АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/529/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Федоріщева С.С. Доповідач - Варенко
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Дніпропетровської
області в складі:

головуючого - судді Варенко О.П.,

суддів - Григорченка Е.І., Лаченкової
О.В.,

при секретарі - Кондратенко Я.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 14 листопада 2013
року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до
Приватного підприємства «Тібет»,
ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: ОСОБА_5, про
стягнення грошових коштів, -

в с т а н о в и л а :

У березні 2013 року ОСОБА_2 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_3, ПП «Тібет» про
стягнення грошових коштів, у якості
третіх осіб зазначено ОСОБА_4, ОСОБА_5.
Згодом, позовні вимоги було уточнено, в
остаточній редакції позовної заяви
(а.с. 89-92) ОСОБА_2 зазначила у якості
відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_3, ПП
«Тібет», у якості третьої особи
зазначено ОСОБА_5.

В обґрунтування позову посилалася на
те, що під час перебування у шлюбі з
ОСОБА_4 вона та її чоловік побудували та
ввели в експлуатацію будинок АДРЕСА_2.
Право власності на цей будинок було
зареєстровано належним чином.

Згодом, її чоловік, відповідач по
справі, діючи через свого представника,
ОСОБА_3, здійснив відчуження вказаного
будинку за договором купівлі-продажу
від 31 березня 2010 року, покупцем за
вказаним договором є ОСОБА_5, син
ОСОБА_3.

За домовленістю, що існувала між ОСОБА_4
та ОСОБА_3, грошові кошти у сумі 1 409 641
грн., отримані від продажу будинку
ОСОБА_3, як представником продавця, були
спрямовані на погашення боргу, що
існував у ОСОБА_4 перед ОСОБА_3.

Вона не давала згоди на передачу
грошових коштів, отриманих від продажу
спільного з її чоловіком будинку, в
рахунок погашення боргу, який існував у
її чоловіка перед ОСОБА_3, а нотаріально
посвідчена згода щодо реалізації
спільного будинку жодним чином не
стосується подальшого розпорядження
спільними грошовими коштами,
отриманими від продажу будинку.

Оскільки правочин, яким отримані від
продажу будинку грошові кошти було
спрямовано в рахунок погашення боргу,
був вчиненим без її згоди, цей правочин
підлягає визнанню недійсним, а грошові
кошти, що отримані від продажу будинку
є спільним майном подружжя та
підлягають поділу між подружжям,
частки кожного із подружжя у цьому
спільному майні є рівними. Факт
знаходження цих грошових коштів у
ОСОБА_3 не має правового значення для
цілей їх поділу між подружжям та
визначення часток у спільному майні і
позивачка має право вимагати стягнення
грошових коштів з ОСОБА_3 у розмірі, що
відповідає розміру її частки у праві
спільної сумісної власності на ці
грошові кошти.

З метою стягнення грошових коштів з
ОСОБА_3 та отримання відповідної
правової допомоги з цього питання вона
звернулася до ПП «Тібет» та уклала
договір про надання юридичних послуг
від 01.11.2012 року. Як слідує із змісту
цього договору, у випадку, коли ПП
«Тібет» не забезпечить фактичне
стягнення грошових коштів у сумі 704 820
грн. 50 коп. з ОСОБА_3 та користь ОСОБА_2 у
строк до 01.03.2013 року, це підприємство
стає солідарним боржником за
зобов'язанням ОСОБА_3 перед ОСОБА_2.
Оскільки таке стягнення грошових
коштів не було здійснено у
передбачений договором строк, грошові
кошти підлягають стягненню з ОСОБА_3 та
ПП «Тібет» солідарно.

На підставі викладеного, просила
визнати недійсним правочин, укладений
між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про спрямування
грошових коштів, отриманих від продажу
будинку, належного подружжю ОСОБА_4, на
погашення боргу, що існував у ОСОБА_4
перед ОСОБА_3; поділити між нею та її
чоловіком, ОСОБА_4, грошові кошти у сумі
1 409 641 грн., отримані від продажу будинку
АДРЕСА_2, визнавши за кожним із подружжя
право власності на половину цих
грошових коштів у сумі 704 820 грн. 50 коп.;
стягнути солідарно з ПП «Тібет» та
ОСОБА_3 на її користь грошові кошти у
сумі 704 820 грн. 50 коп.

Рішенням Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 14 листопада 2013
року у задоволені позовних вимог
відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачка
посилається на неправильне
застосування судом першої інстанції
норм матеріального права та порушення
норм процесуального права, в зв'язку з
чим ставить питання про скасування
судового рішення та ухвалення нового
рішення про задоволення її позову у
повному обсязі.

