Справа № 764/9883/13-ц
Провадження2/764/320/2014
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 січня 2014 року Ленінський районний
суд міста Севастополя в складі:
головуючого судді - Гаркуши О.М., при
секретарі - Грищенко Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті
Севастополі цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про
визнання недійсним договору
відчуження автомобілю та розподіл
спільного майна подружжя, зустрічний
позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розподіл
сумісного майна подружжя, суд

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1, вточнивши позовні
вимоги звернулась до відповідачем, в
якому просить визнати недійсним
договір відчуження автомобіля «BMW 545i»,
2004 року випуску, державний номер
НОМЕР_1, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3,
визнати за нею право власності на 2/3
частини автомобіля BMW 545i», 2004 року
випуску, державний номер НОМЕР_1, в
порядку розподілу спільного сумісного
майна подружжя, витребувати автомобіль
BMW 545i», 2004 року випуску, державний номер
НОМЕР_1 у ОСОБА_4 та зобов'язати передати
їй вказаний автомобіль, визнати за
ОСОБА_2 право власності на 1/3 частку
автомобіля BMW 545i», 2004 року випуску,
державний номер НОМЕР_1, стягнути з
ОСОБА_2 на її користь компенсацію у
розмірі 22 000 грн. за належну їй частку 2/3
плоскопанельного телевізора ТВ 52
Самсунг та судові витрати. Вимоги
позову мотивовані тим, що з 25 листопада
2010р. вона перебувала з відповідачем
ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі. Під час
сумісного проживання 25 лютого 2012р. ними
був придбаний автомобіль BMW 545i», 2004 року
випуску, державний номер НОМЕР_1, який
був зареєстрований на ім'я відповідача
ОСОБА_2 Вказує, що відповідач без її
згоди перереєстрував спірний
автомобіль на свого друга ОСОБА_3, а
після цього, як їй стало відомо з листа
15/13086 від 21.11.2013р. спірний автомобіль був
переоформлений та зареєстрований за
ОСОБА_4, яка перебуває в особистих
стосунках з відповідачем ОСОБА_2, тому
вважає угоду фіктивною. Вважає, що
оскільки договори відчуження спірного
автомобілю, який є сумісним майном
подружжя укладені без її згоди є
недійсними, тому вона має право
витребувати його у власника та визнати
за собою право власності на 2/3 частки
автомобілю, чи має право на отримання
компенсації 2/3 частки вартості майна,
як спільного майна подружжя.

Відповідач ОСОБА_2 звернувся до суду до
ОСОБА_1 з зустрічним позовом, в якому
просив розділити сумісне майно
подружжя у вигляді плоскопанельного
телевізора ТВ 52 Самсунг, шляхом
стягнення з відповідача компенсації
вартості 12 частки у сумі 16 499,50 грн.,
мотивуючи вимоги тим, що з 25.11.2010р. він
перебував з відповідачем у
зареєстрованому шлюбі, за рішенням
Нахімовського районного суду
м.Севастополя, яке набуло законної
чинності 29.10.2013р. шлюб між ними було
розірвано. 07.11.2011р. під час перебування
у шлюбі ними був придбаний
плоскопанельний телевізор Самсунг
вартістю 32 999 грн. В березні 2013р. ОСОБА_1
разом з дитиною переїхала проживати за
місцем своєї реєстрації (АДРЕСА_1), в
зв'язку з захворюванням дитини та
забрала з собою особисті речі, в тому
числі спірний телевізор. Оскільки
сторони не можуть добровільно
домовитись про розподіл сумісного
майна він вимушений звернутися в суд з
вказаним позовом.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні
наполягала на задоволенні позову по
викладених в уточненій позовній заяві
підставах, проти задоволення
зустрічного позову заперечувала,
вказувала на те, що спірний телевізор у
неї відсутній.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник
проти задоволення первісного позову
заперечували, вказували на те, що
спірний автомобіль був відчужений ним
за згодою позивача у період шлюбу, а
спірний телевізор знаходиться у
використанні ОСОБА_1, оскільки він
залишив його в квартирі тітки
позивача, у зв'язку з чим просили
задовольнити зустрічний позов.

