УХВАЛА

іменем україни

18 березня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Лесько А.О.,

Хопти С.Ф., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Метабанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 22 травня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 9 липня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2010 року публічне акціонерне товариство «Метабанк» (далі - ПАТ «Метабанк») звернулось до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 22 жовтня 2002 року між акціонерним банком «Металург», правонаступником якого є ПАТ «Метабанк», та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, за умовами якого позичальнику була відкрита кредитна лінія у розмірі 200 тис. грн на строк до 8 жовтня 2003 року. Додатковими угодами від 30 травня 2003 року, від 12 листопада 2004 року та від 25 лютого 2005 року ліміт кредитування змінювався, останньою угодою його було збільшено до 315 тис. грн. Додатковою угодою від 15 листопада 2007 року дію кредитного договору продовжено до 15 січня 2007 року. На забезпечення виконання зобов'язання за цим договором 25 лютого 2005 року між банком, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір іпотеки, предметом якої є квартира АДРЕСА_1, належна відповідачам на праві власності. Оскільки позичальник та поручителі зобов'язання за вказаними договорами не виконували, на вимоги банку не реагували, утворилась заборгованість у розмірі 353 977 грн 04 коп.

Ураховуючи наведене, позивач просив у рахунок погашення кредитної заборгованості звернути стягнення на вказану квартиру, яка є предметом іпотеки, шляхом продажу квартири у примусовому порядку органами ВДВС на прилюдних торгах за ціною, що буде визначена експертною організацією у ході виконавчого провадження та погашення за рахунок отриманих від продажу коштів, заборгованості ОСОБА_3 перед банком; виселити ОСОБА_3, ОСОБА_4 та інших осіб, які зареєстровані або проживають у спірній квартирі, яка є предметом іпотеки.

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 22 травня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 9 липня 2013 року, позов ПАТ «Метабанк» задоволено частково. На підставі іпотечного договору № 07-02/1152-МП/К від 25 лютого 2005 року, укладеного між акціонерним банком «Металург» та ОСОБА_3 та ОСОБА_4, у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 07-02/1152-К від 22 жовтня 2002 року, укладеним між акціонерним банком «Металург» та ОСОБА_3, що утворилась станом на 25 лютого 2012 року у розмірі 353 977 грн 04 коп., яка складається з: 315 тис. грн - заборгованості за кредитом, 22 222 грн 18 коп. - прострочених процентів, 16 754 грн 86 коп. - пені за період з 25 травня 2011 року по 25 травня 2012 року, звернуто стягнення на квартиру, загальною площею

73,08 кв. м, житловою площею 48,26 кв. м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, що належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_3 - 133/200 частки, ОСОБА_4 - 67/200 часток, шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною, визначеною на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_3 взяті на себе зобов'язань за кредитним договором виконував не належним чином, допустив заборгованість, яка підлягає стягненню шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Також суд першої інстанції вважав, що підстави для виселення відповідачів відсутні,оскільки банком не виконані вимоги чч. 2, 3 ст. 40 Закону України «Про іпотеку», якими встановлено порядок дій іпотекодержателя.

Апеляційний суд погодився з такими висновками, зазначивши також, що рішенням суду від 7 лютого 2008 року кредитну заборгованість вже стягнуто, проте рішення суду не виконано і заборгованість по кредиту обчислена вірно.

Проте повністю погодитись із такими висновками апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що 22 жовтня 2002 року між АБ «Металург», правонаступником якого є ПАТ «Метабанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, за яким останньому до 8 жовтня 2003 року була відкрита кредитна лінія у розмірі 200 тис. грн. Додатковими угодами до цього договору від 30 травня 2003 року № 1 кредитний ліміт збільшено до 273 тис. грн, від 12 листопада 2004 року № 15 кредитний ліміт зменшено до 250 тис. грн; від 25 лютого 2005 року - збільшено до 315 тис. грн. Додатковою угодою від 15 листопада 2006 року № 27 дію кредитного договору продовжено до 15 січня 2007 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за цим договором 25 лютого 2005 року між ПАТ «Метабанк», ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір іпотеки, предметом якої є належна останнім на праві власності квартира АДРЕСА_1.

З розрахунку заборгованості вбачається, що внаслідок невиконання ОСОБА_3 умов кредитного договору у період з 25 листопада 2011 року по 25 травня 2012 року утворилась заборгованість у розмірі 353 977 грн 04 коп. (а.с. 242, т. 1).

Відповідно до чч. 1, 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки; звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно зі ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки.

Апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що відповідачем порушені умови кредитного договору та договору іпотеки, в установлений договором строк сума кредиту, процентів, комісій та штрафних санкцій сплачені не були.

Разом із тим, перш ніж звертати стягнення на предмет іпотеки, суд зобов'язаний чітко, відповідно до вимог закону та умов договору визначити розмір заборгованості.

Апеляційний суд на вказане уваги не звернув та не врахував наступне.

Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 7 лютого 2008 року, що набрало законної сили, на користь ПАТ «Метабанк» стягнуто з ОСОБА_3, ОСОБА_6 заборгованість за кредитним договором від 22 жовтня 2002 року у розмірі 337 222 грн.

Однак апеляційний суд вказане не врахував, та, вирішуючи спір, виходив із розрахунку заборгованості по кредитному договору станом на 22 жовтня 2012 року, згідно якого нараховано 315 тис. грн по кредиту; 22 222 грн 18 коп по відсотках за користування кредитними коштами; 16 754 грн 86 коп. по пені у межах шестимісячного строку.

Таким чином, апеляційний суд вважав, що банк має право також на стягнення з боржника відсотків за користування кредитом та пені після рішення суду, яким достроково вже стягнуто весь кредит.

Тобто, апеляційний суд не звернув увагу на те, що мало місце дострокове стягнення всієї кредитної заборгованості, а, відтак, строк договору закінчився, а між сторонами існують лише невиконані зобов'язальні правовідносини.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Таке визначення розкриває сутність зобов'язання як правового зв'язку між двома суб'єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обов'язок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобов'язання надано право, що кореспондує обов'язку першої. Обов'язками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобов'язання (ст. 510 ЦК України).

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як "строк дії договору", так і "строк (термін) виконання зобов'язання" (ст.ст. 530, 631 ЦК України).

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року № 6 - 116 цс 13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Згідно зі ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У абз. 1, 2 п. 17 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику розгляду судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України). Такі підстави, зокрема, зазначені у ст. ст. 599-601, 604-609 ЦК України. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України.

У порушення вимог ст. ст. 212-214, 316 ЦПК України апеляційний суд на зазначене уваги не звернув, розмір наявної заборгованості не перевірив, фактичних обставин справи не з'ясував, доводів апеляційної скарги не перевірив та дійшов до передчасного висновку про задоволення вимог банку шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлено, їх рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 9 липня 2013 року скасувати, справу передати на новий розгляд суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко