Справа № 336/8212/14-ц
Пр. № 2/336/153/2015
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2015 року Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого - судді Щасливої О.В.,

при секретарі Морозовій В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за позовом ОСОБА_1 до Моторного (транспортного) страхового бюро України про відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулася до суду з позовом про стягнення з відповідача шкоди у зв'язку із смертю її сина ОСОБА_3 внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

В позові зазначила, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася близько 15 години 40 хвилин 10 жовтня 2013 року, загинув її син ОСОБА_3 Зазначена пригода сталася з вини водія ОСОБА_4, чия цивільно-правова відповідальність не була застрахована. Через отримані в ДТП тілесні ушкодження 13 жовтня 2013 року ОСОБА_4 помер в стаціонарі медичного закладу. ОСОБА_3 проживав з позивачкою, яка є матір'ю двох дітей, що не досягли чотирнадцятирічного віку: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, і доводяться потерпілому рідними сестрою та братом. У зв'язку із здійсненням догляду за малолітніми дітьми позивач не працює, а ОСОБА_3, який був працевлаштованим, отримував дохід в середньому в сумі 3626 грн. 83 коп. і надавав матері майнову допомогу. Так як в силу ст. 1200 ЦК України батьки потерпілого, які не працюють і здійснюють догляд за братами, сестрами померлого, мають право на відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого, просить про стягнення з відповідача 100000 грн., виходячи з таких розрахунків. Потерпілий, який не мав шкідливих звичок (не палив і не вживав спиртне), на себе витрачав близько 1200 грн. на місяць, решту коштів віддавав позивачці для організації життєдіяльності її та її дітей, які не досягли чотирнадцяти років. Ліміт відповідальності відповідно до договору страхування цивільно-правової відповідальності, укладеному між ОСОБА_3 і публічним акціонерним товариством «Оранта-Січ», обчислюється 100000 грн., а розмір відшкодування в силу наведеної ст. 1200 ЦК України становить середньомісячний дохід потерпілого за вирахуванням частки, що припадала на нього самого, до досягнення дітьми, за якими здійснюється догляд, чотирнадцяти років. Сума, кратна належній до щомісячного відшкодування сумі у розмірі 2426 грн. 83 коп. (3626 грн. 83 коп. середньомісячного заробітку за вирахуванням 1200 грн., що припадали на утримання ОСОБА_3) і кількості місяців до досягнення молодшою дитиною чотирнадцятирічного віку, є більшою, ніж встановлений полісом страхування ліміт, тому вона просить про задоволення позову саме в розмірі ліміту страхування.

В судовому засіданні позивач підтримала вимоги позову, просить про його задоволення.

Представник позивачки просить про ухвалення рішення на користь своєї довірительки.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечує, посилаючись на те, що підставою для покладення на страховика відповідальності за спричинену смертю потерпілого шкоду є перебування особи, яка в силу ст. 1200 ЦК України має право на таке відшкодування, на утриманні потерпілого. Оскільки позивач не знаходилась на утриманні загиблого сина, вона не має права на отримання страхового відшкодування; а сам по собі факт наявності у працездатної матері дітей, які не досягли чотирнадцятирічного віку і є братом і сестрою потерпілого, у сукупності з непрацевлаштованістю матері, не може зумовити виплату страхової суми. Відповідач здійснив виплату позивачці відшкодування у сумі 1100 грн. у зв'язку з підтвердженими нею документально витратами на поховання померлого.

Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, з'ясувавши обставини справи і перевіривши їх доказами, суд знаходить позов таким, що не підлягає задоволенню, виходячи з таких міркувань.

Судом встановлено, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася о 15 годині 40 хвилин 11 жовтня 2013 року в районі 308 кілометру автодороги Харків-Сімферополь-Алушта-Ялта на території Запорізького району Запорізької області з участю транспортних засобів «ЗАЗ-110206», державний реєстраційний номер НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_3 та «Peugeout Partner», державний реєстраційний номер НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_4, сталася смерть ОСОБА_3 Зазначена подія сталася через недотримання водієм ОСОБА_4 правил безпеки дорожнього руху. ОСОБА_4 від отриманих в ДТП тілесних ушкоджень помер в стаціонарі закладу охорони здоров'я 13 жовтня 2013 року (а. с. 5). Цивільно-правова відповідальність винуватої в скоєнні ДТП особи застрахована не була.

Із преамбули Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» випливає, що він регулює відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, а відповідно до ст. 5 Закону об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу, в силу ст. 6 зазначеного закону страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та (або) майну потерпілого.

Відповідно до ст. 41 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» Моторне (транспортне) страхове бюро України (МТСБУ) за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння, зокрема, транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.

В силу ст. 27 зазначеного Закону страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 Цивільного кодексу України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам'ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред'явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Згідно із ст. 1200 ЦК України уразі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті.

