Справа № 462/5438/13-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2014 року

Залізничний районний суд м. Львова

в складі: головуючого - судді Іванюк
І.Д.

при секретарі с/з - Обертас
Н.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Львові справу
за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя
особа: ОСОБА_4, приватний нотаріус
ОСОБА_5, ЛОР ОКП "Бюро технічної
інвентаризації та експертної оцінки"
про визнання недійсним договору
дарування та анулювання реєстрації
такого,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач 18.07.2013 р. звернувся до суду із
позовом та уточненнями до нього (а.с. 21)
про визнання недійсними договору
дарування 1/3 частини квартири АДРЕСА_1
від 15.03.2012 р., укладеного ОСОБА_3 на
користь ОСОБА_4 та посвідченого
приватним нотаріусом Львівського
міського нотаріального округу - ОСОБА_5
за № 216. Свої вимоги мотивує тим, що
квартира АДРЕСА_1 належала йому та
ОСОБА_3 на праві спільної сумісної
власності, однак 15.03.2012 р. відповідач
без його згоди, як співвласника, уклала
договір дарування 1/3 частини квартири,
що суперечить вимогам ч. 1, 2 ст. 369 ЦК
України, відповідно до якої
розпорядження майном, яке перебуває у
спільній сумісній власності
здійснюється за згодою всіх
співвласників. Із врахуванням
наведеного на підставі ч. 1 ст. 203 ЦК
України просив визнати такий договір
дарування недійсним та анулювати його
реєстрацію.

У судовому засіданні позивач та його
представник згідно із довіреністю від
06.02.2013 р. - ОСОБА_6 (а.с. 11) позовні вимоги
підтримали з аналогічних підстав,
додатково пояснили, що у п. 5 договору
дарування зазначено, що такий договір
не може порушувати права та інтереси
інших осіб, однак відповідачем було
порушене переважне право позивача на
отримання вказаної частки у квартирі, а
тому просили позов задоволити.

Представник відповідача ОСОБА_7
відповідно до довіреності від 08.02.2013 р.
(а.с. 80) у судовому засіданні проти
позову заперечив, пояснив суду, що на
час укладення договору дарування
відповідачу ОСОБА_3 на праві спільної
сумісної власності із позивачем ОСОБА_2
належало 2/3 частини спірної квартири, а
також 1/3 частина такої квартири
належала їй на праві спільної
часткової власності. Цією часткою
квартири вона розпорядилась на власний
розсуд із врахуванням положень ст. 361 ЦК
України. Просив у позові відмовити.

Третя особа - ОСОБА_4 у судовому
засіданні проти позову заперечила та
пояснила, що на підставі свідоцтва про
право власності її мати ОСОБА_8, батько
ОСОБА_9 та її брат ОСОБА_2 були
співвласниками квартири АДРЕСА_1. Після
смерті батька мати ОСОБА_8 успадкувала
1/3 частину спірної квартири, яка була
визначена за згодою співвласників у
встановленому законодавством порядку.
Надалі мати зареєструвала за собою
право власності на 1/3 частину вказаної
квартири і подарувала їй за власним
бажанням. Із врахуванням наведеного
просила у позві відмовити.

Третя особа - приватний нотаріус
Львівського міського нотаріального
округу ОСОБА_5 у судове засідання не
з'явилась, подала суду письмові
заперечення проти позову, в яких
вказала, що 15.03.2012 р. нею було посвідчено
договорі дарування 1/3 частини квартири
АДРЕСА_1 та внесено у реєстр за № 216. До
моменту посвідчення договору
дарування по паспортах нею було
встановлено особи дарувальника і
обдаровуваної та перевірено їх
дієздатність, оглянуто
правовстановлюючі документи та
перевірено майно на відсутність
заборон і арештів. Із поданих
документів нею було встановлено, що
єдиним власником 1/3 частини спірної
квартири на підставі свідоцтва про
право на спадщину за законом від 05.04.2001
р. та реєстраційного посвідчення від
17.04.2001 р. є ОСОБА_3, а тому вона
посвідчила договір дарування. Вважає
вимоги позивача безпідставними,
оскільки спірна квартира на момент
укладення договору дарування належала
співвласникам на праві спільної
часткової власності.

Третя особа - представник ЛОР ОКП «БТІ
та ЕО» у судове засідання не з'явився,
належним чином повідомлений судом про
час, дату та місце розгляду справи.

Заслухавши пояснення учасників
процесу, оглянувши матеріали справи,
дослідивши зібрані у ній докази,
вирішуючи спір в межах заявлених
позовних вимог та на підставі наданих
доказів, суд приходить до висновку, що у
позові слід відмовити з наступних
мотивів та передбачених законом
підстав.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.
1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу, а згідно ст.
216 ЦК України недійсний правочин не
створює юридичних наслідків крім тих,
що пов'язані з його недійсністю.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам; особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності; волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом; правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним;
правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З ст. 361 ЦК України вбачається, що
співвласник має право самостійно
розпорядитися своєю часткою у праві
спільної часткової власності.

