В.Й.

Суддів - Семенюк Т.А., Кравець В.А.

при секретарі - Ошедшій А.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 21 жовтня 2014 року у справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Український інститут із проектування і розвитку інформаційно-комунікаційної інфраструктури «Діпрозв'язок» до ОСОБА_2 про відшкодування в порядку регресу витрат, пов'язаних з виплатою стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И Л А:

Із вказаним позовом до суду позивач звернувся у червні 2014 року.

Зазначав, що рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 21.02.2013 року визнано незаконним та скасовано наказ про звільнення ОСОБА_3 з роботи, поновлено останню на роботі у ПрАТ «Діпрозв`язок» та стягнуто з підприємства на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 18 601,36 грн. та 2 000 грн. моральної шкоди. Оскільки незаконне звільнення відбулося з вини відповідача, то шкода заподіяна підприємству виплатою вищезазначених сум, підлягає стягненню з відповідача.

На підставі викладеного просив поновити строк позовної давності стосовно стягнення з відповідача витрат, пов'язаних з виплатою стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнути з ОСОБА_2 на свою користь суму шкоди , заподіяної позивачу у зв'язку з оплатою ОСОБА_3 часу вимушеного прогулу в розмірі 18 601,36 грн.

Заочним рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 21 жовтня 2014 року позов задоволено.

В апеляційній скарзі, з посиланням на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, ставиться питання про скасування даного рішення та зупинення провадження у справі.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню у зв'язку з наступним.

Судом вірно встановлено, що наказом № 100/к від 18.06.2014 року Голови правління ВАТ «Українського інституту по проектуванню засобів та споруд зв'язку «Діпрозв'язок» ОСОБА_2 ОСОБА_3, інженера-проектувальника 1 категорії відділу енергоспоруд, звільнено 18.06.2012 року за прогул без поважних причин, згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України.

В липні 2012 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до позивача про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, внесення змін до трудового книжки та стягнення моральної шкоди.

Рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 21 лютого 2013 року позов задоволено частково.

Визнано незаконним наказ про звільнення № 100/к від 18.06.2014 року за прогул без поважних причин, згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України, поновлено ОСОБА_3 на посаді інженера-проектувальника 1 категорії відділу енергоспоруд ВАТ «Український інститут по проектуванню засобів та споруд зв'язку «Діпрозв'язок».

Стягнуто з ВАТ «Український інститут по проектуванню засобів та споруд зв'язку «Діпрозв'язок» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу 18 601,36 грн. та 2 000,00 грн. моральної шкоди.

На підставі даного рішення державним виконавцем ВДВС Солом'янського району м. Києва відкритті виконавчі провадження 28.02.2013 року та 20.03.2013 року про стягнення з ВАТ «Український інститут по проектуванню засобів та споруд зв'язку «Діпрозв'язок» на користь ОСОБА_3 боргу в сумі 18 601,36 грн. та моральної шкоди в розмірі 2 000,00 грн.

З наявних в матеріалах справи платіжних доручень, зведених відомостей та банківських виписок, а також постанови ВДВС Солом'янського РУЮ в м. Києві про звільнення коштів боржника з-під арешту, вбачається, що рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 21.10.2013 року виконано фактично в повному обсязі.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач є службовою особою, яка винна у незаконному звільненні працівника, а відтак останній має покрити шкоду, завдану підприємству у розмірі сплаченого середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права.

Згідно зі ст. 237 КЗпП Українисуд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов'язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв'язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обов'язок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 21 лютого 2013 року визнано незаконним наказ про звільнення № 100/к від 18.06.2014 року за прогул без поважних причин, згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України, поновлено ОСОБА_3 на посаді інженера-проектувальника 1 категорії відділу енергоспоруд ВАТ «Український інститут по проектуванню засобів та споруд зв'язку «Діпрозв'язок» та стягнуто на її користь 18 601,36 грн.

Рішення набрало законної сили та середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 18 601,36 грн. ОСОБА_3 виплачено.

Відповідно до п. 8.4.6 Статуту ПрАТ «Діпрозв'язок» голова правління видає накази, розпорядження та інші рішення щодо діяльності товариства; затверджує штатний розклад; визначає та затверджує організаційну структуру підрозділів; вирішує питання підбору, розстановки, підготовки та перепідготовки кадрів, наймає та звільняє працівників товариства, вживає до них заходи заохочення та накладає стягнення відповідно до чинного законодавства України, Статуту та внутрішніх документів товариства.

Відповідно до п.п. 1,8,22 контракту від 21.05.2012 року, укладеного між сторонами, на відповідача було покладене зобов'язання у своїй діяльності керуватися нормами законодавства, виконувати доручення Президента України, Кабінету Міністрів України, накази та розпорядження Уповноваженого органу управління корпоративними правами, а у випадку невиконання чи неналежного виконання передбачених Контрактом обов'язків, він несе передбачену законодавством та Контрактом відповідальність.

Виходячи з обов`язків та повноважень голови правління суд першої інстанції дійшов правильних висновків про те, що саме відповідач, як голова правління є винною особою у незаконному звільненні ОСОБА_3

Відповідно до п.8 ст.132 КЗпП Українислужбова особа, винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, несе матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з її вини підприємству.

