АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ
Справа № 216/3701/13-ц 22-ц/774/348/К/14
Справа № 216/3701/13-ц
Головуючий в І інстанції
Провадження 22-ц/774/348/К/14
Категорія № 34(ІІІ)
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 лютого 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Дніпропетровської
області у складі:

головуючого судді: Барильської А.П.,

суддів: Ляховської І.Є.,
Михайлів Л.В.

при секретарі: Кузьміній Н.В.

за участю: відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Кривому Розі апеляційну
скаргу ОСОБА_2 на рішення
Центрально-Міського районного суду м.
Кривого Рогу від 15 листопада 2013 року по
справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до
ОСОБА_2 про відшкодування шкоди,
заподіяної внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди, -

В С Т А Н О В И Л А :

У травні 2013 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4
звернулися до суду з позовом до ОСОБА_2
та просили суд стягнути з відповідача
на користь позивача ОСОБА_3 матеріальну
шкоду у сумі 13023,12 грн. та 3000 грн.
моральної шкоди, завданих
дорожньо-транспортною пригодою та на
користь позивача ОСОБА_4 700 грн.
вартості експертного авто
товарознавчого дослідження та 3000 грн.
моральної шкоди.

В обґрунтування позову ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 зазначили, що 20.07.2012 року о 15 год.
30 хв. по автомобільній дорозі м. Кривий
Ріг - с. Кудашево Криворізького району
Дніпропетровської області сталася
дорожньо-транспортна пригода,
внаслідок якої транспортні засоби під
керуванням позивача ОСОБА_4 та
відповідача, отримали механічні
пошкодження. Винним у вчинені
адміністративного правопорушення,
передбаченого ст. 124 КУпАП України,
визнано відповідача ОСОБА_2 Розмір
матеріального збитку, нанесений
автомобілю позивачів, пошкодженого при
ДТП, складає 13023,12 грн. Крім того, за
проведення дослідження згідно
фіскального чеку від 02.08.2012 р. ОСОБА_4
сплачено 700,00 грн. та внаслідок ДТП обом
позивачам завдано моральну шкоду.

Рішенням Центрально-Міського
районного суду м. Кривого Рогу від 15
листопада 2013 року позов ОСОБА_3, ОСОБА_4
до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди,
заподіяної в наслідок
дорожньо-транспортної пригоди,
задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2
на користь ОСОБА_3 13 023 грн. 12 коп.
відшкодування матеріальної шкоди, 700
грн. вартість експертного дослідження,
229 грн. 40 коп. вартість судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач
ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом
першої інстанції норм процесуального
та матеріального права, ставить
питання про скасування рішення суду
та ухвалення нового рішення про
відмову у задоволенні позову.

Зокрема, зазначив, що у ДТП, яка мала
місце 20.07.2013 року, винним себе не
визнавав, так як фактично ДТП сталася з
вини ОСОБА_4, оскільки позивач,
рухаючись на великій швидкості та
маючи при цьому обмеження згідно
водійського стажу менше 2-х років,
вибрав невірний маневр, не об'їхав
автомобіль марки ВАЗ 21063 під керуванням
відповідача, чим порушив п.п.12.6, 12.3 ПДР
України, що підтверджується
постановами Криворізького районного
суду Дніпропетровської області від
02.11.2012 року, 05.12.2012 року, відеозаписом
автореєстратора та ін.

На думку відповідача,
необґрунтованим є посилання суду, як на
доказ вини відповідача у ДТП, на
постанову апеляційного суду
Дніпропетровської області від 09.01.2013
року, оскільки вказане рішення суду
апеляційної інстанції є неправосудним,
при його ухваленні не було дано оцінки
обставинам того, що територія, де мало
місце ДТП, є перехрестям рівнозначних
доріг, та не є прилеглою територією.

Крім того, судом не досліджено
матеріали справи про адміністративне
правопорушення у відношенні
відповідача ОСОБА_2 та позивача ОСОБА_4

Також судом допущено порушення норм
процесуального права в частині
стягнення з відповідача судового збору
в повному розмірі.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та
заявлених позовних вимог, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню з
наступних підстав.

Судом встановлено, що 20.07.2012 року о 15
год. 30 хв. по автомобільній дорозі м.
Кривий Ріг - с. Кудашево Криворізького
району Дніпропетровської області
сталася дорожньо-транспортна пригода
за участю автомобіля ВАЗ 21063, д.н.
НОМЕР_1, який належить відповідачу
ОСОБА_2 під його керуванням та
автомобіля марки «Мерседес Бенц 230 Е»,
д.н. НОМЕР_2, під керуванням позивача
ОСОБА_4

Внаслідок ДТП автомобіль «Мерседес
Бенц 230 Е», реєстраційний номер НОМЕР_2,
1989 року випуску, номер шасі (кузова,
рами) № НОМЕР_3, НОМЕР_4, тип ТЗ
ЛЕГКОВИЙ-СЕДАН-В, згідно свідоцтва про
реєстрацію транспортного засобу серія
НОМЕР_5, виданого Криворізьким ВРЕР
УДАІ МВС України в Дніпропетровській
області, 14.12.2010 р., що належить позивачу
ОСОБА_3 та право розпорядження яким має
позивач ОСОБА_4, отримав механічні
пошкодження, а саме: деформація
передньої та задньої дверцяти лівої
сторони лівого переднього крила,
розбитий лівий передній показник
повороту, деформація задньої арки
дверцяти зліва, незначний зчіс фарби на
передньому бампері, деформація колеса
та шин.

Постановою Криворізького районного
суду Дніпропетровської області від
02.11.2012 року провадження по справі про
притягнення до адміністративної
відповідальності ОСОБА_2 за ст.124 КУпАП
закрито у зв'язку з відсутністю складу
адміністративного правопорушення.

Постановою апеляційного суду
Дніпропетровської області від 09.01.2013
року скасовано вищезазначену
постанову суду першої інстанції та
винесено нову постанову, якою визнано
винним відповідача ОСОБА_2 у вчиненні
адміністративного правопорушення,
передбаченого ст.124 КУпАП, провадження
у справі закрито на підставі п.7 ст.247
КУпАП у зв'язку із закінченням на
момент розгляду справи строків,
передбачених ст.38 КУпАП.

Згідно з висновком експертного
автотоварознавчого дослідження № 229/12
від 02.08.2012 року, розмір матеріального
збитку, спричинений власнику
автомобіля «Мерседес Бенц 230 Е»,
реєстраційний номер НОМЕР_2,
пошкодженого при ДТП, складає 13 023,12 грн.

Звертаючись до суду з позовом,
позивачі посилалися на те, що вина
відповідача ОСОБА_2 у ДТП, внаслідок
якого отримав пошкодження автомобіль
«Мерседес Бенц 230 Е», реєстраційний
номер НОМЕР_2, встановлена постановою
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 09.01.2013 року, у зв'язку з чим,
відповідач повинен відшкодувати
позивачами суму матеріального збитку у
розмірі 13 023,12 грн., 700 грн. за проведення
авто товарознавчої експертизи, судові
витрати та моральну шкоду.

Задовольняючи частково позов
ОСОБА_3 і ОСОБА_4, та стягуючи з
відповідача на користь позивача ОСОБА_3
13 023,12 грн. матеріальних збитків, суд
першої інстанції керувався ч.2 ст.1187 ЦК
України та виходив з того, що
матеріалами справи встановлено вину
відповідача ОСОБА_2 у ДТП та
відсутність вини позивача ОСОБА_4

Колегія суддів не може повністю
погоджується з такими висновками суду
з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 1187 ЦК України джерелом
підвищеної небезпеки є діяльність,
пов'язана з використанням, зберіганням
або утриманням транспортних засобів,
механізмів та обладнання,
використанням, зберіганням хімічних,
радіоактивних, вибухо - і
вогненебезпечних та інших речовин,
утриманням диких звірів, службових
собак та собак бійцівських порід тощо,
що створює підвищену небезпеку для
особи, яка цю діяльність здійснює, та
інших осіб.

Частинами 2, 5 статті 1187 ЦК України
встановлено, що шкода, завдана джерелом
підвищеної небезпеки, відшкодовується
особою, яка на відповідній правовій
підставі (право власності, інше речове
право, договір підряду, оренди тощо)
володіє транспортним засобом,
механізмом, іншим об'єктом,
використання, зберігання або утримання
якого створює підвищену небезпеку.
Особа, яка здійснює діяльність, що є
джерелом підвищеної небезпеки,
відповідає за завдану шкоду, якщо вона
не доведе, що шкоди було завдано
внаслідок непереборної сили або умислу
потерпілого.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова
шкода, завдана неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю
особистим немайновим правам фізичної
або юридичної особи, а також шкода,
завдана майну фізичної або юридичної
особи, відшкодовується в повному
обсязі особою, яка її завдала.

Відшкодування шкоди є одним із видів
цивільно-правової відповідальності і
для застосування такої міри
відповідальності необхідна наявність
всіх елементів складу правопорушення,
а саме: протиправна поведінка, дія чи
бездіяльність особи; шкідливий
результат такої поведінки (збитки),
наявність та розмір понесених збитків;
причинний зв'язок між протиправною
поведінкою та збитками; вина особи, яка
заподіяла шкоду.

Відповідно до п. 14 Постанови Пленуму
ВССУ № 4 від 01.03.2013 року «Про деякі
питання застосування судами
законодавства при вирішенні спорів про
відшкодування шкоди, завданої джерелом
підвищеної небезпеки» при визначенні
розміру та способу відшкодування
шкоди, завданої майну потерпілого,
судам слід враховувати положення
статті 1192 ЦК. Наприклад, з урахуванням
обставин справи суд за вибором
потерпілого може зобов'язати особу, яка
завдала шкоди майну, відшкодувати її в
натурі (передати річ такого ж роду і
такої ж якості, полагодити пошкоджену
річ тощо) або відшкодувати завдані
збитки у повному обсязі. Коли
відшкодування шкоди в натурі
неможливе, потерпілому
відшкодовуються в повному обсязі
збитки відповідно до реальної вартості
втраченого майна на момент розгляду
справи або виконання робіт, необхідних
для відновлення пошкодженої речі. Як
при відшкодуванні шкоди в натурі, так і
при відшкодуванні реальних збитків
потерпілий має право вимагати
відшкодування упущеної вигоди.

Постановою Пленуму Верховного Суду
України «Про практику розгляду судами
цивільних справ за позовами про
відшкодування шкоди» № 6 від 27 березня
1992 року (із змінами та доповненнями)
роз'яснено, що розглядаючи позови про
відшкодування шкоди, суди повинні мати
на увазі, що шкода, заподіяна особі і
майну громадянина, підлягає
відшкодуванню в повному обсязі особою,
яка її заподіяла, за умови, що дії
останньої були неправомірними, між
ними і шкодою є безпосередній
причинний зв'язок та є вина зазначеної
особи, а коли це було наслідком дії
джерела підвищеної небезпеки,
незалежно від наявності вини.

Статтею 22 ЦК України передбачено, що
збитки відшкодовуються у повному
обсязі, якщо договором або законом не
передбачено відшкодування у меншому
або більшому розмірі.

Частиною 2 ст.22 ЦК України встановлено,
що під збитками в даному випадку слід
розуміти втрати, яких особа зазнала у
зв'язку зі знищенням або пошкодженням
речі, а також витрати, які особа зробила
або мусить зробити для відновлення
свого порушеного права.

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків,письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 ЦПК України
письмовими доказами є будь-які
документи, акти, довідки, листування
службового або особистого характеру
або витяг із них, що містять відомості
про обставини, які мають значення для
справи.

Відповідно до ч.4 ст.61 ЦПК України
постанова суду у справі про
адміністративне правопорушення
обов'язкові для суду, що розглядає
справу про цивільно-правові наслідки
дій особи, стосовно якої ухвалено
постанову суду, з питань, чи мали місце
ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Як вбачається з матеріалів справи,
постановою апеляційного суду
Дніпропетровської області від 09.01.2013
року визнано винним відповідача ОСОБА_2
у вчиненні адміністративного
правопорушення, передбаченого ст.124
КУпАП, провадження у справі закрито на
підставі п.7 ст.247 КУпАП у зв'язку із
закінченням на момент розгляду справи
строків, передбачених ст.38 КУпАП,
встановлено, що у діях водія автомобіля
«ВАЗ-21063» ОСОБА_2 містяться порушення
вимог п. 10.1 та 10.5 ПДР України.

Вказаною постановою апеляційного
суду встановлено, що відповідно до
довідки «Криворізькавтодор» ДП
«Дніпропетровський облавтодор»
вбачається, що перетин проїзних частин
автодороги О 040507 «Тернівка - Валове» -
до а/д Кривий Ріг - ст. Гейківка з
виїздом турбази Південного ГЗК, не є
перехрестям.

Відповідно до схеми ДТП, водій
автомобіля «Мерседес Бенц» ОСОБА_4
рухався по дорозі, по своїй стороні
смуги, ближче до узбіччя дороги.
Під'їхавши до того місця, де зправа
дорога веде праворуч, і яка належним
чином не проглядається через густі
дерева, звідти виїхав автомобіль «ВАЗ
21063» під керуванням водія ОСОБА_2, який
раптово для ОСОБА_4 з невідомих причин
зупинився на його полосі руху,
перекривши тим самим останньому
дорогу.

При цьому, такі обставини ДТП, які
склались в даному випадку, являють
собою явний та очевидний характер
правопорушення саме з боку водія
автомобіля «ВАЗ 21063» ОСОБА_2 та для
встановлення цього факту не
потребується якихось спеціальних
знань, щоб встановити чия провина у
даному адміністративному
правопорушенні, а також хто з учасників
дорожньо-транспортної пригоди не
дотримався вимог Правил дорожнього
руху України.

Водій ОСОБА_2, знаходячись в зоні
обмеженої оглядовості, при своєму русі
перед виїздом на дорогу, не переконався
в безпечності свого маневру, різко
виїхав на смугу дороги, по якій рухався
водій ОСОБА_4, та зупинився з невідомих
причин, перекривши полосу руху, по якій
їхав останній, що свідчить про те, що
саме водій ОСОБА_2 відповідно до вимог
п. 10.5 ПДР України, перед виїздом на
вказану дорогу, повинен був
переконатися, що це буде безпечним і не
створить перешкод або небезпеки іншим
учасникам руху.

З огляду на фотбтаблиці та відеозапис,
водій ОСОБА_4, рухаючись по своїй
дорозі, не міг передбачити такий
результат маневру з боку водія ОСОБА_2,
який закінчився зупинкою останнього на
полосі дороги.

У зв'язку з вищенаведеним, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
дійшов правильного висновку про
наявність правових підстав для
стягнення з відповідача на користь
позивача ОСОБА_3 суми збитків.

Однак, при визначенні цієї суми,
на думку колегії суддів, судом не взято
до уваги, що водій ОСОБА_4 також винен у
ДТП з огляду на наступне.

Пунктом 12.1. Правил дорожнього
руху (ПДР) (в редакції, яка діяла на
момент виникнення спірних
правовідносин) під час вибору в
установлених межах безпечної
швидкості руху водій повинен
ураховувати дорожню обстановку, а
також особливості вантажу, що
перевозиться, і стан транспортного
засобу, щоб мати змогу постійно
контролювати його рух та безпечно
керувати ним.

Згідно п. 12.3 ПДР у разі виникнення
небезпеки для руху або перешкоди, яку
водій об'єктивно спроможний виявити,
він повинен негайно вжити заходів для
зменшення швидкості аж до зупинки
транспортного засобу або безпечного
для інших учасників руху об'їзду
перешкоди.

Підпунктом «б» пункту 12.6. ПДР
встановлено, що поза населеними
пунктами на всіх дорогах та на дорогах,
що проходять через населені пункти,
позначені знаком 5.47, дозволяється рух
із швидкістю транспортним засобам,
якими керують водії із стажем до 2
років, - не більше 70 км/год.

Як вбачається з матеріалів
справи, на момент ДТП 20.07.2012 року
автомобілем «Мерседес Бенц 230 Е»,
реєстраційний номер НОМЕР_2, керував
позивач ОСОБА_4 Вказаний автомобіль
рухався зі швидкістю 80-90 км. год.

Відповідно до посвідчення водія
ОСОБА_4, датою його видачі зазначено
26.10.2011 року, тобто на момент ДТП стаж
водія ОСОБА_4 був менший за два роки, у
зв'язку з чим, мав би рухатися зі
швидкістю не більше 70 км.год.

Як вбачається з пояснень позивача
від 20.07.2012 року, ОСОБА_4 перевищив
швидкість руху, встановлену п.12.6 ПДР та
рухався зі швидкістю 80-90 км.год. (а.с.4
справи № 420/3235/2012 про адміністративне
правопорушення відносно ОСОБА_2), що на
думку колегії суддів знаходиться у
причинно - наслідковому зв'язку з ДТП.

У зв'язку з чим, колегія суддів
вважає, що ступінь вини відповідача
ОСОБА_2 у ДТП, яке сталося 20.07.2012 року,
складає 80%, ступінь вини позивача
ОСОБА_4- 20%

Тому, доводи апеляційної скарги
відповідача щодо перевищення
швидкості позивачем ОСОБА_4, що також
призвело до ДТП, заслуговують на увагу.

З огляду на вищенаведене,
враховуючи наявне порушення позивачем
ОСОБА_4 п.12.6 ПДР, причинно-наслідковий
зв'язок між ним та ДТП, колегія суддів
вважає за необхідне апеляційну скаргу
задовольнити частково, рішення суду в
частині розміру матеріальних збитків
змінити, зменшити його з урахуванням
відсотка вини позивача ОСОБА_4 у ДТП, з
13023,12 грн. до 9116, 18 грн.

Стягуючи з відповідача на користь
позивача ОСОБА_3 700 грн. за проведення
авто товарознавчого дослідження, суд
першої інстанції виходив з доведеності
цих вимог.

Відмовляючи у задоволенні позову
про стягнення з відповідача на користь
позивачів моральної шкоди, суд першої
інстанції виходив з того, що позивачами
не доведено факту спричинення їм
відповідачем моральної шкоди.

У цій частині рішення суду сторонами не
оскаржено, у зв'язку з чим, на підставі
частини 1 статті 303 ЦПК України і
зважаючи на роз'яснення, викладені в п.
15 постанови Пленуму Верховного Суду
України № 12 від 24.10.2008 р., згідно яких
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, колегія суддів
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції у цій частині не
перевіряє.

Доводи апеляційної скарги щодо
неправильного визначення розміру суми
судового збору, який стягнуто з
відповідача на користь позивачів, не
заслуговують на увагу, оскільки ст.88
ЦПК України передбачено, що стороні, на
користь якої ухвалено рішення, суд
присуджує з другої сторони понесені
нею і документально підтверджені
судові витрати. Якщо позов задоволено
частково, судові витрати присуджуються
позивачеві пропорційно до розміру
задоволених позовних вимог, а
відповідачеві - пропорційно до тієї
частини позовних вимог, у задоволенні
яких позивачеві відмовлено. А згідно ч.2
ст.4 ЗУ «Про судовий збір» передбачено,
що за подання до суду позовної заяви
майнового характеру ставка
судового збору становить 1 відсоток
ціни позову, але не менше 0,2 розміру
мінімальної заробітної плати та не
більше 3 розмірів мінімальної
заробітної плати.

Як вбачається з матеріалів
справи,позивачем ОСОБА_3 заявлено позов
на суму 13023,12 грн., який задоволено.

У зв'язку з чим, на думку колегії
суддів, судом першої інстанції
правильно розподілено судові витрати
при ухваленні рішення.

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що рішення суду в частині
визначення розміру суми відшкодування
матеріальних збитків, які підлягають
стягненню з відповідача ОСОБА_2 на
користь позивача ОСОБА_3 не відповідає
вимогам матеріального та
процесуального права, у зв'язку з чим
підлягає зміні на підставі п.4 ч.1 ст. 309
ЦПК України, а розмір зменшенню з 13023,12
грн. до 9116,18 грн.

На підставі ст. 88 ЦПК України з
позивачів на користь відповідача
підлягає стягненню в рівних частинах
судовий збір у сумі 34,41 грн.

Керуючись ст.ст. 303, 307, п.4 ч.1 ст. 309, 313, 314,
316 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Рішення Центрально-Міського
районного суду м. Кривого Рогу від 15
листопада 2013 року змінити в частині
розміру матеріальної шкоди, стягнутої
з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3, зменшивши
його з 13023,12 грн. до 9116,18 грн.

В іншій частині задоволених
позовних вимог рішення суду залишити
без змін.

Стягнути з ОСОБА_3, ОСОБА_4 в рівних
частинах на користь ОСОБА_2 судовий
збір за розгляд справи у суді
апеляційної інстанції у сумі 34,41 грн.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, але може
бути оскаржене до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: