АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА[1]

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду м. Києва

в складі: головуючого - Кирилюк Г.М.

суддів: Вербової І.М., Панченка М.М.

при секретарі Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Києві цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3, треті особи: приватний нотаріус
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_4, реєстраційна служба
Головного управління юстиції у м.
Києві, про визнання недійсним договору
купівлі-продажу нерухомого майна, за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Солом'янського районного суду м. Києва
від 18 листопада 2013 року, -

встановила:

16.07.2013р. ОСОБА_1 звернулася до суду з
вказаним позовом, в якому просила
визнати недійсним договір
купівлі-продажу нежилого приміщення
площею 66,8 кв.м, розташованого по
АДРЕСА_1, що був укладений між ОСОБА_2
та ОСОБА_3 та посвідчений приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_4 15 лютого
2013 року за реєстровим №100. Також
просила зобов'язати ОСОБА_2
відшкодувати їй завдані збитки та
моральну шкоду в сумі 65 698 грн.

Позов мотивований тим, що вказаний
договір було укладено під час
знаходження його під арештом
відповідно до ухвали Солом'янського
районного суду м. Києва від 12.02.2013 року,
постановленою в рамках розгляду
цивільної справи за її позовом до
ОСОБА_2 про стягнення боргу за
договором позики. Крім цього, вказаний
договір є фіктивний, оскільки
укладений без наміру створення
правових наслідків. Відчужуючи нежиле
приміщення ОСОБА_2 порушила її права
та згідно ч.2 ст.216 ЦК України повинна
відшкодувати збитки та моральну
шкоду.

Рішенням Солом'янського районного суду
м. Києва від 18 листопада 2013 року в
задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить
скасувати рішення Солом'янського
районного суду м. Києва від 18 листопада
2013 року та ухвалити нове рішення, яким
позов задовольнити. Свої доводи
мотивує тим, що ухвалене по справі
рішення не відповідає вимогам
законодавства та дійсним обставинам
справи.

В судовому засіданні позивачка та її
представник ОСОБА_5 апеляційну скаргу
підтримали та просять її задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_3 -
ОСОБА_6 просить апеляційну скаргу
відхилити, а рішення суду першої
інстанції залишити без змін.

Інші особи, що беруть участь у справі,
в судове засідання не з'явились, про
час та місце розгляду справи
повідомлені судом належним чином.

Заслухавши доповідь по справі,
пояснення осіб, що беруть участь у
справі, перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги, колегія
суддів дійшла висновку, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
огляду на наступне.

Суд першої інстанції, відмовляючи в
задоволенні позову виходив з того, що
відсутні підстави для визнання
договору купівлі-продажу фіктивним,
оскільки сторони вчинили реальний
правочин, відповідно до якого ОСОБА_2
продала та передала, а ОСОБА_3 купила
та прийняла нежиле приміщення під
номером НОМЕР_1 підвалу (в літ.А»), що
знаходиться в будинку номер АДРЕСА_1 ,
загальною площею 66,8 кв.м., яке на момент
укладення договору не перебувало під
забороною відчуження чи арештом.

Вказані висновки суду відповідають
фактичним обставинам справи та
зібраним у справі доказам,
узгоджуються з нормами матеріального
права, що регулюють спірні
правовідносини.

Судом першої інстанції встановлено,
що 15 лютого 2013 року між ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 укладено договір
купівлі-продажу нежилого приміщення
площею 66,8 кв.м, розташованого по
АДРЕСА_1. Даний договір посвідчений
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_4
Реєстрацію вказаного договору
проведено одночасно з вчиненням
нотаріальної дії у відповідності до
п.9 ст.15 Закону України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень».

Державну реєстрацію обтяження та
арешту нерухомого майна, а саме
нежилого приміщення загальною площею
66,8 кв.м. по АДРЕСА_1, які належать
ОСОБА_2, проведено державним
реєстратором лише 11 липня 2013 року, про
що свідчить витяг з Державного
реєстру речових прав на нерухоме
майно про реєстрацію обтяжень (а.с.132).

Доводи апеляційної скарги про те, що
ОСОБА_2 на час укладення спірного
договору купівлі-продажу знала про
звернення ОСОБА_1 до суду з заявою про
накладення арешту, проте приховала
вказаний факт від покупця та
нотаріуса та уклала правочин без
наміру створення правових наслідків,
не підтверджені належними доказами.

Відповідно до ст.234 ЦК України
фіктивним є правочин, який вчинено без
наміру створення правових наслідків,
які обумовлювалися цим правочином.
Фіктивний правочин визнається
недійсним.

Сам по собі факт невиконання
учасниками правочину його умов не
роблять його фіктивним.

Позивач не довів відсутність в
учасників правочину наміру створити
юридичні наслідки на момент вчинення
правочину.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень.

Суд першої інстанції дійшов
правильного висновку, що ОСОБА_2,
уклавши з ОСОБА_3 договір
купівлі-продажу вчинила реальний
правочин, відповідно до якого ОСОБА_2
продала, а ОСОБА_3 купила нерухоме
майно, яка на момент вчинення
правочину під забороною чи арештом
не перебувала, тому такий правочин не
може бути визнаний недійсним.
Оформлення права власності покупцем
свідчить про реальність укладеного
договору.

Позивач не довів своїх доводів щодо
фіктивності укладеного між
відповідачами договору
купівлі-продажу.

Заява ОСОБА_2 від 13.08.2013 р. на адресу КП
«Чоколівське» про усунення наслідків
залиття в спірному нежилому
приміщенні не є доказом на
підтвердження тієї обставини, що в
момент вчинення правочину остання не
мала наміру створити відповідні
юридичні наслідки.

Про дійсність намірів ОСОБА_2 щодо
відчуження спірного майна свідчать
також факти укладення попереднього
договору купівлі-продажу від 17.07.2012 р.,
та договору про внесення змін та
доповнень до попереднього договору,
посвідченого приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу від 17.07. 2012 року за реєстровим
№2130 (а.с.93, 94).

Питання чинності договорів,
пов'язаних з утриманням ,
обслуговуванням , водо,
теплопостачання спірного нежилого
приміщення, укладених з попереднім
власником, правового значення для
вирішення даного спору не має.

Відповідно до ч.4 ст.191 ЦПК України у
разі відкладення розгляду справи
суд повинен допитати свідків, які
з'явилися. Тільки у виняткових
випадках за ухвалою суду свідки не
допитуються і викликаються знову.

З урахуванням тієї обставини, що
питання допиту свідку ОСОБА_7 було
вирішено в судовому засіданні 01.10.2013
р., яке відбулося за участю позивача та
його представника, останні в наступне
судове засідання - 17.10.2013 р. не
з'явились без повідомлення причин,
доводи апеляційної скарги про
порушення судом норм процесуального
права в частині допиту вказаного
свідка за відсутності сторін є
необґрунтованими.

Висновки суду першої інстанції
ґрунтуються на всебічному, повному ,
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів,
зібраних у встановленому законом
порядку. При встановленні фактичних
обставин справи судом першої
інстанції норми процесуального права
не порушені. При ухваленні судового
рішення правильно застосовані норми
матеріального права.

За таких обставин рішення суду
першої інстанції підлягає залишенню
без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду
м. Києва від 18 листопада 2013 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді:

Справа №22-ц/796/790/2014

Головуючий у суді першої інстанції:
Лазаренко В.В.

Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Кирилюк Г.М.