Вислухавши учасників процесу,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та
заявлених вимог, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційну
скаргу необхідно задовольнити
частково, виходячи з наступного.

Судом встановлено і підтверджується
матеріалами справи, що з 07.08.1982 року
ОСОБА_2 та ОСОБА_4 перебувають у
зареєстрованому шлюбі. (а.с.14).

Житловий будинок АДРЕСА_2 є спільною
сумісною власністю подружжя, так як
збудований ними в період шлюбу. Згідно
рішення Волоської сільської ради № 25
від 02.06.2003 року право власності на
житловий будинок АДРЕСА_2 визнано за
ОСОБА_4 (а.с.75).

Так, 31 березня 2010 року між ОСОБА_4, від
імені якого діяв ОСОБА_3, та ОСОБА_5 було
укладено договір купівлі-продажу
будинку АДРЕСА_2. Нотаріально
посвідчена копія договору міститься в
матеріалах справи (а.с. 84-85).

Як слідує зі змісту п. 2.1 договору
купівлі-продажу будинку із
господарськими спорудами, продаж
будинку вчинено за 1 400 641 грн., які
представник покупця одержав у повному
обсязі до дати підписання договору.

До матеріалів справи долучено копію
належним чином засвідченої згоди
ОСОБА_2 на відчуження будинку АДРЕСА_2
(а.с. 82). Згідно цієї згоди (заяви), ОСОБА_2
надала згоду ОСОБА_4 на продаж та
укладення договорів купівлі-продажу
житлового будинку АДРЕСА_2 з
господарськими будівлями за ціною та
на умовах, визначених на свій розсуд.

Житловий будинок АДРЕСА_2, є спільною
сумісною власністю подружжя, так як
побудований ОСОБА_4 та ОСОБА_2 під час
перебування у шлюбі.

Оскільки матеріали справи не містять
доказів того, що шлюб між ОСОБА_2 та
ОСОБА_4 був розірваним чи визнаним
недійсним, суд першої інстанції
обґрунтовано вважав встановленою ту
обставину, що будинок АДРЕСА_2 був
спільною сумісною власністю подружжя.

Грошові кошти, отримані від продажу
житлового будинку, набутого в період
шлюбу, є спільною сумісною власністю
подружжя, а розпорядження означеними
вище грошовими коштами здійснюється за
спільною згодою подружжя.

ОСОБА_3, як представник продавця,
отримав від покупця грошові кошти у
повному обсязі в сумі 1 400 641 грн., проте
не передавав ці грошові кошти продавцю,
ОСОБА_4, так як між ними було досягнуто
домовленість, що грошові кошти будуть
спрямовані в рахунок погашення боргу
ОСОБА_4 перед ОСОБА_3.

ОСОБА_2 не надавала згоди ОСОБА_4 на
укладення правочину із ОСОБА_3 про
спрямування грошових коштів в рахунок
погашення боргу, що існував у ОСОБА_4
перед ОСОБА_3. Суд першої інстанції
обґрунтовано критично оцінив доводи
ОСОБА_3 про те, що ОСОБА_2 надавала таку
згоду, так як в силу приписів ст. 65 СК
України така згода повинна бути надана
письмово у випадку розпорядження
цінним майном, яким, зокрема, є грошові
кошти, отримані від продажу будинку.
Всупереч приписам ст. 10, 60 ЦПК України
ні відповідачем, ОСОБА_3, ні його
представником не надано доказів, що
така згода надавалася ОСОБА_2 у
письмовому вигляді. Також обґрунтовано
суд першої інстанції критично оцінив
доводи відповідача та його
представника про те, що ОСОБА_4 мав
право укладати правочин із ОСОБА_3 про
спрямування грошових коштів в рахунок
погашення боргу, керуючись при цьому
заявою ОСОБА_2 про надання згоди на
продаж будинку, так як ця згода
стосується виключно реалізації
нерухомого майна і жодним чином не
стосується подальшого розпорядження
грошовими коштами, отриманими від
реалізації будинку.

Встановивши зазначені обставини, суд
першої інстанції, відмовляючи у
задоволенні позову посилався на те, що
згідно абз.2 п.30 постанови Пленуму
Верховного суду України №11 від 21.12.2007
року «Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя», у випадку,
коли при розгляді вимоги про поділ
спільного сумісного майна подружжя
буде встановлено, що один із них
здійснив його відчуження чи використав
його на свій розсуд проти волі іншого з
подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на
її потреби або приховав його, таке
майно або його вартість враховується
при поділі. Тобто, той факт, що ОСОБА_4
без згоди дружини розпорядився
належними їм на праві спільної
сумісної власності грошовими коштами
може мати значення при вирішенні
питання про розмір частки при поділі
спільного майна подружжя та збільшення
розміру частки дружини у спільному
майні із врахуванням вартості майна,
грошових коштів, протиправно
відчуженого її чоловіком. Але, як
слідує із змісту уточнених позовних
вимог, ОСОБА_2, заявляла вимоги про
поділ тільки цих грошових коштів, що
були отримані від продажу належного їм
будинку та передані ОСОБА_3 в рахунок
погашення боргу чоловіка позивачки.
Інших вимог про поділ майна позивачкою
заявлено не було. Таким чином, суд не
може вийти за межі заявлених позовних
вимог і врахувати факт протиправного
відчуження грошових коштів чоловіком
позивачки, так як питання про
визначення часток і поділ іншого майна
позивачкою не заявлено, а з означених
вище підстав визнання недійсним
правочину про передачу грошових коштів
законом не передбачено.

Крім того, як встановлено в судовому
засіданні, відповідач по справі,
ОСОБА_3, не знав та не міг знати, що
ОСОБА_2 не давала згоди на те, щоб її
чоловік за рахунок грошових коштів,
отриманих від продажу спільного
будинку, погасив свій борг перед
ОСОБА_3. Тобто в розумінні ст. 388 ЦК
України ОСОБА_3 є добросовісним
набувачем і грошові кошти не можуть
бути з нього стягненими.

Проте, за такими висновками суду першої
інстанції в частині відмови у
задоволенні позовних вимог повністю
погодитись не можна.

Згідно ч.4 ст.203 ЦК України, правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом.

Згідно ч. 2 ст. 215 ЦК України, не
вимагається визнання судом
правочину недійсним, якщо його
недійсність встановлена законом.

Згідно з роз'ясненнями, наданими в п. 4
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними», нікчемний правочин є
недійсним через невідповідність його
вимогам закону та не потребує визнання
його таким судом.

Згідно п.3 ч.1 ст. 208 ЦК України, у
письмовій формі належить вчиняти:
правочини фізичних осіб між собою на
суму, що перевищує у двадцять і більше
разів розмір неоподатковуваного
мінімуму доходів громадян.

Відповідно до ч.3 ст.65 СК України, для
укладення одним із подружжя договорів,
які потребують нотаріального
посвідчення і (або) державної
реєстрації, а також договорів стосовно
цінного майна, згода другого з подружжя
має бути подана письмово.

Суд першої інстанції, в порушення ст.
ст. 213, 214 ЦПК України на зазначені
положення закону уваги не звернув; не
врахував, що домовленість між ОСОБА_4 та
ОСОБА_3 про спрямування грошових
коштів, отриманих від продажу будинку,
належного подружжю ОСОБА_4, в рахунок
погашення боргу ОСОБА_4 перед ОСОБА_3
необхідно було вчинити у письмовій
формі з письмовою згодою позивача, а
оскільки такі вимоги сторонами
дотримані не були, зазначений договір є
нікчемним і не створює прав та
обов'язків для сторін, тобто позовні
вимоги позивача щодо визнання
недійними договіру між ОСОБА_4 та
ОСОБА_3 задоволенню не підлягають. В
зв'язку з вищевикладеним, рішення суду
першої інстанції підлягає зміні в
частині обґрунтування мотивів відмови
у задоволенні позовних вимог в цій
частині.

Згідно ч.1 ст.61 СК України, об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя може бути будь-яке майно, за
винятком виключеного з цивільного
обороту.

Відповідно до ч.1 ст.63 СК України,
дружина та чоловік мають рівні права на
володіння, користування і
розпоряджання майном, що належить їм на
праві спільної сумісної власності,
якщо інше не встановлено домовленістю
між ними.

Згідно ч.1 ст.65 СК України, дружина,
чоловік розпоряджаються майном, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, за взаємною згодою.

За ч.1 ст.69 СК України, дружина і чоловік
мають право на поділ майна, що належить
їм на праві спільної сумісної
власності, незалежно від розірвання
шлюбу.

Згідно ч.1 ст.70 СК України, у разі поділу
майна, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, частки
майна дружини та чоловіка є рівними,
якщо інше не визначено домовленістю
між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч.1 ст.71 СК України, майно,
що є об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, ділиться між ними в
натурі.

Згідно ч.1 ст.73 СК України, за
зобов'язаннями одного з подружжя
стягнення може бути накладено лише на
його особисте майно і на частку у праві
спільної сумісної власності подружжя,
яка виділена йому в натурі.

Відповідно до п.24 постанови Пленуму
Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007
року «Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя», до складу
майна, що підлягає поділу включається
загальне майно подружжя, наявне у нього
на час розгляду справи.

Судом встановлено, що спільним майном
подружжя був житловий будинок, яким
відповідач ОСОБА_4 розпорядився за
згодою позивача шляхом його продажу.

Грошові кошти, отримані від продажу
житлового будинку, набутого в період
шлюбу, є спільною сумісною власністю
подружжя, а розпорядження означеними
вище грошовими коштами здійснюється за
спільною згодою подружжя.

ОСОБА_3, як представник продавця,
отримав від покупця грошові кошти у
повному обсязі в сумі 1 400 641 грн., проте
не передавав ці грошові кошти продавцю,
ОСОБА_4, так як між ними було досягнуто
домовленість, що грошові кошти будуть
спрямованими в рахунок погашення боргу
ОСОБА_4 перед ОСОБА_3.

ОСОБА_2 не надавала згоди ОСОБА_4 на
укладення правочину із ОСОБА_3 про
спрямування грошових коштів в рахунок
погашення боргу, що існував у ОСОБА_4
перед ОСОБА_3.

Таким чином, у позивача є тільки
майнове право витребувати належну їй 1/2
частку коштів у особи, якій було
доручено розпорядження власністю
подружжя на підставі договору
доручення - ОСОБА_3, оскільки останній,
отримавши грошові кошти за продаж
будинку, належного подружжю ОСОБА_4, не
передав їх довірителеві, порушивши
вимоги п.3 ч.1 ст.1006 ЦК України, згідно
якої повірений зобов'язаний: негайно
передати довірителеві все одержане у
зв'язку з виконанням доручення.

З огляду на зазначене, рішення суду
першої інстанції підлягає зміні в
частині обґрунтування мотивів відмови
у задоволенні позовних вимог про поділ
грошових коштів та визнання права
власності на грошові кошти та
скасуванню в частині відмови у
задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3
про стягнення грошових коштів з
ухваленням в цій частині нового
рішення, яким стягнути з ОСОБА_3 на
користь ОСОБА_2 грошових коштів у
розмірі 704820 грн. 50 коп.

Стосовно позовних вимог до приватного
підприємства «Тібет»:

Судом встановлено, що між ОСОБА_2 та ПП
«Тібет» було укладено договір про
надання юридичних послуг від 01.11.2012
року, предметом якого є надання збоку
ПП «Тібет» послуг по стягненню
заборгованості з ОСОБА_3 на користь
ОСОБА_2. Як слідує із п. 10.2 договору про
надання юридичних послуг, у випадку
невиконання своїх зобов'язань з боку ПП
«Тібет» щодо стягнення грошових
коштів, останнє стає солідарно
зобов'язаним перед ОСОБА_2 за виконання
зобов'язань ОСОБА_3 і відповідає як
поручитель за зобов'язаннями
останнього.

Вирішуючи позов в цій частині, суд
першої інстанції прийшов до
обґрунтованого висновку про те, що не
має підстав для задоволення позовних
вимог в частині стягнення грошових
коштів з ПП «Тібет» на користь ОСОБА_2,
так як, по-перше, порука за таких умов
виникати не може, по-друге, в судовому
засіданні не доведено факт існування
зобов'язань ОСОБА_3 перед ОСОБА_2 і,
відповідно, за відсутності основного
зобов'язання не може існувати й
зобов'язання поруки, яким
забезпечується виконання основного
зобов'язання.

В даній частині рішення суду першої
інстанції підлягає залишенню без змін.

Апеляційна скарга позивача не містить
доводів на спростування висновків суду
першої інстанції в цій частині.

Відповідно до ст.88 ЦПК України, з ОСОБА_3
на користь ОСОБА_2 підлягають стягненню
судові витрати у розмірі 3441 грн. 00.

Керуючись ст.ст. 303,307,309 ЦПК України,
колегія суддів -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду
м.Дніпропетровська від 14 листопада 2013
року змінити в частині підстав відмови
у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2
про визнання недійсним правочину,
поділ грошових коштів та визнання
права власності на грошові кошти.

Рішення Жовтневого районного суду
м.Дніпропетровська від 14 листопада 2013
року - скасувати в частині відмови у
задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3
про стягнення грошових коштів і
ухвалити в цій частині нове рішення,
яким стягнути з ОСОБА_3 (код ІПН НОМЕР_1,
проживає: АДРЕСА_1) на користь ОСОБА_2
грошові кошти у розмірі 704820 грн. 50 коп.
та судові витрати у розмірі 3441 грн. 00
коп., а всього 708261 (сімсот вісім тисяч
двісті шістдесят одна) грн. 50 коп.

В решті рішення Жовтневого районного
суду м.Дніпропетровська від 14
листопада 2013 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене в касаційному порядку
протягом двадцяти днів з цього часу.

Головуючий

Судді