Відповідно до п. 26 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» № 9
від 06.11.2009 р. особами, які беруть участь
у справі про визнання правочину
недійсним, є насамперед сторони
правочину. Нотаріуси, що посвідчували
правочини, залучаються до участі у
справі як треті особи, які не заявляють
самостійних вимог щодо предмета спору,
якщо позивач обґрунтовує недійсність
правочину посиланням на неправомірні
дії нотаріуса. У разі якщо предметом
правочину є майно, яке належить особам
на праві спільної часткової власності,
суд на підставі статей 358, 361 та 362 ЦК
відповідно до частини другої статті 35
ЦПК залучає до участі у справі про
визнання такого правочину недійсним
усіх співвласників. Якщо предметом
правочину є майно, яке належить особам
на праві спільної сумісної власності,
інші співвласники відповідно до
частини другої статті 369 ЦК до участі у
справі не залучаються, оскільки
правочин щодо розпорядження спільним
майном вважається вчиненим за згодою
всіх співвласників. За відсутності
такої згоди інші співвласники
відповідно до частини четвертої статті
369 ЦК можуть пред'явити позов про
визнання такого правочину недійсним.
Недотримання вимог статті 362 ЦК у разі
продажу учасником спільної часткової
власності своєї частки іншій особі не є
підставою для визнання правочину
недійсним. Інші співвласники у цьому
випадку вправі вимагати переведення на
них прав і обов'язків покупця.

Судом встановлено, що відповідно до
свідоцтва про право власності на
квартиру від 27.01.1998 р.(а.с. 89) квартира
АДРЕСА_1 належала на праві спільної
сумісної власності ОСОБА_2, ОСОБА_3 та
ОСОБА_9.

Після смерті ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_1 р. (а.с.
90) його дружина ОСОБА_3 прийняла у
спадщину 1/3 частину належної йому
квартири АДРЕСА_1, про що видано
свідоцтво про право на спадщину від
05.04.2001 р. (а.с. 91).

З реєстраційного посвідчення від 17.04.2001
р. (а.с. 92) вбачається, що ОСОБА_3
зареєструвала за собою право власності
на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 та
відомості про це внесено у реєстрову
книгу № 30 за реєстровим № 21836-З.

Відповідно до витягу із реєстру права
власності на нерухоме майно (а.с. 93)
станом на 16.12.2011 р. ОСОБА_3 на праві
спільної сумісної власності із ОСОБА_2
належало 2/3 частини квартири АДРЕСА_1, а
також на праві спільної часткової
власності - 1/3 частина такої.

З договору дарування від 15.03.2012 р. (а.с.
5-6) вбачається, що ОСОБА_3 подарувала
ОСОБА_4 1/3 частину квартири АДРЕСА_1, яка
належить їй на підставі свідоцтва про
право на спадщину за законом, виданого
05.04.2001 р. Другою Львівською державною
нотаріальною конторою за реєстровим №
1164 та зареєстрованого Львівським
обласним комунальним бюро технічної
інвентаризації та експертної оцінки
17.04.2001 р. у реєстрову книгу № 30 за
реєстровим № 21836-З. З свідоцтва про
реєстрацію від 13.11.2012 р. (а.с. 7)
вбачається, що ОСОБА_4 зареєструвала за
собою право власності на вказану
частку.

Із наведеного вбачається, що ОСОБА_3
подарувала ОСОБА_4 саме ту частину
квартири АДРЕСА_1, яка належала їй на
праві спільної часткової власності, а
тому відповідно до ст. 361 ЦК України
згоди позивача, як співвласника, для
здійснення даного правочину не
вимагалось. Суд критично оцінює
пояснення позивача та його
представника з приводу того, що при
укладенні договору дарування частини
квартири було порушене преважне право
позивача на її набуття, оскільки
переважне право на придбання частки у
іншого співвласника відповідно до ст.
362 ЦК України може виникнути лише у разі
укладення договору купівлі-продажу і
не розповсюджується на випадки
переходу частки за безоплатними
правочинами.

Таким чином, суд приходить до висновку
про безпідставність заявлених
позовних вимог, а тому у позові слід
відмовити.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 169, 212- 215 ЦПК
України, ст.ст. 203, 215, 361 ЦК України,
постановою Пленуму Верховного Суду
України «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 р.
-

в и р і ш и в :

У позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа:
ОСОБА_4, приватний нотаріус ОСОБА_5, ЛОР
ОКП "Бюро технічної інвентаризації та
експертної оцінки" про визнання
недійсним договору дарування та
анулювання реєстрації такого -
відмовити за безпідставністю.

Рішення у повному обсязі виготовлене у
5-денний строк.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Львівської області через суд, що
його ухвалив, шляхом подання
апеляційної скарги в десятиденний
строк з дня проголошення рішення. У
разі якщо рішення було постановлене
без участі особи, яка його оскаржує,
апеляційна скарга подається протягом
десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя: