Провадження № 2/201/27/2015
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2015 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

У складі:

Головуючого - судді Браги А.В.

при секретарі - Ляховій І.В.,

за участю:

представника позивача - Шиян В.В.,

представника відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду м. Дніпропетровська цивільну справу № 201/15434/14-ц за позовом комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпропетровської міської ради до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості з водопостачання та водовідведення, -

ВСТАНОВИВ:

02 грудня 2014 року представник позивача звернувся до Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська з вищезазначеним позовом, в якому просив суд стягнути з ОСОБА_3 суму заборгованості по оплаті послуг з водопостачання та водовідведення, що утворилась з січня 2005 року по грудень 2009 року на приміщення, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1, в розмірі 19020,17 гривень на користь КП «Дніпроводоканал» Дніпропетровської міської ради.

В обґрунтування своїх позовних вимог представник позивача посилався на те, що між Державним комунальним виробничим управлінням водопроводно - каналізаційного господарства м. Дніпропетровська правонаступником якого є КП «Дніпроводоканал» Дніпропетровської міської ради, що підтверджується статутом підприємства, та фізичною особою ОСОБА_3 було укладено Угоду у вигляді Абонентської картки НОМЕР_1 від 25 березня 2004 року на об'єкт водопостачання, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. У відповідності до умов Угоди, позивач зобов'язався надавати послуги водопостачання та водовідведення відповідачу, а останній в свою чергу, у відповідності з п. 1 Угоди зобов'язався оплачувати надані послуги щомісячно до 10 числа місяці наступного за розрахунковим. В результаті неналежного виконання відповідачем своїх зобов'язань щодо оплати послуг водопостачання та водовідведення за період з січня 2005 року по грудень 2009 року утворилась заборгованість, яка складає 19020,17 гривень. 06 серпня 2014 року за заявою КП «Дніпроводоканал» Жовтневим районним судом м.Дніпропетровська було видано судовий наказ, яким стягнуто з ОСОБА_3 заборгованість за надані послуги за період з січня 2005 року по жовтень 2011 року в сумі 35810,54 гривень та судові витрати. 06 листопада 2014 року ухвалою Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська за заявою ОСОБА_3 судовий наказ від 06 серпня 2014 року про стягнення заборгованості за надані послуги в сумі 35810,54 гривень було скасовано.

Представник позивача в судовому засіданні подану позовну заяву підтримав в повному обсязі та просив суд її задовольнити з підстав, викладених в ній та згідно доказів, наявних в матеріалах справи.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовної заяви заперечувала, просила суд застосувати строки позовної давності та відмовити позивачу в задоволенні позову.

Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, між Державним комунальним виробничим управлінням водопроводно - каналізаційного господарства м.Дніпропетровська правонаступником якого є КП «Дніпроводоканал» Дніпропетровської міської ради, що підтверджується статутом підприємства, та фізичною особою ОСОБА_3 було укладено Угоду у вигляді Абонентської картки НОМЕР_1 від 25 березня 2004 року на об'єкт водопостачання, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 11).

У відповідності до умов Угоди, позивач зобов'язався надавати послуги водопостачання та водовідведення відповідачу, а останній в свою чергу, у відповідності з п. 1 Угоди зобов'язався оплачувати надані послуги щомісячно до 10 числа місяці наступного за розрахунковим.

В результаті неналежного виконання відповідачем своїх зобов'язань щодо оплати послуг водопостачання та водовідведення за період з січня 2005 року по грудень 2009 року утворилась заборгованість, яка складає 19020,17 гривень (а.с. 12 - 13).

06 серпня 2014 року за заявою КП «Дніпроводоканал» Жовтневим районним судом м.Дніпропетровська було видано судовий наказ, яким стягнуто з ОСОБА_3 заборгованість за надані послуги за період з січня 2005 року по жовтень 2011 року в сумі 35810,54 гривень та судові витрати (а.с. 98 - 100).

06 листопада 2014 року ухвалою Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська за заявою ОСОБА_3 судовий наказ від 06 серпня 2014 року про стягнення заборгованості за надані послуги в сумі 35810,54 гривень було скасовано (а.с. 101).

Правовідносини, які виникли між сторонами врегульовані нормами Цивільного кодексу України, Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Закону України «Про питну воду та питне водопостачання», а також іншими нормативно - правовими актами.

Відповідно до ч. 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено в договорі або в законі.

За змістом ч. 1 ст. 901, ч. 1 ст. 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

За змістом ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються, в тому числі й на комунальні послуги - (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо).

Відповідно до ст. 22 Закону України «Про питну воду та питне водопостачання» споживачі питної води зобов'язані своєчасно вносити плату за використану питну воду відповідно до встановлених тарифів на послуги централізованого водопостачання і відведення та раціонально використовувати питну воду.

У відповідності до умов Угоди (у вигляді Абонентської картки НОМЕР_1 від 25 березня 2004 року), позивач зобов'язався надавати послуги водопостачання та водовідведення відповідачу, а останній в свою чергу, у відповідності з п. 1 Угоди зобов'язався оплачувати надані послуги щомісячно до 10 числа місяці наступного за розрахунковим.

Згідно зі ст. 67 ЖК України плата за комунальні послуги (теплоенергія) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Відповідно ст. 68 ЖК України наймач зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату та комунальні послуги.

Відповідно до ч. 3 ст. 510 ЦК України, якщо кожна із сторін у зобов'язанні має одночасно і права, і обов'язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов'язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї.

Згідно з п.п. 1, 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов'язаний укласти договір про надання житлово-комунальних послуг, підготовлений їх виконавцем на основі типового договору, та оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Ч. 2 п. 3 ст. 21 Закону передбачений обов'язок виконавця послуг підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Проте, відповідно до ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

Ні ЦК України, ні ЖК України, ні Законом України «Про житлово-комунальні послуги», ні Законом України «Про питну воду та питне водопостачання», не передбачені випадки, в яких недодержання сторонами письмової форми правочину про надання житлово-комунальних послуг, має наслідком його недійсність, а тому відсутність письмового договору між позивачем та відповідачем не свідчить про відсутність між ними договірних правовідносин щодо надання послуг з опалення.

Таким чином, необхідність укладення договору на надання житлово-комунальних послуг передбачена законом і його укладення визначено як обов'язок, а не право сторін, тому відсутність письмового договору не звільняє відповідача від оплати отриманих комунальних послуг, які були надані позивачем.

З обставин справи вбачається, що хоча між сторонами по справі не укладено письмового договору на оплату комунальних послуг, проте позивач з відповідачем, фактично, знаходяться в договірних відносинах по наданню житлово-комунальних послуг і користування такими послугами, які випливають із зазначених вище нормативно-правових актів. Позивач виконує свої зобов'язання по наданню таких послуг, відповідач є споживачем цих послуг та не виконує зобов'язання з їх оплати.

Отже, правовідносини між водопостачальною організацією та споживачем - мешканцем житлового приміщення, виникли шляхом відкриття лицьового рахунку НОМЕР_1 та видачі абонентської книжки на підставі чого і виникло зобов'язання абонента сплачувати безпосередньо постачальнику плату за надану послугу.

Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно ст. 16 ЦК України однією із форм судового захисту цивільних прав та інтересів є примусове виконання обов'язку в натурі.

Як було встановлено судом, в результаті неналежного виконання відповідачем своїх зобов'язань щодо оплати послуг водопостачання та водовідведення за період з січня 2005 року по грудень 2009 року утворилась заборгованість, яка складає 19020,17 гривень.

Представник відповідача в судовому засіданні проти наявності заборгованості у відповідача перед позивачем за отримані послуги з водопостачання не заперечувала, проте, з огляду на період нарахування обумовленої суми боргу, з січня 2005 року по грудень 2009 року, просила суд застосувати строки позовної давності та відмовити позивачу в задоволенні позову.

Отже, під час судового розгляду справи, стороною відповідача було заявлено клопотання про застосування судом строку позовної давності на заявлені позивачем вимоги.

Представник позивача проти застосування строків позовної давності заперечував, на обґрунтування поважності причин її пропуску пояснив, що КП «Дніпроводоканал» звертався до суду з заявою про видачу судового наказу відносно відповідача, проте останній був скасований судом, боргові зобов'язання не виконані.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст. 257 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

З наданих позивачем доказів на обґрунтування поважності пропуску строку позовної давності вбачається, що останній не був позбавлений у праві звернутися до суду з відповідним позовом до відповідача в межах строку, проте даним правом не скористався, з огляду на що суд вважає за необхідне заявлене представником відповідача клопотання задовольнити та визнати причину пропуску строку позовної давності позивачем неповажною.

З урахуванням викладеного та з огляду на те, що позивачем було пропущено трирічний строк позовної давності та не доведено суду поважність причини його пропуску, суд вважає за необхідне відмовити позивачу в задоволенні його вимог відносно відповідача в повному обсязі.

Аналізуючи встановлені в судовому засіданні фактичні обставини в контексті наведених вище норм цивільного законодавства, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог КП «Дніпроводоканал» Дніпропетровської міської ради до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості з водопостачання та водовідведення.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд, на підставі ст. 88 ЦПК України, враховуючи результат розгляду справи, дійшов висновку, що судові витрати по справі, сплачені позивачем при поданні даного позову, відшкодуванню не підлягають.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 257, 260, 267 ЦК України, ст. ст. 10, 11, 31, 57 - 61, 79, 88, 128, 157, 212 - 215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпропетровської міської ради до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості з водопостачання та водовідведення, - відмовити.

Державне мито, що було сплачено комунальним підприємством «Дніпроводоканал» Дніпропетровської міської ради при зверненні з позовом до суду у сумі 243, 60 гривень, не відшкодовується.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Дніпропетровської області протягом 10 днів з дня проголошення рішення шляхом подання апеляційної скарги через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська.

Суддя : А.В. Брага