АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/155/14Головуючий по 1
інстанціїКатегорія : 45 Синецька Л. А.
Доповідач в апеляційній інстанції
Пономаренко В. В. УХВАЛА
13 січня 2014 року Колегія суддів
судової палати в цивільних справах
апеляційного суду Черкаської області в
головуючого Пономаренко В. В. суддів
Гончар Н. І. , Ювшин В. І. при
секретарі Котолуп А.В. за участю:
представника відповідача
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Черкаси апеляційну
скаргу представника ОСОБА_7 - ОСОБА_8 на
рішення Чорнобаївського районного
суду Черкаської області від 14
листопада 2013 року по справі за позовом
ОСОБА_7 до приватного
сільськогосподарського підприємства
«Нива» про стягнення заборгованості по
орендній платі та розірвання договору
оренди землі,-

в с т а н о в и л а :

У червні 2013 року ОСОБА_7 звернувся до
суду з позовом до ПСП «Нива» про
стягнення невиплаченої орендної плати
та розірвання договору оренди
земельної ділянки. Позовні вимоги
обгрунтовано тим, що 17 травня 2004 року
між матір'ю позивача ОСОБА_9 та
приватним сільськогосподарським
підприємством «Нива» с. Лукашівка,
Чорнобаївського району, Черкаської
області, було укладено договір оренди
земельної ділянки, відповідно до якого
орендодавець передала в оренду належну
їй земельну ділянку для ведення
товарного сільськогосподарського
виробництва площею 2,6380 га, строком на 10
років зі сплатою орендної плати у
розмірі 600 грн. на рік.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_9 померла, а
позивач успадкував вказану земельну
ділянку та отримав державний акт на
неї. Договір оренди сторони не
переоформили, відповідач продовжував
використовувати земельну ділянку, а
позивач отримувати орендну плату за
попереднім договором.

Позивач вважає, що орендна плата
відповідачем нараховувалась в розмірі
меншому, ніж передбачено Указом
Президента України від 02.02.2002 року №
92/2002 «Про додаткові заходи щодо
соціального захисту селян - власників
земельних ділянок та земельних часток
(паїв)» з наступними змінами та
доповненнями.

Враховуючи наведене, ОСОБА_7 з
урахуванням уточнених позовних вимог
просив суд розірвати договір оренди
земельної ділянки, укладений 17 травня
2004 року між ПСП «Нива» та ОСОБА_9 та
стягнути з відповідача на користь
позивача заборгованість по орендній
платі з 2004 року по 2012 рік в сумі 9441,30 грн.

Рішенням Чорнобаївського
районного суду Черкаської області від
14 листопада 2013 року в задоволені позову
відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду,
представник ОСОБА_7 - ОСОБА_8 оскаржив
його в апеляційному порядку,
посилаючись на його невідповідність
нормам матеріального та
процесуального права. Просив суд
скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалити нове рішення,
яким задовольнити позовні вимоги.

Заслухавши учасників судового
розгляду, вивчивши матеріали справи та
доводи апеляції, колегія суддів вважає,
що апеляційна скарга не підлягає до
задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом,
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів.

Статтями 213, 214 ЦПК України передбачено,
що рішення повинно бути законним і
обгрунтованим та відповідати на
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувались вимоги і заперечення,
якими доказами вони підтверджуються;
чи є інші фактичні дані (пропущення
строку позовної давності тощо), які
мають значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Зазначеним вимогам закону ухвалене
судове рішення відповідає.

Відповідно до вимог ст.308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Ухвалюючи рішення про відмову в
задоволенні позовних вимог щодо
розірвання договору оренди земельної
ділянки, стягнення невиплаченої
орендної плати за вказаним договором,
суд першої інстанції прийшов до
висновку, з чим погоджується і колегія
суддів, про те, що право позивача не
порушено, тому вимоги про дострокове
розірвання договору оренди земельної
ділянки та стягнення заборгованості в
період з 2004 року по 2012 року
безпідставна та не підлягає до
задоволення.

Згідно ст.19 Закону України «Про оренду
землі» договір оренди землі - це
договір, за яким орендодавець
зобов'язаний за плату передати
орендареві земельну ділянку у
володіння і користування на певний
строк, а орендар зобов'язаний
використовувати земельну ділянку
відповідно до умов договору та вимог
земельного законодавства.

Відповідно до ст. ст. 627, 629 ЦК України
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості. Договір є обов'язковим
для виконання сторонами.

Ч.2 ст. 651 ЦК України визначено, що
договір може бути розірвано за
рішенням суду на вимогу однієї із
сторін у разі істотного порушення
договору другою стороною та в інших
випадках, встановлених договором або
законом. Істотним є таке порушення
стороною договору, коли внаслідок
завданої цим шкоди друга сторона
значною мірою позбавляється того, на що
розраховувала при укладенні договору.

Згідно ч.ч. 3, 4 ст. 31 ЗУ «Про оренду
землі» договір оренди землі може бути
розірваний за згодою сторін. На вимогу
однієї із сторін договір оренди може
бути достроково розірваний за рішенням
суду в порядку, встановленому законом.
Розірвання договору оренди землі в
односторонньому порядку не
допускається, якщо інше не передбачено
законом або цим договором.

Відповідно до ч.1 ст. 32 ЗУ «Про оренду
землі» на вимогу однієї із сторін
договір оренди землі може бути
достроково розірваний за рішенням суду
в разі невиконання сторонами
обов'язків, передбачених статтями 24 і 25
цього Закону та умовами договору, в
разі випадкового знищення чи
пошкодження об'єкта оренди, яке істотно
перешкоджає передбаченому договором
використанню земельної ділянки, а
також на підставах визначених ЗК
України та іншими законами України.

