У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 січня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Гончара В.П.,

суддів:
Дербенцевої Т.П., Карпенко С.О.,

Олійник А.С., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні
цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до
приватного підприємства «МІКМІКС» про
стягнення заборгованості із
заробітної плати, стягнення середнього
заробітку за час затримки розрахунку
при звільненні, відшкодування
моральної шкоди, зобов'язання вчинити
певні дії, за касаційною скаргою ОСОБА_3
на рішення Дзержинського районного
суду м. Харкова від 19 липня 2013 року,
ухвалу апеляційного суду Харківської
області від 10 жовтня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2012 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з указаним позовом, із урахуванням
уточнених позовних вимог просив
визнати недійсним та скасувати рішення
засновника приватного підприємства
«МІКМІКС» (далі - ПП «МІКМІКС») ОСОБА_4
від 22 червня 2010 року № б/н про
звільнення його з посади технічного
директора; поновити його на посаді
технічного директора; стягнути з ПП
«МІКМІКС» невиплачену заробітну плату
у розмірі 25 500 грн, середній заробіток
за час вимушеного прогулу - 104 000 грн та
відшкодування моральної шкоди - 15 000
грн; зобов'язати ПП «МІКМІКС» скласти
та подати до Управління Пенсійного
Фонду України в Харківській області та
до Державної податкової адміністрації
в Харківській області податкову
звітність про нарахування йому
заробітної плати, а також внести до
його трудової книжки запис про роботу
директором за період із 7 серпня 2008 року
по 4 лютого 2009 року, а також технічним
директором із 5 лютого 2009 року.

Свої вимоги мотивував тим, що
відповідно до рішення засновника ПП
«МІКМІКС» ОСОБА_4 від 7 серпня 2008 року №
2 його було прийнято на посаду
директора, він належно виконував свої
посадові обов'язки, а саме: укладав
господарські, трудові договори й угоди,
видавав накази та вказівки
працівникам, за виконання яких
отримував заробітну плату у розмірі 4 000
грн, а з 15 вересня 2008 року - 5 700 грн. Проте
головний бухгалтер підприємства,
функції якого виконувала засновник ПП
«МІКМІКС» ОСОБА_4, не здійснювала
виплату заробітної плати у
встановлений законом спосіб та не
подавала звітів до органів пенсійного
фонду та податкової інспекції, що
призвело до неврахування його
трудового стажу та порушення права на
пенсійне забезпечення.

Протоколом засновника від 4 лютого 2009
року № 3 його було звільнено з посади
директора та призначено на посаду
технічного директора із заробітною
платою 4 000 грн. Розрахунок
заборгованості із заробітної плати з
ним частково було проведено у березні
2009 року, шляхом передачі у власність
будівлі молокозаводу, яку було оцінено
в 75 000 грн. У зв'язку з ліквідацією
підприємства залишок заборгованості
із заробітної плати виплачено не було.

У січні 2012 року йому стало відомо, що
підприємство не ліквідоване та працює,
що є підставою для скасування наказу
про звільнення від 22 червня 2010 року,
поновлення його на посаді технічного
директора, стягнення невиплаченої
заробітної плати у розмірі 25 500 грн та
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні - 104 000 грн.

Рішенням Дзержинського районного суду
м. Харкова від 19 липня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Харківської області
від 10 жовтня 2013 року, в позові
відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати судові рішення у справі,
посилаючись на неправильне
застосування норм матеріального права,
порушення норм процесуального права,
та направити справу на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Обговоривши доводи касаційної скарги,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає задоволенню
частково з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Судами встановлено, що відповідно до
наказу ПП «МІКМІКС» від 7 серпня 2008 року
№ 08/08/07-2 ОСОБА_3 призначено на посаду
директора ПП «МІКМІКС» за сумісництвом
із виконанням повноважень,
передбачених п. п. 3,4,5,6,8,9,10,11 п. 2.4
Статуту (із обмеженням повноважень на
укладення договорів та угод сумою, яка
не перевищує 30 000 грн) та нарахуванням
заробітної плати відповідно до
штатного розкладу і кількості
відпрацьованих годин.

