Ухвала

іменем україни

10 червня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гончара В.П.,

суддів: Амеліна В.І., Дербенцевої Т.П., Карпенко С.О., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до комунального автотранспортного підприємства - 052810 про визнання незаконним звільнення, скасування наказів про припинення трудового договору і звільнення, поновлення на роботі, зміну запису у трудовій книжці про звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Краматорського міського суду Донецької області від 21 серпня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 19 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до комунального автотранспортного підприємства - 052810 (далі - КАТП-052810) про визнання незаконним звільнення, скасування наказів про припинення трудового договору і звільнення, поновлення на роботі, зміну запису у трудовій книжці про звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги мотивувала тим, що з листопада 2012 року перебувала з відповідачем у трудових відносинах, наказом № 298 від 24 жовтня 2013 року її було незаконно звільнено з роботи за п. 7 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, за появу на роботі у нетверезому стані.

Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 21 серпня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 19 грудня 2014 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить ухвалені у справі судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і ухвали нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення та відмовляючи в позові, суд першої інстанції, виходив з того, що звільнення позивача було проведено з дотриманням вимог чинного трудового законодавства.

Суд апеляційної інстанції повністю погодився з такими висновками суду першої інстанції, зазначивши про їх обґрунтованість.

Однак з висновками суду апеляційної інстанції погодитися не можна, оскільки вони зроблені без належного з'ясування дійсних обставин справи, прав та обов'язків сторін, без належної оцінки наявних у матеріалах справи доказів, з неправильним застосуванням норм матеріального права, з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1988/ed_2014_10_14/pravo1/T041618.html?pravo=1> рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1989/ed_2014_10_14/pravo1/T041618.html?pravo=1> під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 303 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2094/ed_2014_10_14/pravo1/T041618.html?pravo=1> під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вказаним вимогам рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судом установлено, що ОСОБА_1 28 листопада 2012 року була прийнята на роботу до КАТП-052810 прибиральником території.

23 вересня 2013 року складено акт про те, що позивач з'явилася на роботі у нетверезому стані, згідно якого посадовими особами відповідача було зафіксовано факт перебування ОСОБА_1 на робочому місці о 7:30 годині ранку в нетверезому стані, з яким позивач ознайомлена під розпис.

Згідно заяви ОСОБА_1 від 23 вересня 2013 року, написаної о 8:45 годині ранку, остання відмовилася від наркологічного обстеження.

Наказом № 72-к від 25 жовтня 2013 року припинено дію трудового контракту з ОСОБА_1

24 вересня 2013 року профспілковим комітетом КАТП-052810 ухвалено рішення про надання згоди на звільнення позивача на підставі п. 7 ч. 1 ст. 40 КЗпП України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_213/ed_2014_03_27/pravo1/KD0001.html?pravo=1>.

Відповідно до довідки № 366 щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного сп'яніння № 771 від 15 жовтня 2013 року, у ОСОБА_1 23 вересня 2013 року о 12-00 годині ознак сп'яніння виявлено не було (а.с. 14).

Наказом № 259 від 23 вересня 2013 року ОСОБА_1 була відсторонена від роботи, у зв'язку з появою на роботі у нетверезому стані, з яким позивач ознайомитися відмовилися.

Згідно наказу № 298 від 24 жовтня 2013 року ОСОБА_1 звільнена з роботи на підставі п. 7 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, за появу на роботі 23 вересня 2013 року у нетверезому стані.

За правилами п. 7 ч. 1 ст. 40 КЗпП України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_213/ed_2014_03_27/pravo1/KD0001.html?pravo=1> трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп'яніння.

Як роз'яснено у п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_1998_05_25/pravo1/VS92011.html?pravo=1> (із подальшими змінами), вирішуючи позови поновлення на роботі осіб, трудовий договір з якими розірвано за п. 7 ч. 1 ст. 40 КЗпП України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_213/ed_2014_03_27/pravo1/KD0001.html?pravo=1>, суди повинні мати на увазі, що з цих підстав можуть бути звільнені з роботи працівники за появу на роботі у нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп'яніння в будь-який час робочого дня, незалежно від того, чи були вони відсторонені від роботи, чи продовжували виконувати трудові обов'язки. Нетверезий стан працівника або наркотичне чи токсичне сп'яніння можуть бути підтверджені як медичним висновком, так і іншими видами доказів, яким суд має дати відповідну оцінку.

Визначаючись з правовідносинами, які виникли між сторонами та їх змістом на підставі наданих сторонами доказів, суд має відповідно до ст. 212 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1987/ed_2014_04_22/pravo1/T041618.html?pravo=1> оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Апеляційний суд, погоджуючись з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 було правомірно звільнено з роботи за п. 7 ч. 1 ст. 40 КЗпП України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_213/ed_2014_03_27/pravo1/KD0001.html?pravo=1>, оскільки остання з'явилася на роботі у нетверезому стані, взяв до уваги підписаний представниками підприємства акт про перебування працівника у стані алкогольного сп'яніння та покази свідків, проте у порушення вимог ст. ст. 212-214 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1987/ed_2014_04_22/pravo1/T041618.html?pravo=1>, 315 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2106/ed_2014_04_22/pravo1/T041618.html?pravo=1> не звернув уваги на те, що ознаки (які зазначені в акті), можуть бути зумовлені хворобливим станом особи, запах алкоголю з рота - прийомом медикаментів, що містять спирт, а також не надав оцінки тому, що представники підприємства не могли кваліфіковано і правильно оцінити стан позивача, оскільки не є спеціалістами. Крім того, позивач заперечувала вживання спиртних напоїв на роботі.

Також, поза увагою суду апеляційної інстанції залишилася довідка складена за результатами медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного сп'яніння 15 жовтня 2013 року, згідно якого у ОСОБА_1 ознак сп'яніння виявлено не було, правильність висновку підтверджена результатом проведеного аналізу зразків біологічного середовища.

Відповідно до чинного законодавства України порядок огляду на стан сп'яніння регламентується постановою Кабінету Міністрів України від 17 грудня 2008 року «Про затвердження Порядку направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду» та наказом Міністерства охорони здоров'я України від 9 вересня 2009 року «Про затвердження Інструкції про виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції».

Апеляційний суд не надав належної уваги результатам медичного огляду ОСОБА_1, зазначених у вищевказаній довідці та відсутності у неї ознак сп'яніння, зазначивши лише про те, що такий огляд проводився понад чотири години й позивач відмовилася від проходження даного дослідження, належним чином не перевірив належність і допустимість всіх доказів наданих сторонами, зосередивши свою увагу лише на доказах наданих відповідачем.

Отже, апеляційний суд не виконав своїх обов'язків, визначених ст. ст. 303, 304, 316 ЦПК України.

Допущене судом апеляційної інстанції порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, згідно вимог ст. 338 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2130/ed_2013_07_04/pravo1/T041618.html?pravo=1> є підставою для скасування ухваленого судового рішення і направлення справи на новий судовий розгляд до апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 19 грудня 2014 року скасувати.

Справу передати на новий апеляційний розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.П. Гончар

Судді: В.І. Амелін

Т.П. Дербенцева

С.О. Карпенко

В.О. Савченко