У х в а л а

іменем україни

5 березня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Гончара В.П., Касьяна О.П., Остапчука Д.О.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, про визнання договору купівлі-продажу частково недійсним та визнання права власності, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Люботинського міського суду Харківської області від 23 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 2 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зазначеним позовом, мотивуючи його тим, що йому на праві власності належала квартира АДРЕСА_1. У зазначеній квартирі він проживав однією сім'єю із ОСОБА_5 У зв'язку із тим, що позивач є інвалідом ІІ групи та глухонімим з дитинства, ОСОБА_5 наполягала відчужити квартиру та придбати житловий будинок.

3 червня 2011 року позивач на підставі договору купівлі-продажу відчужив належну йому квартиру ОСОБА_9 Того ж дня, ОСОБА_4 уклав із ОСОБА_8 договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_2 Позивач зазначав, що текст договору купівлі-продажу житлового будинку він не читав, а перекладач з російської мови на мову глухонімих ОСОБА_7 пояснила йому, що єдиним власником житлового будинку буде лише він.

У червні 2014 року позивач дізнався, що іншим власником Ѕ частини житлового будинку є ОСОБА_5

Посилаючись на положення ст. 229 ЦК України, позивач просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку від 3 червня 2011 року в частині права власності ОСОБА_5 на Ѕ частку житлового будинку, скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про реєстрацію за ОСОБА_5 права власності на Ѕ частину спірного будинку та визнати за ним право власності на Ѕ частину житлового будинку АДРЕСА_2.

Рішенням Люботинського міського суду Харківської області від 23 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 2 грудня 2014 року, в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить суд скасувати оскаржувані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свої доводи порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суди дійшли обґрунтованого висновку, що позовні вимоги ОСОБА_4 не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

За змістом статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Статтею 229 ЦК України встановлено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна б було вважати, що правочин не був вчинений. Для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення, тобто помилку в характері (природі) правочину, прав та обов'язків сторін.

Не є істотною помилка в мотивах правочину, тобто в причинах, які спонукали до його вчинення.

Частиною 4 статті 10 ЦПК України встановлено, що суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (частина 1 статті 11 ЦПК України).

Статтею 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_4, суди правильно виходили із того, що позивачем не було доведено, що спірний правочин купівлі-продажу житлового будинку було укладено під впливом помилки.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що судами правильно встановлено та належно перевірено обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судові рішення ухвалено із додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для їх зміни чи скасування немає.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків судів не спростовують.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Люботинського міського суду Харківської області від 23 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 2 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: В.П. Гончар

О.П. Касьян

Д.О. Остапчук