Апеляційним судом установлено, що
рішенням засновника від 22 червня 2010
року позивача звільнено з посади
директора у зв'язку з припинення
підприємства шляхом ліквідації.

Відмовляючи в позові, суд першої
інстанції виходив із того, що позивач
не довів, що працював на посаді
директора за сумісництвом та фактично
виконував роботу на підприємстві, а
тому у позові у частині стягнення
заробітної плати необхідно відмовити.
Підстави для поновлення позивача на
посаді технічного директора та
стягнення з підприємства на його
користь заробітної плати відсутні,
оскільки він не довів наявність такої
посади на підприємстві, нарахування
заробітної плати за виконання
обов'язків технічного директора, а
також звільнення із цієї посади.

Суд першої інстанції також виходив із
того, що позивачем не надано доказів
про те, що ПП "МІКСМІКС" не ліквідоване
та продовжує працювати, тому відсутні
підстави для визнання незаконним його
звільнення у зв'язку з ліквідацією
підприємства.

Залишаючи рішення суду першої
інстанції без змін, апеляційний суд
дійшов висновку, що суд першої
інстанції правильно відмовив у позові
у зв'язку із безпідставністю та
необґрунтованістю будь-якими
належними та допустимими доказами
вимог позивача про порушення його
трудових прав за сумісництвом.

Із висновками судів першої та
апеляційної інстанцій повністю
погодитись не можна з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України
трудовий договір є угода між
працівником і власником підприємства,
установи, організації або
уповноваженим ним органом чи фізичною
особою, за якою працівник
зобов'язується виконувати роботу,
визначену цією угодою, з підляганням
внутрішньому трудовому розпорядкові, а
власник підприємства, установи,
організації або уповноважений ним
орган чи фізична особа зобов'язується
виплачувати працівникові заробітну
плату і забезпечувати умови праці,
необхідні для виконання роботи,
передбачені законодавством про працю,
колективним договором і угодою сторін.

Згідно із ч. 3 ст. 24 КЗпП України
укладення трудового договору
оформляється наказом чи
розпорядженням власника або
уповноваженого ним органу про
зарахування працівника на роботу.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції
виходив із того, що відповідно до
наказу № 08/08/07-2 від 7 серпня 2008 року
ОСОБА_3 працював у ПП «МІКСМІКС» на
посаді директора за сумісництвом та
має отримувати заробітну плату за
фактично виконану роботу.

Під час розгляду справи позивач
зазначав, що посада директора ПП
«МІКСМІКС» була його основним місцем
роботи, на підтвердження чого надав
копію наказу № 2 від 7 серпня 2008 року про
призначення його директором ПП
«МІКСМІКС» (а.с. 81).

На підтвердження своїх позовних вимог
ОСОБА_3 надав письмові докази (а.с. 80-84).

Із протоколу № 3 засновника
підприємства від 4 лютого 2009 року
випливає, що засновником було
постановлено переобрати директора
ОСОБА_3 із наступним звільненням із
займаної посади та обранням на цю
посаду нового керівника підприємства.
Підставою такого рішення стало
систематичне незадовільне виконання
ОСОБА_3 обов'язків директора (а.с. 84).

Крім того, як убачається із довідки з
Єдиного державного реєстру юридичних
осіб та фізичних осіб-підприємців від 5
січня 2012 року, ПП «МІКСМІКС» не
ліквідовано (а.с.12-13).

У порушення вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК
України суд першої інстанції не дав
оцінки усім наданим позивачем доказам,
не перевірив його доводи та належним
чином не мотивував рішення у частині
поновлення на роботі, обмежившись
висновком про недоведеність виконання
трудових обов'язків на ПП "МІКСМІКС" та
про відсутність доказів ліквідації
підприємства.

Перевіряючи законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції у частині поновлення
позивача на роботі, апеляційний суд у
порушення вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України
належним чином доводів апеляційної
скарги, тверджень і заперечень сторін
не перевірив.

Не можна погодитись із судовими
рішеннями і в частині вимог про
стягнення заробітної плати.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про
оплату праці» заробітна плата - це
винагорода, обчислена, як правило, у
грошовому виразі, яку за трудовим
договором роботодавець виплачує
працівникові за виконану ним роботу.

За змістом ч. 3 ст. 97 КЗпП України
конкретні розміри тарифних ставок
(окладів), а також надбавок, доплат,
премій і винагород встановлюються
власником або уповноваженим ним
органом.

Вирішуючи спір у частині вимог про
стягнення з відповідача невиплаченої
заробітної плати, суд першої інстанції
дійшов суперечливих висновків, а саме:
позивач не довів виконання роботи за
сумісництвом (що свідчить про
відсутність підстав для її стягнення),
а також не довів суду розмір
встановленої до виплати на його
користь заробітної плати.

Як убачається із матеріалів справи, до
суду апеляційної інстанції позивачем
було надано штатний розклад ПП
«МІКСМІКС», у якому зазначено перелік
посад на підприємстві та розмір
щомісячного окладу працівників (а.с.
259).

Згідно із ч. 2 ст. 303 ЦПК України
апеляційний суд досліджує докази, які
судом першої інстанції були досліджені
з порушенням встановленого порядку або
в дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Апеляційний суд не мотивував, чи взяв
до уваги штатний розклад, чи відхилив
його.

Поза увагою апеляційного суду
залишилось те, що штатний розклад, як
організаційно-розпорядчий документ,
відображає і розмір заробітної плати
працівників.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок. Про нараховані суми,
належні працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган
повинен письмово повідомити
працівника перед виплатою зазначених
сум.

Вирішуючи спір у частині стягнення з
відповідача заборгованості із
заробітної плати, суд першої інстанції
дійшов висновку, що позивач не довів її
нарахування підприємством та відмовив
у її стягненні.

Перевіряючи законність та
обґрунтованість рішення суду у цій
частині, апеляційний суд не звернув
уваги на те, що за змістом ст. 116 КЗпП
України обов'язок своєчасної виплати
заробітної плати і проведення повного
розрахунку законом покладається саме
на власника підприємства або
уповноваженого ним органу, і саме
роботодавець повинен довести
зазначені обставини, шляхом надання
письмових доказів про щомісячну
виплату заробітної плати та проведення
повного розрахунку із працівником у
день звільнення.

Крім того, встановивши, що підприємство
виплатило позивачу заробітну плату при
звільненні, оскільки передало йому
нерухоме майно за актом
прийому-передачі майна від 4 березня 2009
року, і зазначена обставина не потребує
доведенню відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК
України, апеляційний суд не взяв до
уваги, що в позовній заяві ОСОБА_3
зазначав, що після передачі майна в
рахунок погашення заборгованості із
заробітної плати залишок
заборгованості становить 25 500 грн.

За змістом ст. ст. 303, 315 ЦПК України
апеляційний суд зобов'язаний надати
відповіді на всі доводи апеляційної
скарги. Недотримання вказаних вимог є
порушенням ст. 6 Конвенції про захист
прав людини та основоположних свобод
щодо справедливого судового розгляду в
частині мотивування судового рішення
судом, який має право на дослідження
нових доказів і переоцінку доказів.

Залишаючи без змін рішення суду першої
інстанції, апеляційний суд у порушення
ст. ст. 303, 315 ЦПК України не перевірив
належним чином кожен із доводів
апеляційної скарги ОСОБА_3, їх не
спростував та обмежився загальними
фразами про те, що доводи апеляційної
скарги не спростовують правильності
висновків суду, а підстави для
задоволення апеляційної скарги
відсутні.

Оскільки допущені апеляційним судом
порушення норм процесуального права
унеможливлюють встановлення фактичних
обставин, що мають значення для
правильного вирішення справи, ухвалу
апеляційного суду необхідно скасувати
та направити справу на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції відповідно
до ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись статтями 335, 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Ухвалу апеляційного суду Харківської
області від 10 жовтня 2013 року скасувати,
справу направити на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:

В.П. Гончар

Судді:

Т.П. Дербенцева

С.О. Карпенко

А.С. Олійник

В.О. Савченко