Відповідно до п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 29.12.1992 року «Про судову практику у справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі п. 8 ст. 134 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що за цим законом покладається обов'язок по відшкодуванню шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв'язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижче оплачуваної роботи, на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення або переведення здійснено з порушенням закону або якими затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі. Відповідальність у цих випадках настає незалежно від форми вини.

Також у п.33 Постанови № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» Пленум Верховного Суду України вказав, що при незаконному звільненні працівника настає повна матеріальна відповідальність винних у цьому службових осіб і обов'язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв'язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу може бути покладено при допущенні ними в цих випадках будь-якого порушення закону.

На підставі викладеного суд першої інстанції прийшов до законного та обґрунтованого висновку щодо наявності правових підстав для задоволенню позовних вимог в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги щодо оскарження рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 21 лютого 2013 року в касаційному порядку, не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки у відповідності до норм ЦПК України оскарження рішення в касаційному порядку не зупиняє його виконання.

Так ст. 328 ЦПК України встановлено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 326 цього Кодексу, суддя-доповідач протягом трьох днів вирішує питання про відкриття касаційного провадження, про що постановляє відповідну ухвалу, витребовує справу, надсилає копії касаційної скарги та доданих до неї матеріалів особам, які беруть участь у справі, і встановлює строк, протягом якого можуть бути подані заперечення на касаційну скаргу. За наявності клопотання особи, яка подала касаційну скаргу, суддя-доповідач у разі необхідності вирішує питання про зупинення виконання рішення (ухвали) суду.

Отже зупинення виконання рішення суду відбувається лише за клопотанням сторони. Натомість згідно доданої апелянтом ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 20.10.2014 року, судом не вирішувалось питання щодо зупинення виконання рішення суду, а з наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що на момент розгляду даної справи рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 21 лютого 2013 року виконано в повному обсязі.

На підставі ч. 3 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Судом апеляційної інстанції встановлено що при розгляді даної справи судом першої інстанції були порушені норми процесуального права з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 233 КЗпП України, для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду у питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.

У п. 20 Постанови № 14 від 29.12.1992 року Пленум Верховного Суду України наголошує на необхідності перевірки судами, чи додержаний власником або уповноваженим ним органом встановлений ст. 233 КЗпП України річний строк з дня виявлення заподіяної працівником шкоди для звернення в суд з позовом про її відшкодування.

Право регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати підприємством, організацією, установою сум третій особі і з цього ж часу обчислюється строк на пред'явлення регресного позову.

З матеріалів справи вбачається, що останній платіж на виконання рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 21 лютого 2013 року був здійснений позивачем 21.05.2013 року в розмірі 18 198,46 грн., що підтверджується платіжним дорученням №2096 від 21.05.2013 року. Отже право регресної вимоги виникло у позивача 21.05.2013 року, натомість позовна заява до суду була подана 12.06.2014 року.

Як роз'яснено у п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», встановлені ст. ст. 228, 223 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.

Статтею 234 КЗпП України визначено, що у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки.

Зі змісту позовної заяви вбачається що позивачем заявлялась вимога про поновлення річного строку, встановленого ст. 233 КЗпП України, з огляду на те, що ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 20.05.2014 року його позовна заява до відповідача про відшкодування в порядку регресу витрат , пов'язаних з виплатою стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, була повернута позивачу з підстав несплати судового збору.

У зв'язку з цим 12.06.2014 року позивач звернувся до суду з даним позовом повторно.

Зі змісту ст. 234 КЗпП України вбачається, що строки, встановлені ст. 233 КЗпП, не перериваються і не призупиняються. Але вони можуть бути поновлені судом при наявності поважних причин.

Поважність причин означає, що особа не ставилась зневажливо до питання про захист своїх прав.

Так, аналізуючи матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість пропущення строку встановленого ст. 233 ЦЗпП України та поновлення строку до звернення до суду.

Проте задовольняючи позовні вимоги в повному обсязі, судом першої інстанції всупереч вимогам ст.ст. 233,234 КЗпП України, не було вирішено питання про поновлення строків звернення до суду за заявленими позовними вимогами, яке було заявлено позивачем в позовній заяві.

У відповідності з вимогами ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, тощо.

Враховуючи зазначене, апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції зміні, а саме включення до резолютивної частини оскаржуваного рішення абзацу про поновлення Приватного акціонерного товариства «Український інститут із проектування і розвитку інформаційно-комунікаційної інфраструктури «Діпрозв'язок» строку звернення до суду з позовом про відшкодування в порядку регресу витрат, пов'язаних з виплатою стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Керуючись ст. ст.303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 21 жовтня 2014 року - змінити, додавши до резолютивної частини рішення абзац наступного змісту.

«Поновити Приватному акціонерному товариству «Український інститут із проектування і розвитку інформаційно-комунікаційної інфраструктури «Діпрозв'язок» строк звернення до суду з позовом про відшкодування в порядку регресу витрат, пов'язаних з виплатою стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу».

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: