Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 лютого 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Рівненської області в складі :

головуючого судді
- Ковальчук Н.М.,

суддів:
- Григоренка М.П., Рожина Ю.М.,

секретаря судового засідання
- Демчук Ю.Ю.,

з участю представника ПАТ
«Акцент-Банк» - Лукашина В.Є.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
публічного акціонерного товариства
«Акцент-Банк» на рішення
Володимирецького районного суду від 08
листопада 2013 року у справі за позовом
публічного акціонерного товариства
«Акцент-Банк» до ОСОБА_4 про стягнення
заборгованості,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Володимирецького районного
суду від 08 листопада 2013 року вказаний
позов задоволено частково. Стягнуто з
ОСОБА_4 на користь ПАТ «Акцент-Банк»
заборгованість по кредитному договору
№ ABROCC9FCC3273 від 29.08.2011 року в розмірі 34 412
грн. 08 коп., з них: заборгованість за
кредитом в сумі 18789,62 грн.,
заборгованість за процентами за
користування кредитом 22,46 грн.,
заборгованість по комісії за
користування кредитом в сумі 5600 грн.,
пені за несвоєчасність виконання
зобов'язань за договором в сумі 10000 грн..
У задоволенні решти позовних вимог
відмовлено за безпідставністю.
Вирішено питання про судові витрати.

Не погодившись з рішенням суду в
частині зменшення судом пені та
відмови у стягнення штрафів, ПАТ
«Акцент-Банк» оскаржило його в
апеляційному порядкуВ поданій
апеляційній скарзі зазначає, що
місцевим судом неправомірно
застосовано положення закону щодо
зменшення розміру неустойки у разі
значного перевищення розміру збитків,
та не враховано, що така норма
застосовується при наявності також і
інших обставин, що мають істотне
значення. Переконує, що той факт, що
відповідач не працює, такою істотною
обставиною не є, адже вона отримує
пенсію, тобто дохід.Вказує, що
відповідно до договору, який укладений
між Банком та відповідачкою,
передбачено різні види санкцій у
зв'язку з різними порушеннями його
умов, зокрема і штрафу. Доводить, що
чинним законодавством не встановлено
обмежень щодо одночасного
застосування пені та штрафу.
Покликаючись на невірне тлумачення
місцевим судом норм матеріального
права, неналежну оцінку доказам по
справі, просить рішення суду першої
інстанції змінити в частині зменшення
пені та відмови у стягненні штрафів та
в цій частині позов задовольнити.

Перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга підлягає до часткового
задоволення з наступних підстав.

Згідно ч. 1, 3 ст. 303 ЦПК України, під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

________________________________________________________________________

Справа № 556/1682/13-ц

Головуючий в суді І інстанції -
Закревський Л.В.

Провадження № 22-ц 787/183/2014

Суддя-доповідач - Ковальчук Н.М.

Ухвалюючи рішення про часткове
задоволення позову, суд першої
інстанції виходив з того, що у зв'язку
із невиконанням ОСОБА_4 своїх
зобов'язань за договором кредиту, у
Банку виникло право примусового
стягнення суми заборгованості,
відсотків, плати за обслуговування
кредиту та штрафних санкцій, а також
врахував положення закону

щодо можливості зменшення розміру
неустойки, якщо її сума значно
перевищує суму основного боргу,
стягнувши пеню в розмірі, що не
перевищує суму основного боргу.

З таким висновком суду першої
інстанції колегія суддів погоджується.

Судом встановлено, що 29 серпня 2011 року
між ПАТ «Акцент-Банк» та ОСОБА_4 було
укладено кредитний договір № ABROCC9FCC3273,
згідно якого остання отримала кредит у
розмірі 20 000 грн., зі сплатою відсотків
за користування кредитом у розмірі 0,12 %
на рік на суму залишку заборгованості
за кредитом.Вказана угода являє собою
Заяву, яка була підписана відповідачем,
та Умовами надання споживчого кредиту
фізичним особам («Розстрочка»
Стандарт) (а.с. 5, 6-12).

Спірні відносини між сторонами виникли
з приводу невиконання відповідачем
умов кредитного договору і, як
наслідок, утворення заборгованості
станом на 18 червня 2013 року в сумі 62
239,95грн., яка складається із
заборгованості за кредитом у сумі 18789,62
грн., заборгованості за процентами за
користування кредитом у сумі 22,46 грн.,
заборгованість по комісії за
користування кредитом у сумі 5600,00 грн.,
пеня за несвоєчасність виконання
зобов'язань за договором у сумі 34 387,87
грн., а також штрафи у сумі 500 грн.
(фіксована частина) та 2 940,00 грн.
(процентна складова) (а.с. 3).

Відповідно до змісту ст.ст. 1054 і 526 ЦК
України, за кредитним договором банк
або інша фінансова установа
(кредитодавець) зобов'язується надати
грошові кошти (кредит) позичальникові у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти. Зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
судочинства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Враховуючи долучені до матеріалів
справи докази та вимоги закону, колегія
суддів погоджується з висновками суду
першої інстанції про те, що відповідач
не подав до суду доказів, які
спростовували б наявність у нього
боргу перед позивачем, а тому, позовні
вимоги про стягнення заборгованості є
обґрунтованими.

Доводи апеляційної скарги про
безпідставність зменшення розміру
пені колегія суддів відхиляє як такі,
що суперечать вимогам закону та
обставинам справи.

Так, відповідно до п.5.1 Умов надання
споживчого кредиту фізичним особам,
які входять до кредитного договору
укладеного між сторонами, при
порушенні позичальником будь-якого із
зобов'язань, передбачених заявою банк
має право нарахувати, а позичальник
зобов'язується сплатити банку пеню в
розмірі 1,25% від суми простроченого
платежу, але не менше 1 грн. за кожний
день прострочення.

Встановлено, що ОСОБА_4 порушила свої
зобов'язання щодо повернення кредиту
та інших платежів позивачу, та щодо
сплати позивачу щомісячного платежу у
розмірі 956,60 грн. у період дії
кредитного договору, які передбачені
договором, та підтверджується
розрахунком заборгованості.

Відповідно до ч.3 ст. 551 ЦК України,
розмір неустойки може бути зменшений
за рішенням суду, якщо він значно
перевищує розмір збитків, та за
наявності інших обставин, які мають
істотне значення.

Заявлена позивачем сума неустойки в
розмірі 34 852,87 грн. значно перевищує
розмір збитків, завданих неналежним
виконанням умов кредитного договору, у
сумі 24 411,55 грн. (18 789,09 грн. + 22,46 грн. + 5600,00
грн.).

Не заслуговують на увагу доводи
апеляційної скарги про відсутність у
рішенні суду першої інстанції
посилання на наявність інших істотних
обставин поряд із значним перевищенням
суми пені над сумою боргу як підставу
для її зменшення. Місцевим судом при
зменшенні розміру пені враховано як
факт значного перевищення її розміру
над сумою основного боргу, так і
цільове призначення кредиту, а саме
відсутність у відповідача мети
використати його для будь-якої
діяльності, пов'язаної з одержанням
прибутків, а також ту обставину, що
відповідачка є пенсіонером.

Разом з тим, колегія суддів не може
погодитись із рішенням місцевого суду
в частині відмови у задоволенні
позовних вимог про стягнення штрафу, та
вважає в цій частині доводи
апеляційної скарги обґрунтованими і
такими, що підлягають до задоволення.

Відмовляючи Банку у задоволенні вимоги
про стягнення штрафу, місцевий суд
виходив із того, що при стягненні пені
за порушення виконання зобов'язання за
договором кредиту має місце подвійне
застосування санкцій - стягнення
неустойки за одне й те саме порушення,
що не відповідає вимогам ст. 61
Конституції України. Проте такий
висновок суду першої інстанції є
помилковим, таким, що суперечить нормам
закону, які регулюють застосування
неустойки, умовам кредитного договору
та правовим позиціям Верховного Суду
України по даній категорії справ, які є
обов'язковими для судів усіх інстанцій.

Так, за положеннями ст. 61 Конституції
України, ніхто не може бути двічі
притягнутий до юридичної
відповідальності одного виду за одне й
те саме правопорушення.

Відповідно до ст. 549 ЦК України
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.
Штрафом є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2
ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК
України).

За змістом ст. 611 ЦК України в
разі порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема: 1)
припинення зобов'язання внаслідок
односторонньої відмови від
зобов'язання, якщо це встановлено
договором або законом, або розірвання
договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3)
сплата неустойки; 4) відшкодування
збитків та моральної шкоди.

Виходячи з аналізу
зазначених правових норм сплата
неустойки є єдиним видом
відповідальності за порушення
зобов'язання незалежно від виду
неустойки (штраф або пеня).

Умовами кредитного договору,
укладеному і підписаному сторонами,
передбачено обов'язок позичальника
сплачувати щомісячну комісійну
винагороду й за порушення зобов'язання
- пеню та штраф. При цьому, відповідно до
пп. 5.1, 5.2 кредитного договору пеня, як
вид цивільно-правової
відповідальності застосовується у
випадку порушення позичальником
обов'язку з поверненням тіла кредиту та
сплати процентів за користування
кредитом у визначений договором строк.

У той же час, згідно з п. 5.3. кредитного
договору сплата штрафу як виду
цивільно-правової відповідальності
передбачена за інше правопорушення - за
прострочення зазначених у п. 3.41
договору строків погашення тіла
кредиту і процентів за кредитом, тобто
за порушення графіку погашення кредиту
і процентів.

Як вбачається, суд першої інстанції при
вирішенні справи уваги на наведені
обставини не звернув, що призвело до
ухвалення рішення, яке не може
залишатися чинним в частині відмови у
стягненні штрафу і його в цій частині,
відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 309 ЦПК України,
слід скасувати.

За таких обставин, колегія судів
приходить до висновку про
правомірність та обґрунтованість
вимог Банку про стягнення з
відповідачки штрафу за невиконання
умов кредитного договору та
необхідність їх задоволення у розмірі,
підтвердженому розрахунком
заборгованості - 500 грн. (фіксована
частина) та 2 940,00 грн. (процентна
складова).

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-314, 316, 324-325
ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу публічного
акціонерного товариства «Акцент-Банк»
задовольнити частково.

Рішення Володимирецького районного
суду від 08 листопада 2013 року в частині
відмови у задоволенні позовних вимог
про стягнення штрафу - скасувати і в цій
частині ухвалити нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь
публічного акціонерного товариства
«Акцент-Банк» штраф за кредитним
договором № ABROCC9FCC3273 від 29.08.2011 року в
розмірі 3 440 (три тисячі чотириста
сорок) гривень 00 копійок.

В решті рішення Володимирецького
районного суду від 08 листопада 2013 року
залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і
може бути оскаржене до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий суддя
підпис
Ковальчук Н.М.

Судді: підпис
Григоренко М.П.

підпис
Рожин Ю.М.

Згідно:суддя-відповідач
Ковальчук Н.М.