Відповідач ОСОБА_4 проти задоволення
первісного позову заперечувала,
оскільки вказувала, що спірний
автомобіль придбаний нею відповідно до
вимог діючого законодавства.

Суд, вислухавши пояснення сторін,
представника відповідача свідків,
дослідивши письмові матеріали
цивільної справи, вважає, що позовні
вимоги за первісним позовом
обґрунтованими, та такими що
підлягають частковому задоволенню,
зустрічний позов необґрунтованим те не
підлягаючим задоволенню за наступними
підставами.

Судом встановлено, що 25 листопада 2010р.
між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 відділом РАЦС
Нахімовського РУЮ м.Севастополя було
зареєстровано шлюб, актовий запис №569
(а.с.8).

На підставі заочного рішення
Нахімовського районного сулу
м.Севастополя від 20 червня 2013 р. по
цивільній справі №765/2027/13-ц шлюб між
сторонами був розірваний (а.с.84).

Судом встановлено, що в період
сумісного перебування у шлюбі ОСОБА_2
був придбаний автомобіль марки «BMW 545i»,
2004 року випуску, державний номер
НОМЕР_1, що підтверджується довідкою
рахунком (а.с.9) та повідомленням УДАІ
УВМВС України в м.Севастополі №22/16617
від 25.07.2013р. (а.с.10).

Також плоскопанельний ТВ болем 52
Самсунг вартістю 32 999 грн., відповідно
до видаткової накладної №ЧSEV1-0018 від 07
листопада 2011р. (а.с.17) та фіскального
чеку ПН 39 (А.С.16).

Рівність прав і обов'язків у шлюбі та
сім'ї включає в себе також їх рівність у
майнових відносинах, які регулюються
положеннями Сімейного кодексу та
Цивільного кодексу України (далі -ЦК
України). Основою майнових відносин
подружжя є положення про те, що майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу);
вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя (стаття 60
СК України).

Об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя може бути будь-яке
майно, за винятком виключеного з
цивільного обороту (частина перша
статті 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної
сумісної власності регламентовано
статтею 63 СК України, згідно з якою
дружина та чоловік мають рівні права на
володіння, користування і
розпоряджання майном, що належить їм на
праві спільної сумісної власності,
якщо інше не встановлено домовленістю
між ними.

Розпоряджання спільним сумісним
майном подружжя може відбутися шляхом
його поділу, виділення частки. Поділ
майна, що є у спільній сумісній
власності подружжя, є підставою
набуття особистої власності кожним з
подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, закріплено у
статті 69 СК України.

Поділ майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
здійснюється шляхом виділення його в
натурі, а у разі неподільності
присуджується одному з подружжя, якщо
інше не визначено домовленістю між
ними (частини перша, друга статті 71 СК
України), або реалізується через
виплату грошової чи матеріальної
компенсації вартості його частки
(частина друга статті 364 ЦК України).

Відповідно до Конституції України усі
суб'єкти права власності рівні перед
законом (частина четверта статті 13);
кожен має право володіти,
користуватися і розпоряджатися своєю
власністю; право приватної власності
набувається в порядку, визначеному
законом (частини перша, друга статті 41);
правовий режим власності визначається
виключно законами України (пункт 7
частини першої статті 92).

Відповідно до роз'яснень, які містяться
у п. 19 Постанови Пленуму Верховного
Суду України «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11
вирішуючи спори про поділ майна
подружжя, суди повинні враховувати, що
само по собі розірвання шлюбу не
припиняє права спільної сумісної
власності подружжя на майно, набуте за
час шлюбу. Проте розпорядження таким
майном після розірвання шлюбу
здійснюється колишнім подружжям
виключно за взаємною згодою відповідно
до положень ЦК, оскільки в таких
випадках презумпція згоди одного з
подружжя на укладення другим договорів
з розпорядження майном, що є у спільній
сумісній власності подружжя вже не діє.

Згідно п.п. 22 і 23 вищевказаної постанови
Пленуму поділ спільного майна подружжя
здійснюється за правилами,
встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372
ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу,
визначається за погодженням між
подружжям, а при недосягненні згоди
-виходячи з дійсної його вартості на
час розгляду справи. Вирішуючи спори
між подружжям про майно, необхідно
встановлювати обсяг спільно нажитого
майна, наявного на час припинення
спільного ведення господарства,
з'ясовувати джерело і час його
придбання. Спільною сумісною власністю
подружжя, що підлягає поділу (статті 60,
69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин
2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види
майна, за винятком тих, які згідно із
законом не можуть їм належати
(виключені з цивільного обороту),
незалежно від того, на ім'я кого з
подружжя вони були придбані чи внесені
грошовими коштами, якщо інше не
встановлено шлюбним договором чи
законом. У відповідності до ст. 203 ЦК
України зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам. Особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі. Правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом. Правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним. Правочин,
що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно ст. 655 ЦК України за договором
купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Відповідно ч. 1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Згідно п. 7 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06.11.2009 року
№ 9 «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» правочин може
бути визнаний недійсним лише з підстав,
визначених законом, та із
застосуванням наслідків недійсності,
передбачених законом.

Разом з тим, законодавством
передбачено спеціальний порядок
реєстрації транспортних засобів.

Так, відповідно до Порядку державної
реєстрації (перереєстрації), зняття з
обліку автомобілів, автобусів, а також
самохідних машин, сконструйованих на
шасі автомобілів, мотоциклів усіх
типів, марок і моделей, причепів,
напівпричепів, мотоколясок, інших
прирівняних до них транспортних
засобів та мопедів, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 7 вересня 1998 р. № 1388 (у редакції
постанови Кабінету Міністрів України
від 23 грудня 2009 р. № 1371) передбачено,
державну реєстрацію транспортних
засобів, яка здійснюється органами ДАІ
МВС в тому числі для забезпечення їх
обліку та попередження протиправних
дій щодо них.

Згідно із п. 8 Порядку державна
реєстрація (перереєстрація)
транспортних засобів проводиться на
підставі заяв власників, поданих
особисто, і документів, що посвідчують
їх особу, підтверджують правомірність
придбання, отримання, ввезення, митного
оформлення (далі - правомірність
придбання) транспортних засобів,
відповідність конструкції
транспортних засобів установленим
вимогам безпеки дорожнього руху, а
також вимогам, які є підставою для
внесення змін до реєстраційних
документів. Документами, що
підтверджують правомірність придбання
транспортних засобів, їх складових
частин, що мають ідентифікаційні
номери, є засвідчені підписом
відповідної посадової особи, що
скріплений печаткою: довідка-рахунок
за формою згідно з додатком 1, видана
суб'єктом господарювання, діяльність
якого пов'язана з реалізацією
транспортних засобів та їх складових
частин, що мають ідентифікаційні
номери; договори та угоди, укладені на
товарних біржах на зареєстрованих у
Департаменті Державтоінспекції
бланках, інші засвідчені в
установленому порядку документи, що
встановлюють право власності на
транспортні засоби та інше. Відчуження,
передача власником придбаних
транспортних засобів, не
зареєстрованих у підрозділах ДАІ, не
проводиться.

Укладення договору купівлі-продажу
автомобіля не передбачає обов'язкового
його нотаріального посвідчення та не
передбачає надання письмової згоди
подружжя, її відсутність не є
перешкодою для реєстрації автомашини у
відповідності з вищевказаними
Порядком.