Судом встановлено, що позивач є
власником земельної ділянки площею 2,6381
га для ведення товарного
сільськогосподарського виробництва,
розташованої в адміністративних межах
Лукашівської сільської ради,
Чорнобаївського району, Черкаської
області, яку в травні 2004 року його мати
- ОСОБА_9 добровільно, на підставі
наявної з відповідачем домовленості,
передала останньому в платне
користування терміном на 10 років.

Позивач після отримання
правовстановлюючого документа на
землю до відповідача із заявою про
переукладення договору оренди
земельної ділянки на тих же умовах, як
вимагає Закону України «Про оренду
землі», не зверталась. На час відкриття
спадщини (07 серпня 2009 року) та до 2013 року
позивач продовжував отримувати
орендну плату, що свідчить про
обізнаність позивача щодо існування
орендних правовідносин між сторонами.

Частиною 4 статті 32 Закону України «Про
оренду землі» встановлено, що перехід
права власності на орендовану земельну
ділянку до іншої особи, а також
реорганізація юридичної особи -
орендаря не є підставою для зміни умов
або розірвання договору, якщо інше не
передбачено договором оренди землі.

Відповідно до п. 2.3. Договору оренди
землі від 17.05.2004 року при переході права
власності до інших осіб договір оренди
зберігає чинність для нового власника.

Згідно ст. 90 ЗК України та ст.ст. 16 та 21
Закону України «Про оренду землі»,
власники земельних ділянок мають право
передавати за відповідну плату дані
ділянки в оренду, а змістом ч. 3 ст. 409 та
ст. 1218 ЦК України обумовлено заборону
власнику земельної ділянки
перешкоджати орендарю в здійсненні
своїх прав та визначено, що до складу
спадщини входять не тільки всі права, а
й обов'язки, що належали спадкодавцеві
і не припинились внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 21 Закону N 161-XIV орендна
плата за землю - це платіж, який орендар
вносить орендодавцеві за користування
земельною ділянкою. Розмір, форма і
строки внесення орендної плати за
землю встановлюються за згодою сторін
у договорі оренди). Обчислення розміру
орендної плати за землю здійснюється з
урахуванням індексів інфляції, якщо
інше не передбачено договором оренди.

Отже, розмір та умови оплати, указані в
договорі, не можуть суперечити чинному
на час укладення договору
законодавству.

Частиною 2 ст. 23 Закону N 161-XIV
передбачено, що орендна плата за
земельні ділянки, що перебувають у
власності фізичних та юридичних осіб,
переглядається за згодою сторін.

Пунктом 1 Указу Президента N 92/2002 (у
редакції, чинній на момент укладення
сторонами договору оренди земельної
ділянки) визнано одним із пріоритетних
завдань пореформеного розвитку
аграрного сектора економіки
забезпечення підвищення рівня
соціального захисту сільського
населення, зокрема, шляхом
запровадження плати за оренду
земельних ділянок
сільськогосподарського призначення,
земельних часток (паїв) у розмірі не
менше 1,5 відсотка визначеної
відповідно до законодавства вартості
земельної ділянки, земельної частки
(паю) та поступового збільшення цієї
плати залежно від результатів
господарської діяльності та
фінансово-економічного стану орендаря.

Указом Президента України N 725/2008
внесено зміни до Указу Президента N 92/2002
та встановлено розмір орендної плати
не менше 3 відсотків визначеної
відповідно до законодавства вартості
земельної ділянки. Цей Указ набрав
чинності з дня його опублікування. В
його тексті відсутнє посилання на те,
що його дія розповсюджується на
договори, укладені до набрання ним
чинності, а тому змінити розмір
орендної плати можна лише за згодою
сторін.

Виходячи з наведеного Указ Президента N
92/2002 (у редакції зі змінами, внесеними
Указом Президента N 725/2008) має
рекомендаційний характер, він був
прийнятий після укладення сторонами
договору і є підставою для перегляду
розміру орендної плати, установленої
умовами договору, а не для автоматичної
зміни умов договору оренди та
підвищення розміру орендної плати до 3
відсотків.

Крім того, слід зауважити, що ОСОБА_9, як
сторона в договорі оренди земельної
ділянки, за життя, питання про зміну
умов договору не ставила, з видом та
розміром орендної плати погоджувалася,
як погоджувався і сам позивач після
прийняття даної земельної ділянки в
спадщину в 2010 році, про що свідчить
довідка ПСП «Нива» № 361 від 15.10.2013 року
та акт звірки розрахунків по виплаті за
оренду земельного та майнового паю (а.с.
48-49), не заперечується даний факт і
позивачем.

Відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності, кожна сторона у
справі повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень.

За таких обставин, колегія суддів
приходить до висновку, що суд першої
інстанції при вирішенні спору всебічно
і повно з'ясував та перевірив всі
фактичні обставини справи, об'єктивно
оцінив докази та дав їм належну правову
оцінку, що мають юридичне значення для
її розгляду і вирішення спору по суті,
правильно визначив норми
матеріального права, що підлягають
застосуванню до спірних правовідносин
та прийняв обґрунтоване і законне
судове рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів
апеляційну скаргу представника ОСОБА_7.
- ОСОБА_8 відхиляє, а рішення суду першої
інстанції залишає без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317,
319 ЦПК України, колегія суддів судової
палати ,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_7
- ОСОБА_8 - відхилити.

Рішення Чорнобаївського районного
суду Черкаської області від 14
листопада 2013 року по справі за позовом
ОСОБА_7 до приватного
сільськогосподарського підприємства
«Нива» про стягнення заборгованості по
орендній платі та розірвання договору
оренди землі - залишити без змін.

Ухвала набирає чинності одразу після
проголошення але може бути оскаржено в
касаційному порядку до суду касаційної
інстанції на протязі двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :