У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В.,
Коротуна В.М.,

Касьяна О.П.,
Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
визнання права власності на Ѕ частини
спільного сумісного майна жінки та
чоловіка, які проживають однією сім'єю,
але не перебувають у зареєстрованому
шлюбі, за касаційною скаргою ОСОБА_4 в
особі її представника ОСОБА_5 на
рішення Біловодського районного суду
Луганської області від 05 липня 2013 року
та ухвалу апеляційного суду Луганської
області від 29 жовтня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до
ОСОБА_4 про визнання права власності на
Ѕ частини спільного сумісного майна
жінки та чоловіка, які проживають
однією сім'єю, але не перебувають у
зареєстрованому шлюбі, уточнивши який,
просив визнати за ним право власності
на Ѕ частини спільно нажитого з ОСОБА_4
майна, а саме: на Ѕ частини квартири
АДРЕСА_1, зареєстровану в БТІ с.
Біловодськ; на Ѕ частини жилого будинку
АДРЕСА_5; на Ѕ частини автомобіля
«Опель-Вектра Н», 2008 року випуску,
державний номерний знак НОМЕР_1; на Ѕ
частини автомобіля «Сузукі Гранд
Вітара», 2008 року випуску, державний
номерний знак НОМЕР_2; на Ѕ
частини квартири АДРЕСА_4
зареєстровану в БТІ м. Луганська,
посилаючись на те, що з ОСОБА_4 вони
проживали разом 16 років, а саме, з 1996
року по вересень 2012 року.

За час спільного проживання у них
народились діти: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1,
ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_9,
ІНФОРМАЦІЯ_3.

Весь цей час він розраховував на те, що
вони з ОСОБА_4 зареєструють їх стосунки,
що він розірве шлюб з ОСОБА_10 і
зареєструє його з ОСОБА_4 Проте
відповідачка всіляко відмовляла його
розірвати шлюб з ОСОБА_10, мотивуючи це
небажаними позовами, пов'язаними з
розподілом майна. Водночас вони з
відповідачкою проживали як одна сім'я,
це підтверджується як самим фактом
спільного проживання, так і фактом
ведення спільного господарства, тобто
наявність спільних витрат, спільного
бюджету, спільного харчування, купівлі
майна для спільного користування,
участі у витратах на будівництво та
утримання житла, його ремонт, взаємної
допомоги, наявність усних
домовленостей про порядок
користування жилим приміщенням, участь
у спільному вихованні дітей.

Під час їхнього спільного проживання з
відповідачкою, ними було придбано
наступне майно:

Рішенням Біловодського районного
суду Луганської області від
05 липня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Луганської
області від 29 жовтня 2013 року, позовні
вимоги ОСОБА_3 задоволено частково.
Визнано за ОСОБА_3

право власності на Ѕ частини квартири
АДРЕСА_1. Визнано за ОСОБА_3 право
власності на Ѕ частини жилого будинку
АДРЕСА_5. У задоволенні решти позовних
вимог ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 в особі
представника ОСОБА_5 просить скасувати
рішення судів першої та апеляційної
інстанцій в частині задоволення
позовних вимог ОСОБА_3, мотивуючи свою
вимогу порушенням судами норм
процесуального права й неправильним
застосуванням норм матеріального
права, та ухвалити в цій частині нове
рішення, яким відмовити в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_3

Касаційна скарга підлягає задоволенню
частково з таких підстав.

Частково задовольняючи позовні вимоги
ОСОБА_3, суд першої інстанції, з
висновками якого погодився
апеляційний суд, виходив із того, що
позивачем доведено перебування з
відповідачем у фактичних шлюбних
відносинах та придбання будинку та
квартири у спільну сумісну власність
чоловіка та дружини.

Проте з таким висновком судів
погодитися не можна.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судові рішення не
відповідають.

Установлено, що батьком ОСОБА_7,
ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2,
ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3, є ОСОБА_3, а матір'ю
- ОСОБА_4 (а.с. 4‒?5).

04 грудня 1997 року ОСОБА_4 придбала
квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 109).

13 серпня 2012 року ОСОБА_4 на підставі
договору купівлі-продажу придбала
квартиру АДРЕСА_4 (а.с. 9).

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію
транспортного засобу серії НОМЕР_3
автомобіль «Сузукі Гранд Вітара», 2008
року випуску державний номерний знак
НОМЕР_2, зареєстровано за ОСОБА_4 22
вересня 2009 року (а.с. 7‒?8).

