У х в а л а

іменем україни

28 січня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Леванчука А.О., Мазур Л.М.,

Маляренка А.В., Нагорняка В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - державний нотаріус Баришівської районної державної нотаріальної контори Маховка Володимир Володимирович, про визнання заповіту нікчемним,

за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Баришівського районного суду Київської області від 27 листопада 2013 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 03 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, в якому просив встановити нікчемність заповіту ОСОБА_6 від 06 березня 2010 року, посвідченого державним нотаріусом Баришівської районної державної нотаріальної контори Маховкою В.В.

На обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер його батько ОСОБА_6 та після його смерті він дізнався, що 06 березня 2010 року батьком був складений заповіт, посвідчений державним нотаріусом Баришівської районної державної нотаріальної контори Маховкою В.В. на ім'я відповідачки ОСОБА_4, в якому зазначено, що своє майно, а саме: житловий будинок з господарськими будівлями, який знаходиться по АДРЕСА_1, земельну ділянку площею 0,146 га по АДРЕСА_2, земельну ділянку площею 1,985 га на території Македонської сільської ради ДП-3, пай НОМЕР_1 Миронівського району Київської області він заповів своїй дочці ОСОБА_4

Позивач вказував на онкологічну хворобу батька в останні роки, що було приховано від нього, а тому він має сумніви щодо складання та підписання оспорюваного заповіту саме його батьком, так як підпис на заповіті не відповідає підпису останнього, у зв'язку з чим просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі та визнати нікчемним заповіт, складений 06 березня 2010 року ОСОБА_6 на ім'я ОСОБА_4

Рішенням Баришівського районного суду Київської області від 27 листопада 2013 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

Додатковим рішенням Баришівського районного суду Київської області від 11 грудня 2013 року заяву ОСОБА_4 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 витрати на правову допомогу у розмірі 3 707 грн 10 коп.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 03 листопада 2014 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилено, рішення Баришівського районного суду Київської області від 27 листопада 2013 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, мотивуючи свої доводи порушенням судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій і направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та заперечення на касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_7, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, з рішенням якого погодився й суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, виходив із того, що позивачем не надано доказів на підтвердження того факту, що заповіт підписано не заповідачем, та дійшов висновку, що при посвідченні заповіту 06 березня 2010 року державним нотаріусом Баришівської державної нотаріальної контори Маховкою В.В. вимоги закону були повністю дотримані, а тому відсутні будь-які підстави вважати заповіт від 06 березня 2010 року нікчемним; при цьому суд апеляційної інстанції після повернення матеріалів справи з експертної установи без висновку експерта у зв'язку з неможливістю використання наданих зразків для порівняльного дослідження визнав необґрунтованими посилання позивача на невідповідність підпису його батька у заповіті його підпису у паспорті, оскільки підпис у паспорті ОСОБА_6 виконаний у грудні 2000 року, тобто більше ніж за 10 років до підписання заповіту.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України та роз'яснень, викладених у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, суд апеляційної інстанції повинен з'ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Таким чином, зазначеними положеннями цивільного процесуального законодавства на апеляційний суд покладено обов'язок перевіряти законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, встановлені судом фактичні обставини і усувати недоліки, допущені судом першої інстанції.

Колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що зазначеним вимогам ухвала суду апеляційної інстанції не відповідає з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер батько позивача - ОСОБА_6 (а. с. 9, т. 1).

Також із матеріалів справи вбачається, що 06 березня 2010 року ОСОБА_6 складено заповіт, посвідчений державним нотаріусом Баришівської районної державної нотаріальної контори Маховкою В.В., за яким він заповів ОСОБА_4 своє майно, а саме: житловий будинок з господарськими будівлями, який знаходиться по АДРЕСА_1, земельну ділянку площею 0,146 га по АДРЕСА_2, земельну ділянку площею 1,985 га на території Македонської сільської ради ДП-3, пай НОМЕР_1 Миронівського району Київської області (а. с. 8, т. 1).

Звертаючись з позовом, ОСОБА_3 посилався на те, що останні роки батько хворів онкологічним захворюванням, що було приховано від позивача, а тому він має сумніви щодо складання та підписання оспорюваного заповіту саме його батьком, так як підпис на заповіті не відповідає підпису останнього.

Для встановлення чи спростування належності померлому ОСОБА_6 підпису на заповіті від 06 березня 2010 року позивачем було заявлено клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи.

Ухвалою Баришівського районного суду Київської області від 21 травня 2013 року призначено у справі судово-почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз (далі - КНДІСЕ), та матеріали справи направлено до експертної установи (а. с. 115-116, т. 1).

У вересні 2013 року матеріали справи були повернуті з КНДІСЕ до Баришівського районного суду Київської області з повідомленням про неможливість надання висновку у зв'язку з тим, що досліджуваний документ наданий у вигляді електрофотокопії, а вільні зразки підпису ОСОБА_6 взагалі не надані (а. с. 193, т. 1).

Ухвалою Баришівського районного суду Київської області від 27 листопада 2013 року відмовлено ОСОБА_3 та його представнику ОСОБА_8 в задоволенні клопотання про витребування доказів для проведення експертизи.

У процесі розгляду справи судом апеляційної інстанції позивачем також заявлялось клопотання про призначення у справі судово-почеркознавчої експертизи.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 14 квітня 2014 року клопотання позивача задоволено, у справі призначено посмертну судово-почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено КНДІСЕ, витребувано з Баришівської районної державної нотаріальної контори заповіт, посвідчений державним нотаріусом Маховкою В.В. 06 березня 2010 року, складений від імені ОСОБА_6, та зупинено провадження у справі до отримання висновку експертизи (а. с. 112-114, т. 2).

У вересні 2014 року матеріали справи були повернуті до апеляційного суду Київської області з повідомленням про неможливість надання висновку експертизи за наявними зразками підпису ОСОБА_6 (а .с 151-152, т. 2).

Після відновлення провадження у справі, 27 жовтня 2014 року апеляційним судом на підставі ч. 1 ст. 93 ЦПК України постановлено ухвалу про тимчасове вилучення заяви про видачу паспорта громадянина України (Ф-1) ОСОБА_6 та зобов'язано Бориспільський районний відділ управління Державної міграційної служби України в Київській області (далі - Бориспільський РВ УДМС України в Київській області) надіслати її на адресу суду для дослідження її судовим експертом та судом (а. с. 174-175, т. 2).

Вказана ухвала апеляційного суду була надіслана на адресу Бориспільського РВ УДМС України в Київській області 28 жовтня 2014 року та отримана останнім 31 жовтня 2014 року, що підтверджується підписом уповноваженої особи на рекомендованому повідомленні про вручення (а. с. 178, 179, т. 2).

На момент ухвалення рішення судом апеляційної інстанції, а саме: 03 листопада 2014 року, витребувані документи до суду не надійшли, проте апеляційний суд на порушення норм процесуального права, за наявності невиконаної ухвали від 27 жовтня 2014 року, відмовив у задоволенні клопотання представника позивача про витребування додаткових документів для проведення експертизи, не навівши при цьому мотивів та підстав такої відмови у відповідній ухвалі суду, та розглянув спір по суті.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи, 06 листопада 2014 року на виконання вимог вищевказаної ухвали суду від 27 жовтня 2014 року від Бориспільського РВ УДМС України в Київській області надійшов оригінал заяви про видачу паспорта на громадянина ОСОБА_6 для дослідження її судовим експертом та судом (а. с. 188-189, т. 2).

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Крім того, у ч. 4 ст. 60 ЦПК України визначено, що доказування (а отже, і рішення суду) не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до положення ч. 4 ст. 10 ЦПК України, яка також покладає і на суд певні обов'язки зі створення для сторін змагального процесу, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до ч. 1 ст. 143 ЦПК України для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

З огляду на викладене колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що апеляційний суд на вищевказане уваги не звернув, не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи та здійсненню сторонами прав щодо подання доказів; при цьому судом не враховано, що, призначаючи судово-почеркознавчу експертизу в ухвалі від 14 квітня 2014 року, суд апеляційної інстанції визнав її необхідність, проте вона не була проведена не через дії сторони, а у зв'язку з неможливістю використання наданих зразків підпису ОСОБА_6 для порівняльного дослідження. У зв'язку з цим суд, витребувавши додаткові документи для проведення експертизи, після їх отримання мав вирішити питання про направлення їх разом з матеріалами справи до КНДІСЕ для дослідження судовим експертом та надання експертного висновку, проте за наявності невиконаної своєї ж ухвали розглянув спір по суті.

Допущені судом апеляційної інстанції порушення норм процесуального права в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвали апеляційного суду із направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Київської області від 03 листопада 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: А.О. Леванчук

Л.М. Мазур

А.В. Маляренко

В.А. Нагорняк