Як убачається із матеріалів справи
ОСОБА_2 перебуваючи з позивачем у
зареєстрованому шлюбі, придбав у
власність автомобіль марки «BMW 545i», 2004
року випуску, державний номер НОМЕР_1.
Згідно з повідомленням УДАІ УМВС
України в м.Севастополі від 28.11.2013р. за
№15/13654, вбачається, що спірний
автомобіль був зареєстрований на ім'я
ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживаючого за
адресою: АДРЕСА_2 на підставі довідки-
рахунку серії АААА №020885 від 20.02.2013р.
(а.с.91) (а.с.92), відповідно до якої
вартість автомобілю визначена у
розмірі 221 000 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі
поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

З матеріалів справи вбачається, що
спірний автомобіль набуто сторонами за
час зареєстрованого шлюбу, а тому,
враховуючи встановлену ст. 60 СК України
презумпцію виникнення права спільної
сумісної власності, суд вважає, що
спірний автомобіль незалежно від його
реєстрації на ім'я третьої особи, був
об'єктом спільної сумісної власності
сторін, за відсутності між подружжям
будь-яких домовленостей про визначення
розміру їх часток у праві спільної
сумісної власності на нього, розмір
частки кожного з них при розподілі
спільного майна становить 1/2 частину
спірного майна, суд не вбачає підстав
для збільшення частки позивача, як вона
просить визначити в розмірі 2/3 частки.

Сторони не дійшли згоди на поділ майна,
що є об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, зокрема відносно
спірного автомобілю.

Судом не встановлено підстав
недійсності договору купівлі-продажу
автомобіля марки «BMW 545i», 2004 року
випуску, державний номер НОМЕР_1,
оскільки судом фактично встановлено,
що між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договору
купівлі- продажу не укладалось, доказів
його укладення до суду не надано,
фактично ОСОБА_2 зняв спірний
автомобіль з реєстраційного обліку
УДАІ УМВС України в місті Севастополі
та здав його до комісійного магазину,
який потім продав автомобіль ОСОБА_3 за
довідкою- рахунком..

За таких обставин позовні вимоги щодо
визнання недійсним договору
купівлі-продажу автомобіля марки «BMW
545i», 2004 року випуску, державний номер
НОМЕР_1 в порядку поділу спільного
майна подружжя задоволенню не
підлягає, оскільки договір
купівлі-продажу між відповідачем
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не укладався, тому що
довідка рахунок виданий комісійним
магазином (а.с.92).

Виходячи з цього не підлягають
задоволенню вимоги про витребування
автомобілю BMW 545i», 2004 року випуску,
державний номер НОМЕР_1 у ОСОБА_4 та
зобов'язати передати їй вказаний
автомобіль, визнати за ОСОБА_2 право
власності на 1/3 частку автомобіля BMW
545i», 2004 року випуску, державний номер
НОМЕР_1, оскільки вони є похідними від
задоволення вимог про визнання
договору купівлі-продажу спірного
автомобілю недійсним.

Суд виходить із того, що позовні вимоги
ОСОБА_1 щодо поділу спільного майна
подружжя підлягають частковому
задоволенню з присудженням грошової
компенсації позивачу замість її
частки.

Поділ спільного майна подружжя
здійснюється за правилами,
встановленими ст.ст.69-72 СК України та
ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що
підлягає поділу, визначається за
погодженням між подружжям, а при
недосягненні згоди виходячи з дійсної
його вартості на час розгляду справи.

Приймаючи до уваги, що звертаючись зі
зустрічним позовом відповідач ОСОБА_2
погодився на ціну телевізора,
визначену позивачем ОСОБА_1 саме з цієї
цини суд і виходить визначаючи розмір
компенсації, а відносно автомобіля суд
вважає за необхідне стягнути на
користь позивача у рахунок вартості 12
частки, що належить позивачу ОСОБА_1
виходячи з довідки -рахунку, виданої
комісійним магазином (а.с.92), оскільки
при її оцінці врахований фактичний
стан автомобілю, а в довідці (а.с.190) -
середньостатистична вартість бувшого
у використанні автомобілю.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 70 СК
України, у разі поділу майна, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, частки майна
дружини та чоловіка є рівними.

Відповідно до ст. 61 Сімейного кодексу
України, якщо одним із подружжя
укладено договір в інтересах сім'ї , то
гроші, інше майно, які були отримані за
цим договором, є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя.

Як зазначено в пункті 30 Постанови
Пленуму Верховного Суду України №11 від
21.12.2007 року Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про право на шлюб, розірвання
шлюбу, визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя, у випадку
коли при розгляді вимоги про поділ
спільного сумісного майна подружжя
буде встановлено, що один із них
здійснив його відчуження чи використав
його на свій розсуд проти волі іншого з
подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на
її потреби або приховав його, таке
майно або його вартість враховується
при поділі.

Відповідно до пояснень свідка ОСОБА_8
вбачається, що вона була присутня при
виселенні відповідача ОСОБА_2 з її
квартири 30.12.2012 р., підтверджує, що від
телевізор забрав разом з особистими
речами.

Оскільки судом безперечно встановлено,
що спірний автомобіль ОСОБА_2 було
відчужено проти волі дружини ОСОБА_1, а
спільно майно, а саме телевізор Самсунг
- 52 вивезений відповідачем ОСОБА_2 при
звільненні спільного з позивачем
житла, суд визначає рівність часток
подружжя та вважає можливим стягнути з
ОСОБА_2 вартість 1/2 частки вказаного
спірного майна.

На підставі викладеного суд вважає, що
зустрічний позов ОСОБА_2 про стягнення
компенсації за 1/2 частку спірного
телевізору не підлягає задоволенню,
оскільки всупереч вимогам 10,60 ЦПК ним
не надано безперечних доказів
наявності цього телевізору у
користуванні ОСОБА_1

Відповідно до довідки рахунку від
20.02.2013р. №020885 (а.с.92) вбачається, що
ОСОБА_3 придбав спірний автомобіль за
грошову суму у розмірі 221 000 грн., таким
чином позивачу ОСОБА_1 належить право
на отримання 1/2 частки вказаної суми у
розмірі 110 500 грн.

Плоскопанельний ТВ болем 52 Самсунг
вартістю 32 999 грн., відповідно до
видаткової накладної №ЧSEV1-0018 від 07
листопада 2011р. (а.с.17) та фіскального
чеку ПН 39 (А.С.16), таким чином з
ОСОБА_2 підлягає стягненню вартість 1/2
частки у розмірі 16 499,50 грн.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові
витрати позивачки, які документально
підтверджуються квитанціями про
оплату судового збору в сумі,
компенсуються відповідачем ОСОБА_2
пропорційно задоволених вимог у
розмірі 1 270,00 грн.

Керуючись статтями 60, 61, 63, 65, 69-72 СК
України, статтями 204, 215, 220, 655, 325, 365, 368, 372,
388 ЦК України, статтями 10, 11, 61, 88, 208, 212-215,
218 ЦПК України, суд-

В И Р І Ш И В:

Позов - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, на
користь ОСОБА_1 - 110 500,00 грн. в рахунок
компенсації належній їй 1/2 частки
автомобіля, 16 500,00 грн. в рахунок
компенсації належній їй 1/2 частки
плоскопанельного телевізору, а також
судові витрати, пов'язані зі сплатою
судового збору в сумі 1270,00 грн., а всього
стягнути 128 270,00 грн.

В решті позовних вимог - відмовити.

У задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розподіл
спільного сумісного майна подружжя -
відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до
Апеляційного суду міста Севастополя,
шляхом подачі апеляційної скарги в
Ленінський районний суд міста
Севастополя протягом десяти днів із
дня проголошення рішення суду. Особи,
які брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів із дня отримання копії
цього рішення.

Суддя -