Автомобіль «Опель Вектра Н», 2008 року
випуску, державний номерний знак
НОМЕР_1, зареєстровано за ОСОБА_4, згідно
зі свідоцтвом про реєстрацію
транспортного засобу серії № НОМЕР_4
(а.с.7‒?8).

Право власності на будинок АДРЕСА_5
зареєстровано 11 травня 2001 року за
ОСОБА_4 (а.с. 6).

Відповідно до ст. 74 СК України, якщо
жінка та чоловік проживають однією
сім'єю, але не перебувають у шлюбі між
собою або у будь-якому іншому шлюбі,
майно, набуте ними за час спільного
проживання, належить їм на праві
спільної сумісної власності, якщо інше
не встановлено письмовим договором між
ними, і на таке майно поширюються
положення глави 8 цього Кодексу.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України у п.п. 23, 24 постанови від 21
грудня 2007 року № 11 «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя», вирішуючи спори між
подружжям про майно, необхідно
встановлювати обсяг спільно нажитого
майна, наявного на час припинення
спільного ведення господарства,
з'ясовувати джерело і час його
придбання. До складу майна, що підлягає
поділу, включається загальне майно
подружжя, наявне у нього на час
розгляду справи, та те, що знаходиться у
третіх осіб. При поділі майна
враховуються також борги подружжя та
правовідносини за зобов'язаннями, що
виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК
України).

У п. 20 вказаної вище постанови Пленуму
Верховного Суду України від 21 грудня
2007року №11 роз'яснено: під час
застосування ст. 74 СК України, яка
регулює поділ майна осіб, що проживають
у фактичних шлюбних відносинах, судам
необхідно врахувати, що правило
зазначеної норми поширюється на
випадки, коли чоловік та жінка не
перебувають у будь-якому іншому шлюбі й
між ними склалися усталені відносини,
що притаманні подружжю.

Установлено, що ОСОБА_3 перебуває у
зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_10 з 30
квітня 1985 року (а.с. 11).

Вирішуючи спір, суд не дотримався
встановленого ст. 212 ЦПК України
принципу оцінки доказів відповідно до
якого суд на підставі всебічного,
повного й об'єктивного розгляду
обставин справи аналізує і оцінює
докази як кожен окремо, так і в їх
сукупності, у взаємозв'язку, в єдності і
протиріччі, і ця оцінка повинна
спрямовуватися на встановлення
достовірності чи відсутності обставин,
які обґрунтовують доводи і заперечення
сторін; у достатньому обсязі не
визначився з характером спірних
правовідносин та правовою нормою, що
підлягає застосуванню; доводи ОСОБА_4
належним чином не перевірив та не навів
факти, які б спростували ці доводи,
обмежився лише поясненнями та
доказами, наданими позивачем, таким
чином обмеживши права відповідача;
вказуючи про те, що факт спільного
проживання сторін позивачем доведено,
не звернув на те, що ОСОБА_3 не ставив
вимоги про встановлення факту
проживання однією сім'єю, не звернув
уваги на те, що встановлення такого
факту можливо лише з 2004 року,
оскільки норми КпШС такого не
передбачали, як не звернув уваги й на
те, що встановлення такого факту не
можливо за наявності іншого
зареєстрованого в законному порядку
шлюбі; надання коштів відповідачеві та
придбання матеріалів для будівництва
та наявність спільних дітей не можуть
бути доказами спільного проживання в
розумінні ст. 3 СК України. Отже, суд не
з'ясував усіх обставин справи та не
надав їм належної правової оцінки, хоча
їх з'ясування має суттєве значення для
правильного вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції в порушення
вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України належним
чином не перевірив доводів апеляційної
скарги, в ухвалі не зазначив конкретні
обставини і факти, що спростовують такі
доводи, та прийшов до передчасного
висновку про залишення рішення суду
першої інстанції без змін.

За таких обставин колегія суддів
вважає, що судові рішення підлягають
скасуванню з направленням справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 в особі її
представника ОСОБА_5 задовольнити
частково.

Рішення Біловодського районного суду
Луганської області від 05 липня 2013 року
та ухвалу апеляційного суду Луганської
області від 29 жовтня 2013 року
скасувати, справу направити на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.О. Дьоміна

Судді:
М.В. Дем'яносов

О.П.
Касьян

В.М.
Коротун

С.П.
Штелик