Шкода відшкодовується:

1) дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років);

2) чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, - довічно;

3) інвалідам - на строк їх інвалідності;

4) одному з батьків (усиновлювачів) або другому з подружжя чи іншому членові сім'ї незалежно від віку і працездатності, якщо вони не працюють і здійснюють догляд за: дітьми, братами, сестрами, внуками померлого, - до досягнення ними чотирнадцяти років;

5) іншим непрацездатним особам, які були на утриманні потерпілого, - протягом п'яти років після його смерті.

З наведених положень цивільного законодавства і Закону «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» випливає, що коло осіб, які вправі претендувати на відшкодування шкоди у зв'язку із смертю потерпілого, становлять непрацездатні та працездатні утриманці покійного.

Ухвалюючи про відмову у задоволенні позовних вимог, суд виходить з того, що сама по собі наявність у працездатної матері потерпілого, яка не працює, дітей, що доводяться потерпілому братами і сестрами, не є підставою для покладення на страховика обов'язку відшкодувати шкоду, як вважає представник позивачки, а факт перебування працездатної матері на утриманні сина в силу принципу змагальності сторін повинен бути предметом доказування.

Необхідність перебування особи, яка претендує на отримання такого відшкодування, прямо витікає із змісту наведеної статті 27 Закону «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», в силу якої страхове відшкодування здійснюється утриманцям потерпілого.

Між тим суду не надано доказів, що мати потерпілого перебувала на його утриманні, а допитані судом свідки лише зазначали, що загиблий проживав разом з матір'ю, вказуючи при цьому, що їм невідомо, чи утримував він мати.

Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» судам необхідно мати на увазі, що встановлення факту перебування особи на утриманні померлого має значення для одержання спадщини, призначення пенсії або відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування.

З поняття іменника «утриманець» випливає, що це особа, яка перебуває на повному утриманні іншої особи, і, встановивши обставини справи та погоджуючись з тим, що померлий ОСОБА_3 проживав разом із своєю матір'ю і молодшими сестрами і братом, суд не може констатувати, що потерпілий утримував свою матір.

Передавання ж матері певних грошових сум (хоча і ці обставини не були доведені в суді) для організації спільного побуту осіб, що проживають під одним дахом, суд не може кваліфікувати як утриманство.

Розв'язуючи позовні вимоги, суд враховує, що хоча запис про батька дітей ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 року, та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 року, і зроблений у відповідності до ч. 1 ст. 135 СК України зі злів матері, проте свідки вказують, що батько цих дітей - особа, яка відома оточуючим, він систематично відвідує сім'ю позивача, тому суд вважає, що позивач вправі розраховувати на майнову допомогу з його боку і може отримувати таку допомогу.

Бере до уваги суд і ту обставину, що догляд за дітьми з боку позивачки зумовлений не підставами, що передбачені законодавством про працю та Законом України «Про відпустки» (зокрема, досягненням дітьми певного віку, хворобою дітей, потребою в постійному сторонньому догляді), а є наслідком вільного волевиявлення позивача, яка, як випливає з наданої нею трудової книги (а. с. 14-15), залишила останнє місце роботи майже за рік до народження старшої із двох дітей - доньки Тетяни - за власним бажанням і, очевидно, не у зв'язку з отриманням утримання від старшого сина, якому на той час виконалося лише п'ятнадцять років.

Як доказ невеликого розміру доходів позивач і її представник надали довідку про розмір отримуваної нею державної допомоги як одинокої матері (а. с. 78), проте Законом України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» N 2811-XII від 21.11.1992 року (ст. 3) передбачено також допомогу при народженні дитини, розмір якої відповідно до ст. 12 Закону встановлюється у сумі 41280 гривень. Виплата допомоги здійснюється одноразово у сумі 10320 гривень, решта суми допомоги виплачується протягом наступних 36 місяців рівними частинами у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, що означає отримання позивачкою щомісячної допомоги у сумі 860 грн. до досягнення сином ОСОБА_5 трьохрічного віку.

Разом з тим, наводячи дані про види державної допомоги як джерела доходів позивача і враховуючи допомогу, яку надає дітям біологічний батько, суд між тим виходить з того, що незалежно від отримуваних доходів підставою для отримання страхового відшкодування є перебування на утриманні загиблої особи, тому позивачці належало спрямовувати свої доводи в русло доведення цього факту.

З огляду на викладене, виходячи з принципів диспозитивності і змагальності цивільного судочинства, суд не вбачає підстав для задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 15, 16, 1187, 1200 ЦК України, ст.ст. 3, 10, 59, 60, 212-215, 292, 294 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Моторного (транспортного) страхового бюро України залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Запорізької області шляхом подання в суд першої інстанції апеляційної скарги протягом десяти днів після проголошення рішення, а особами, які беруть участь у справі, але не були присутні в залі судового засідання під час проголошення рішення, - в той же строк з дня отримання копії рішення.

Суддя О.В. Щаслива