Справа № 462/8161/14 Головуючий у 1 інстанції: Бориславський Ю.Л.
Провадження № 22-ц/783/3988/15 Доповідач в 2-й інстанції: Монастирецький Д. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Кабаля І.І., Копняк С.М.,

секретаря Матяш С.І.,

з участю ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 24 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області, про визнання особи такою, що втратила право користування житлом та зняття з реєстраційного обліку, -

в с т а н о в и л а:

20 листопада 2014 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області, в якому просив на підставі ст. ст. 98, 99 ЖК України визнати ОСОБА_4 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 та зняти його з реєстраційного обліку за зазначеною адресою. Свої вимоги мотивував тим, що він є власником вказаної квартири на підставі договору купівлі-продажу квартири від 28 квітня 2012 року, укладеного із ОСОБА_5 До моменту набуття права власності на цю квартиру, за заявою попереднього власника, в ній був зареєстрований в якості тимчасового жильця відповідач, хоча не проживав та на день подання позову не проживає у ній. Речей останнього у квартирі немає, за комунальні послуги не сплачує. Оскільки, реєстрація ОСОБА_4 в квартирі, позбавляє його права повною мірою здійснювати правомочності власника, просив визнати відповідача таким, що втратив право на користування квартирою та зняти останнього з реєстраційного обліку.

Оскаржуваним рішенням в задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 та зняття його з реєстраційного обліку - відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2, вважає його незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позову, при цьому підстав збереження реєстрації місця проживання відповідача за адресою: АДРЕСА_1, суд не встановив. Відмовляючи у задоволенні позову, в оскаржуваному рішенні суд зазначив, що відповідач не проживає у спірній квартирі та не може проживати у ній через незначну її площу. Проте, таке формулювання підстави відмови в позові свідчить про те, що суд не ознайомився належним чином з матеріалами справи та змістом позовних вимог, так як позивач просив не виселити відповідача із його квартири, що дійсно було б неможливим при відсутності доказів його проживання, а визнати таким, що втратив право користування квартирою та зняти з реєстраційного обліку. Крім того, в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції зазначив, що посилання позивача на ст. 98 ЖК України як на підставу позову є суперечливим та взаємовиключним із фактичними обставинами справи. Однак, в чому саме полягає така «суперечливість» та які саме обставини справи виключають можливість застосування до спірних правовідносин норм закону, які врегульовують статус тимчасового мешканця, судом першої інстанції не зазначено. Просить скасувати рішення Залізничного районного суду м. Львова від 24 квітня 2015 рокута ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3, ОСОБА_4, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково. Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Частинами першою та другою ст. 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Колегія суддів приходить до переконання, що дане рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам закону.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідачу ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 28 квітня 2012 року належить квартира АДРЕСА_1, що стверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 03.05.2012 року (а.с. 7, 8).

На підставі нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_6 від 28.03.2005 року № 2409 ОСОБА_4 було надано згоду на тимчасову реєстрацію строком на три роки у квартирі АДРЕСА_1 (а.с. 9).

Згідно довідки з місця проживання про склад сім'ї і прописку № 2674 від 17.11.2014 року у вказаній квартирі зареєстрований позивач ОСОБА_2, малолітній син позивача - ОСОБА_7 та відповідач ОСОБА_4 (а.с. 11, 12).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25.03.2015 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, рішення Апеляційного суду Львівської області від 04.11.2014 року скасовано, а рішення Залізничного районного суду м. Львова від 04.09.2013 року, яким в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення - відмовлено за безпідставністю позовних вимог, залишено в силі (а.с. 14-15, 49-51, 54-58).

Як вбачається з матеріалів справи, а саме зазначеного вище рішення суду касаційної інстанції, посилання ОСОБА_4 на те, що між ним та ОСОБА_5 було укладено договір найму спірної квартири не знайшли свого підтвердження.

Крім цього, спірна квартира має одну кімнату, житловою площею 16,9 кв.м., що є неможливим поселення в ній тимчасового мешканця у силі ч. 2 ст. 98 ЖК України.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з наступного.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Заявляючи вимоги про визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житлом на підставі ст. 98 ЖК України, позивач стверджує, що відповідач був тимчасовим жильцем.

Відповідно до ч. 3 ст. 98 ЖК України тимчасові жильці на вимогу наймача або членів сім'ї, які проживають разом з ним, зобов'язані негайно звільнити приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Разом з тим, посилання позивача на таку норму матеріального права з огляду на наведені вище обставини справи, є суперечливою та взаємовиключною позицією.

Виходячи з наведеного та враховуючи, що під час розгляду справи позивачем суду не було надано доказів у підтвердження проживання ОСОБА_4 у спірній квартирі, у тому числі і у якості тимчасово мешканця у розумінні ст. 98 ЖК України, суд першої інстанції дійшов переконання, що в задоволенні позову із підстав зазначених у позові слід відмовити.

Колегія суддів погоджується з висновками районного суду, оскільки суд правильно застосував правові норми та ухвалив законне рішення, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Стаття 391 ЦК України передбачає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно із ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має право використовувати його для промислового виробництва.

За правилами ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

За змістом вказаної норми зняття з реєстрації здійснюється на підставі рішення суду виключно щодо: позбавлення права власності на житлове приміщення; позбавлення права користування житловим приміщенням; визнання особи безвісно відсутньою; визнання фізичної особи померлою.

З огляду на те, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, що пов'язані зі зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення вказаного Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом із тим одну з таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України).

Звертаючись в суд з позовом про визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житлом та зняття його з реєстраційного обліку, ОСОБА_2на зазначені положення закону уваги не звернув, не в повній мірі визначився з характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає до застосування, невірно визначив підстави звернення за захистом свого порушеного права в обраний ним спосіб. Однак, це не перешкоджає йому повторно звернутися в суд з належним позовом.

Крім того, позивач у заяві визначив Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області - третьою особою, яка не заявляє вимог на предмет спору (ст. 35 ЦПК України). Проте не врахував, що за своїм процесуальним становищем треті особи, які не заявляють вимог на предмет спору, не є суб?єктами матеріально-правових відносин, не користуються правами сторін і не несуть їх обов?язків. За вказаних обставин, на них не поширюються матеріально-правові наслідки вирішення позову, зокрема обов?язок зняти відповідача з реєстраційного обліку.

Будь-яких належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України, апелянтом не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Рішення відповідає вимогам закону і зібраним по справі доказам, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому підстав для її задоволення немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305 ч. 2, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 314 ч. 1 п. 1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 24 квітня 2015 рокузалишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Монастирецький Д.І.

Судді: Кабаль І.І.

Копняк С.М.