_________________________________________________________________________________________________________________
Справа № 520/9342/14-ц
Провадження № 2/520/558/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.01.2015 року

Київський районний суд м. Одеси в складі: судді Пучкової І.М.

за участю секретаря Єгорової Н.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, що придбане під час шлюбу, та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна, що придбане під час шлюбу, особистою приватною власністю,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 25.07.2014 р. звернувся до суду з позовною заявою про поділ спільного майна - квартири АДРЕСА_1, посилаючись на те, що квартира придбана під час шлюбу, право на її частки є рівними, тому він має право на цього ? частку цього майна.

Відповідач позов не визнала, посилаючись на те, що спірну квартиру, яка хоча й придбана під час шлюбу, слід визнати її особистим майном,оскільки вона сплачувала особисті грошові кошти, тому ОСОБА_2 03.10.2014 р. звернулася до суду із зустрічним позовом про визнання спірної квартири її особистою приватною власністю.

Заслухавши пояснення сторін, їхніх представників, дослідивши наявні докази, суд вважає, що позов ОСОБА_1 про поділ майна подружжя підлягає задоволенню, зустрічний позов ОСОБА_2 є необґрунтованим та задоволенню не підлягає.

У судовому засіданні встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 24.10.1998 р., мають від шлюбу неповнолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 30 грудня 2013 р. шлюб між сторонами розірвано.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 07. 04.2011 р., ОСОБА_2 купила у ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1, за 40000 грн. У п. 9 цього договору зазначено, що правочин вчинено за згодою - за письмовою заявою - чоловіка покупця - ОСОБА_1, підпис якого засвідчено приватним нотаріусом.

Згідно з п. 11 зазначеного договору, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округа 07.04.2011 р. та зареєстрованого у реєстрі за № 534, сторони договору підтверджують, що нотаріусом їм роз'яснені вимоги законодавства щодо змісту і правових наслідків правочину, що укладається у тому числі, ст. 60, 65 Сімейного кодексу України щодо підстав набуття та права розпорядження майном, яке є спільною сумісною власністю подружжя.

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності.

Згідно зі ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Відповідно до ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Статтею 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Посилання відповідача на те, що за час шлюбу ОСОБА_1 отримував не дуже велику заробітну плату, не є доказом особистого права ОСОБА_2 на спірне майно і не спростовує доводи позивача, що він постійно працював, та й ще працював не лише за місцем своєї основної роботи, тому мав додаткові заробітки.

Відповідач ОСОБА_2 не спростувала доводи позивача ОСОБА_1, що невдовзі після реєстрації їхнього шлюбу вона перестала працювати, вела господарство, саме він утримував сім'ю, дружина не мала своїх особистих коштів для придбання квартири особисто.

Доводи ОСОБА_2, що за її зустрічним позовом важливим доказом є розписка продавця спірної квартири ОСОБА_5 про отримання від ОСОБА_2 грошей за продану квартиру у сумі 75000 доларів США, суд не може прийняти до уваги.

Відповідно до договору купівлі - продажу від 07. 04.2011 р., ОСОБА_2 купила у ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 за 40000 (сорок тисяч) грн.

Посилання відповідача ОСОБА_2 на те, що спірна квартира придбана за особисті кошти, оскільки її баба та дід ОСОБА_6 подарували їй гроші у сумі 75000 доларів США, які, у свою чергу, отримали від продажу належної їм квартири невдовзі до придбання спірної квартири сторін, не можуть бути прийняті до уваги через те, що не підтверджені належними та допустимими доказами.

Відповідно до п. 2 договору купівлі-продажу від 01.04.2011 р., на який посилається відповідач ОСОБА_2, ОСОБА_6 і ОСОБА_7 продали ОСОБА_8 свою двокімнатну квартиру під АДРЕСА_4 за 20000 (двадцять тисяч) гривень.

Не можуть бути прийняти до уваги і посилання ОСОБА_2 на наявність свідків дарування їй особисто грошей та укладання домашньої угоди, оскільки не підтверджені допустимими доказами.

Згідно з ч. 4 ст. 203 ЦК України, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 208 ЦК України, правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, належить вчиняти у письмовій формі.

Частиною 1 ст. 209 ЦК України передбачено, що правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.

Згідно з ч. 5 ст. 719 ЦК України, договір дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує п'ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч. 1 ст. 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Частиною 2 ст. ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доводи відповідача ОСОБА_2, що у 2004 р. ОСОБА_7 мали намір передати їй у майбутньому своє майно за заповітом, не мають правового значення для вирішення спору і не можуть бути прийняті до уваги.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно з ч. 1 ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Частиною 1 ст. 1233 ЦК України передбачено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Оскільки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на цей час є живими і спадщина, відповідно, не відкривалася, посилання відповідача ОСОБА_2 на наявність на її ім'я заповітів цих осіб не має жодного правового значення у спорі за наявними позовними вимогами. Крім того, статтею 1254 ЦК України передбачено право заповідача на скасування або внесення змін до заповіту.

Таким чином, з урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про відсутність належних доказів за зустрічним позовом та підстав для задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються відповідачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволені яких позивачеві відмовлено.

Оскільки позивачем ОСОБА_1 сплачено судовий збір лише у розмірі 1000 грн., який він не просить стягнути з відповідача, та не надано доказів, що він є особою, яка, відповідно до чинного законодавства, має право на звільнення від його сплати, стягненню підлягає сума, з урахуванням вартості майна, недоплаченого судового збору у розмірі 827 грн.

Керуючись ст.10, 11, 59, 60, 88, 212-215 ЦПК України, ст. 203, 208, 209, 355-357, 368, 372, 382, 717, 719 ЦК України, ст. 60, 65, 68, 70 Сімейного кодексу України,-

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, що придбане під час шлюбу, задовольнити.

Поділити спільне сумісне майно ОСОБА_1 та ОСОБА_2, що придбане ними під час шлюбу - квартиру за НОМЕР_1, що складається в цілому з трьох кімнат та підсобних приміщень, житловою площею 40, 8 кв.м., загальною площею 59, 3 кв.м., у будинку АДРЕСА_1

Визнати за ОСОБА_1 право приватної власності на ? квартири за НОМЕР_1, що складається в цілому з трьох кімнат та підсобних приміщень, житловою площею 40, 8 кв.м., загальною площею 59, 3 кв.м., у будинку АДРЕСА_1

Визнати за ОСОБА_2 право приватної власності на ? квартири за НОМЕР_1, що складається в цілому з трьох кімнат та підсобних приміщень, житловою площею 40, 8 кв.м., загальною площею 59, 3 кв.м., у будинку АДРЕСА_1

Стягнути з ОСОБА_1, який зареєстрований за адресою: 65123, АДРЕСА_3, у дохід держави судовий збір у розмірі 827 грн.

У зустрічній позовній заяві ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна, що придбане під час шлюбу, - квартири АДРЕСА_1 особистою приватною власністю ОСОБА_2 - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя Пучкова І. М.