інстанції - Кондратенко М. В.Номер
провадження 22-ц/788/23/14 Суддя-доповідач -
Сибільова Л. О. Категорія - 27
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Сумської області в
складі:

головуючого-судді - Сибільової Л. О.,

суддів - Бойка В. Б., Криворотенка В. І.,

з участю секретаря судового засідання -
Назарової О.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні апеляційного
суду цивільну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_3

на заочне рішення Ковпаківського
районного суду м. Суми від 30 серпня 2013
року

у справі за позовом публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про
звернення стягнення на предмет
застави,

в с т а
н о в и л а:

13 жовтня 2011 року ПАТ КБ «ПриватБанк»
звернулось до суду з вказаним позовом,
мотивуючи вимоги тим, що 14 лютого 2006
року між банком та ОСОБА_3 був
укладений кредитний договір про
надання кредиту на суму 61349,93 грн. під
14,76 % річних зі строком користування до
13 лютого 2013 року.

Виконання позичальником зобов'язань за
кредитним договором забезпечене
договором застави рухомого майна,
укладеним між банком та ОСОБА_3 14 лютого
2006 року, за умовами якого відповідач
надав в заставу автомобіль CHEVROLEТ,
модель Aveo 1,5і, рік випуску - 2006, тип ТЗ:
легковий седан - В, номер кузова/шасі:
НОМЕР_3, реєстраційний номер НОМЕР_1, що
належить йому на праві власності.

Позичальник взятих на себе зобов'язань
за кредитним договором не виконав, в
зв'язку з порушенням зобов'язань
предмет застави банку як
заставодержателю не передав.

Станом на 08 вересня 2011 року за
відповідачем утворилась
заборгованість в сумі 63655,46 грн., з яких:
31032,64 грн. - заборгованість за кредитом;
19842,72 грн. - заборгованість по процентах
за користування кредитом; 2439,15 грн. -
заборгованість по комісії; 10340,95 грн. -
пеня за несвоєчасність виконання
зобов'язань за договором.

Банк просив в рахунок погашення
заборгованості за кредитним договором
звернути стягнення на предмет застави -
автомобіль, що належить на праві
власності відповідачу, шляхом продажу
вказаного автомобіля банком з
укладанням від імені відповідача
договору купівлі-продажу будь-яким
способом з іншою особою-покупцем, зі
зняттям вказаного автомобіля з обліку
в органах ДАІ України, а також наданням
банку всіх повноважень, необхідних для
здійснення продажу (а. с. 3-4, т.1).

02 лютого 2012 року банк-позивач уточнив
позов, в якому посилався на те, що
відповідач відповідно до п. 1.1 умов
кредитного договору був зобов'язаний
сплачувати щомісяця по 924 грн., що
складається з заборгованості по тілу
кредиту, відсотків, комісії. 5 січня 2009
року банк в односторонньому порядку
змінив умови договору шляхом
збільшення відсоткової ставки за
кредитом, в зв'язку з чим збільшився
щомісячний платіж до 1098,52 гр.

П. 3.2 договору передбачає, що у випадку
порушення зобов'язань за кредитним
договором відповідач сплачує банку
відсотки за користування кредитом у
подвійному розмірі від % ставки,
вказаної в п. 1.1 договору, нараховані
від суми непогашеної в строк
заборгованості за кредитом.

П. 4.1 договору передбачає сплату
позичальником пені в сумі 0,15% від суми
простроченого платежу за кожний день
прострочки.

Просив в рахунок погашення
заборгованості відповідача за
кредитним договором №SUH0AU00100073 від 14
лютого 2006 року в загальному розмірі 63
655,46 грн. звернути стягнення на предмет
застави - вказаний автомобіль (т.1, а.с.
62-63).

23 травня 2012 року банк уточнив позовні
вимоги, в яких просив звернути
стягнення на предмет застави, що
належить на праві власності
відповідачеві (а. с. 90-91, т.1).

Справа розглядалась судами
неодноразово.

Оскаржуваним заочним рішенням
Ковпаківського районного суду м. Суми
від 30 серпня 2013 року позов ПАТ КБ
«ПриватБанк» задоволено.

В рахунок погашення заборгованості за
кредитним договором №SUH0АU00100073 від 14
лютого 2006 року в розмірі 63 655,46 грн., яка
складається з: 31 032,64 грн. -
заборгованість за кредитом; 19 842,72 грн. -
заборгованість по процентах за
користування кредитом; 2439,15 грн. -
заборгованість по комісії за
користування кредитом; 10340,95 грн. - пеня
за несвоєчасне виконання зобов'язань
за договором, звернуто стягнення на
предмет застави, а саме: автомобіль
марки Chevrolet Aveo 1,5 і, рік випуску 2006, тип
ТЗ: легковий седан - В, № кузова/шасі:
НОМЕР_3, реєстраційний номер: НОМЕР_1, що
належить на праві власності боржнику
ОСОБА_3

Вирішено, що рухоме майно - предмет
застави, яким є вказаний автомобіль,
підлягає реалізації шляхом його
продажу публічним акціонерним
товариством КБ «ПриватБанк» з
наданням права банку укладати від
імені відповідача договір
купівлі-продажу автомобіля, з зняттям
його з обліку в органах ДАІ, а також
всіх інших повноважень, необхідних для
здійснення продажу.

Встановлено початкову ціну реалізації
рухомого заставного майна - вказаного
автомобіля, належного на праві
власності боржнику ОСОБА_3, що
становить 63 655,46 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ
«ПриватБанк» судові витрати: судовий
збір у сумі 636,55 грн., витрати з
інформаційно-технічного забезпечення
розгляду справи у сумі 120 грн.

Ухвалою Ковпаківського районного суду
м. Суми від 16 жовтня 2013 року заява
відповідача про перегляд заочного
рішення Ковпаківського районного суду
м. Суми від 30 серпня 2013 року залишена
без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
неповне з'ясування обставин, що мають
значення для справи, невідповідність
висновків суду обставинам справи,
просить рішення скасувати та ухвалити
нове рішення, яким відмовити у
задоволенні позову в повному обсязі.

Зазначає, зокрема, що згоди на зміну
розміру процентів за користування
кредитом він не давав. Крім того, банком
нарахована сума пені, починаючи з 20
квітня 2006 року, а тому у її стягненні
за межами позовної давності слід
відмовити.

Відповідач є належним чином
повідомлений про час і місце розгляду
справи апеляційним судом за місцем
його реєстрації відповідно до ч. 5 ст. 74
ЦПК України.

Вислухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення представника позивача, який
заперечує проти задоволення скарги та
вважає рішення суду вірним, дослідивши
матеріали справи та перевіривши
законність та обгрунтованість
оскаржуваного рішення в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
в суді першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню з наступних
підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду
повинно бути законним та
обгрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обгрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване рішення суду не повністю
відповідає вказаним вимогам
процесуального закону.

Вирішуючи спір та задовольняючи позов,
суд першої інстанції виходив з того, що
відповідач - позичальник своїх
зобов'язань за кредитним договором не
виконує, право банку-позивача порушене,
а тому у останнього виникло право
вимагати повернення суми
заборгованості за кредитом в
нарахованому банком розмірі шляхом
звернення стягнення на предмет
застави.

Цей висновок суду не повністю
узгоджується з обставинами справи та
вимогами матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що
14 лютого 2006 року між ПАТ КБ
«ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено
кредитний договір №SUH0AU00100073 про
надання кредиту на суму 61 349,93 грн. під
14,76 % річних зі строком користування до
13 лютого 2013 року на придбання
автомобіля (т.1, а. с. 7-8).

В забезпечення виконання зобов'язань
за кредитним договором між банком та
відповідачем був укладений договір
застави рухомого майна, за умовами
якого відповідач надав банку в заставу
автомобіль марки CHEVROLEТ, модель Aveo 1,5 і,
2006 року випуску, тип ТЗ: легковий седан -
В, номер кузова/шасі:НОМЕР_3,
реєстраційний номер НОМЕР_2, заставна
вартість якого складає 53025 гр. (т.1, а. с.
9-11).

П. 15.7 договору застави передбачає
право банку звернути стягнення на
предмет застави у випадку, якщо в
момент настання термінів виконання
зобов'язань, передбачених кредитним
договором, вони не будуть виконані.

Згідно заяви-доручення ОСОБА_3 від 15
лютого 2006 року перераховано кошти в
сумі 42420 грн. за вказаний автомобіль
(т.1, а. с.104).

П. 2.3.1 кредитного договору передбачає,
що банк має право в односторонньому
порядку переглядати процентну ставку
за користування кредитом при зміні
кон'юнктури грошових ресурсів в
Україні з наведенням чинників такої
зміни.

Наказом банку від 5 січня 2009 року №
КТ-БТ-СП-2009-1/1 змінено процентну ставку
за користування кредитами, в тому
числі по кредитах «Авто в кредит»,
виданих в гривнях (а. с. 64, т.1).

06 січня 2009 року на адресу відповідача
банком був надісланий лист про те, що,
починаючи з 01 лютого 2009 року відсоткова
ставка за кредитним договором
№SUH0AU00100073 від 14 лютого 2006 року
складатиме 25,44% на рік. При цьому, в разі
погашення в строк до 01 лютого 2009 року
суми заборгованості за тілом кредиту:
у розмірі 9 000 грн. - відсоткова ставка
за кредитним договором підвищується до
рівня 20,52% річних; у розмірі 15000 грн. -
відсоткова ставка за кредитним
договором не змінюється та залишається
на поточному рівні - 14,76% річних (т.1, а. с.
65-67).

12 вересня 2011 року на адресу відповідача
банком було надіслане повідомлення
про суму його заборгованості за
кредитом та попереджено, що у випадку
її не сплати буде звернене стягнення
на предмет застави (т. 1, а. с. 12-13).

Крім того, з матеріалів справи
вбачається, що на автомобіль, який є
предметом застави, накладено арешт і
державним виконавцем при примусовому
виконанні судового рішення про
стягнення коштів на користь ПАТ «Банк
«Фінанси та Кредит» (а. с.31-35, т. 1, а. с.7-16,
32-51, т.2).

Ухвалою суду від 30 серпня 2013 року
відмовлено вказаному банку у
залученні його до участі в даній справі
в якості третьої особи (а. с. 112-113, т. 2).

Згідно наданого банком - позивачем
розрахунку, внаслідок неналежного
виконання відповідачем зобов'язань за
кредитним договором щодо своєчасного
повернення кредиту та сплати відсотків
за користування грошовими коштами
станом на 08 вересня 2011 року
заборгованість за кредитним договором
становить 63 655,46 грн., яка складається з:
31032,64 грн. - основний борг; 19842,72 грн. -
відсотки; 10340,95 грн. - пеня; 2439,15 грн. -
комісія (т.1, а.с. 6).

Отже, між сторонами виник спір, що
випливає з виконання умов кредитного
договору та договору застави,
укладених між позивачем та
відповідачем, який має борг перед
банком.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Згідно статті 572 ЦК України, в силу
застави, кредитор (заставодержатель)
має право у разі невиконання боржником
(заставодавцем) зобов'язання,
забезпеченого заставою, одержати
задоволення за рахунок заставленного
майна переважно перед іншими
кредиторами цього боржника, якщо інше
не встановлено законом.

Ст. 589 ЦК України передбачає, що у разі
невиконання зобов'язання,
забезпеченого заставою,
заставодержатель набуває право
звернення стягнення на предмет
застави.

За рахунок предмета застави
заставодержатель має право
задовольнити в повному обсязі свою
вимогу, що визначена на момент
фактичного задоволення, включаючи
сплату процентів, неустойки,
відшкодування збитків, завданих
порушенням виконання зобов'язання,
необхідних витрат на утримання
заставленого майна, а також витрат,
понесених у зв'язку із пред'явленням
вимоги, якщо інше не встановлено
договором.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 590 ЦК України,
звернення стягнення на предмет застави
здійснюється за рішенням суду, якщо
інше не встановлено договором або
законом. Заставодержатель набуває
право звернення стягнення на предмет
застави в разі, коли зобов'язання не
буде виконано у встановлений строк
(термін), якщо інше не встановлено
договором або законом.

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі
порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом. Боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання ним грошового
зобов'язання.

Ст. 1054 ЦК України передбачає, що за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти. До
відносин за кредитним договором
застосовуються положення параграфа 1
цієї глави, якщо інше не встановлено
цим параграфом і не випливає із суті
кредитного договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046, ч.1 ст. 1048 ЦК
України, за договором позики одна
сторона (позикодавець) передає у
власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Позикодавець має право на
отримання від позичальника процентів
від суми позики, якщо інше не
встановлено договором або законом.
Розмір і порядок одержання процентів
встановлюються договором або законом.

Ч.1 ст. 1049, ч. 2 ст. 1050 ЦК України
передбачають, що позичальник
зобов'язаний повернути позикодавцеві
позику (грошові кошти у такій самій
сумі або речі, визначені родовими
ознаками, у такій самій кількості
такого самого роду та такої самої
якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором. Якщо договором
встановлений обов'язок позичальника
повернути позику частинами (з
розстроченням), то в разі прострочення
повернення чергової частини
позикодавець має право вимагати
дострокового повернення частини
позики, що залишилася, та сплати
процентів, належних йому відповідно до
статі 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 20 Закону України «Про
заставу» заставодержатель набуває
право звернення стягнення на предмет
застави в разі, якщо в момент настання
терміну виконання зобов'язання,
забезпеченого заставою, воно не буде
виконане, якщо інше не передбачено
законом чи договором. Звернення
стягнення на заставлене майно
здійснюється за рішенням суду або
третейського суду, на підставі
виконавчого напису нотаріуса, якщо
інше не передбачене законом або
договором застави. Реалізація
заставленого майна, на яке звернено
стягнення, провадиться державним
виконавцем на підставі виконавчого
листа суду або наказу господарського
суду, або виконавчого напису нотаріуса
у встановленому порядку, якщо інше не
передбачено цим Законом чи договором.

Згідно зі ст. ст. 22, 24 Закону України
«Про забезпечення вимог кредиторів та
реєстрацію обтяжень» відповідно до
забезпечувального обтяження обтяжувач
має право в разі порушення боржником
забезпеченого обтяженням зобов'язання
або договору, на підставі якого виникло
забезпечувальне обтяження, одержати
задоволення своєї вимоги за рахунок
предмета обтяження в черговості згідно
із встановленим пріоритетом; звернення
стягнення на предмет
забезпечувального обтяження
здійснюється на підставі рішення суду,
виконавчого напису нотаріуса в
порядку, встановленому законом, або в
позасудовому порядку згідно із цим
Законом.

Ч. ч. 2, 3 ст. 25 цього Закону передбачають,
що у разі задоволення судом позову про
звернення стягнення на предмет
забезпечувального обтяження в рішенні
суду зазначаються: загальний розмір
вимог та всі його складові, що
підлягають сплаті обтяжувачу з
вартості предмета забезпечувального
обтяження; опис рухомого майна, за
рахунок якого підлягають задоволенню
вимоги обтяжувача; заходи щодо
забезпечення збереження предмета
забезпечувального обтяження або
передачі його в управління на період до
його реалізації, якщо такі необхідні;
спосіб реалізації предмета
забезпечувального обтяження шляхом
проведення публічних торгів або із
застосуванням однієї з процедур,
передбачених ст. 26 цього Закону;
пріоритет та розмір вимог інших
обтяжувачів, на користь яких
встановлено зареєстроване обтяження,
які підлягають задоволенню з вартості
предмета забезпечувального обтяження;
початкова ціна предмета
забезпечувального обтяження для його
подальшої реалізації на публічних
торгах у порядку виконавчого
провадження.

Якщо інше не передбачено рішенням суду,
реалізація предмета забезпечувального
обтяження проводиться шляхом його
продажу на публічних торгах у порядку,
встановленому законом.

Статтею 26 вказаного Закону визначено,
що обтяжувач має право на власний
розсуд обрати один із таких
позасудових способів звернення
стягнення на предмет
забезпечувального обтяження: передача
рухомого майна, що є предметом
забезпечувального обтяження, у
власність обтяжувача в рахунок
виконання забезпеченого обтяженням
зобов'язання в порядку, встановленому
цим Законом; продаж обтяжувачем
предмета забезпечувального обтяження
шляхом укладення договору
купівлі-продажу з іншою
особою-покупцем або на публічних
торгах; відступлення обтяжувачу права
задоволення забезпеченої обтяженням
вимоги у разі, якщо предметом
забезпечувального обтяження є право
грошової вимоги; переказ обтяжувачу
відповідної грошової суми, у тому числі
в порядку договірного списання, у разі,
якщо предметом забезпечувального
обтяження є гроші або цінні папери;
реалізація заставленого майна на
підставі виконавчого напису нотаріуса.

Отже, актами цивільного законодавства
України надано право сторонам договору
обирати спосіб та порядок врегулювання
спірних питань щодо виконання умов
договору, зокрема, заставодержатель
має право на власний розсуд обрати
спосіб звернення стягнення на предмет
забезпечувального обтяження, у тому
числі і продаж обтяжувачем предмета
забезпечувального обтяження шляхом
укладення договору купівлі-продажу з
іншою особою-покупцем або на публічних
торгах.

Згідно ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд прийшов до вірного висновку про
доведеність позивачем наявності
підстав для звернення стягнення на
предмет застави - автомобіль.

Ч. 1 ст. 651 ЦК України передбачає, що
зміна або розірвання договору
допускається лише за згодою сторін,
якщо інше не встановлено договором або
законом.

Відповідно до вимог вказаної норми
закону, в пункті 2.3.1 кредитного
договору сторони визначили, що банк
має право в односторонньому порядку
переглядати процентну ставку за
користування кредитом при зміні
кон'юнктури грошових ресурсів в
Україні, а саме, зокрема, при зміні
курсу долара США до гривні більше чим
на 10% порівняно з курсом долара до
гривні, встановленого НБУ на момент
укладення даного договору; зміні
облікової ставки НБУ; зміні розміру
відрахувань в страховий резервний фонд
чи зміні середньовиваженої ставки по
кредитах банків України в відповідній
валюті.

При цьому банк направляє позичальнику
письмове повідомлення про зміну
відсоткової ставки за 20 днів до дня
зміни розміру процентної ставки.

5 січня 2009 року ПАТ КБ «ПриватБанк»
прийняв рішення щодо підвищення
процентної ставки клієнтам банку.
Підвищення відсоткової ставки
відбулося з об'єктивних причин,
зазначених у п. 2.3.1 кредитного договору
як підстава в односторонньому порядку
банком переглядати відсоткову ставку
за користування кредитом - у зв'язку зі
зміною кон'юнктури ринку грошових
ресурсів в України: зміни курсу долара
США до гривні, зміни розміру
відрахувань у страховий фонд. Вимоги
договору банком дотримані. 6 січня 2009
року банк направив відповідачу лист у
передбачений договором спосіб (а. с. 65,
67, т.1).

Доказом тому, що позичальник про це
був повідомлений, є реєстр поштових
відправлень банку№1003 від 6 січня 2009
року, а також лист відповідача до банку
з цього питання (а. с. 47, т. 1).

Відповідно до статті 627 ЦК України
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір
є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно із ч. 1 ст. 653 ЦК України в разі
зміни договору зобов'язання сторін
змінюються відповідно до змінених умов
щодо предмета, місця, строків виконання
тощо.

Згідно із ч. 3 ст. 653 ЦК України в разі
зміни договору зобов'язання змінюється
з моменту досягнення домовленості про
зміну договору, якщо інше не
встановлено договором чи не обумовлено
характером його зміни.

Отже, якщо сторони кредитного договору
досягли домовленості з усіх його умов,
у тому числі щодо збільшення банком в
односторонньому порядку процентної
ставки за кредитним договором з
дотриманням певної процедури, то такі
умови повинні виконуватись сторонами з
моменту досягнення домовленості, тобто
з моменту підписання договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції
України закони та інші
нормативно-правові акти не мають
зворотної дії в часі, крім випадків,
коли вони пом'якшують або скасовують
відповідальність особи.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 5 ЦК України акти
цивільного законодавства регулюють
відносини, які виникли з дня набрання
ними чинності; акт цивільного
законодавства не має зворотної дії у
часі, крім випадків, коли він пом'якшує
або скасовує цивільну
відповідальність особи.

За змістом ст. 55 Закону України «Про
банки і банківську діяльність» банкам
забороняється в односторонньому
порядку змінювати умови укладених з
клієнтами договорів, зокрема,
збільшувати розмір процентної ставки
за кредитними договорами або
зменшувати її розмір за договорами
банківського вкладу (крім вкладу на
вимогу), за винятком випадків,
встановлених законом.

10 січня 2009 року набрав чинності Закон
України від 12 грудня 2008 року № 661-VІ,
яким ЦК України доповнено ст. 1056-1, якою
передбачено, що фіксована процентна
ставка є незмінною протягом усього
строку кредитного договору;
установлений договором розмір
фіксованої процентної ставки не може
бути збільшено банком в
односторонньому порядку; умова
договору щодо права банку змінювати
розмір процентів в односторонньому
порядку є нікчемною.

Цей Закон не скасовує й не пом'якшує
цивільної відповідальності особи, а
отже, не має зворотної дії в часі.

Виходячи з змісту вказаних норм закону,
якщо умовами кредитного договору, щодо
яких сторони дійшли згоди під час його
укладення, передбачено право банку в
односторонньому порядку збільшувати
розмір процентної ставки за
користування кредитом у разі настання
певних умов і підстав із додержанням
установленого кредитним договором
механізму збільшення, тобто процедури
повідомлення позичальника про
встановлення нової процентної ставки,
із зазначенням її розміру та дати
початку дії такої ставки, то збільшення
банком розміру процентної ставки за
кредитним договором в односторонньому
порядку є правомірним за умови, що
рішення банку про зміну розміру
процентної ставки було прийняте до
набрання чинності Законом № 661-VІ, яким
ЦК України доповнено ст. 1056-1.

У даній справі рішення банку про
збільшення процентної ставки було
прийнято до набрання чинності Законом
України від 12 грудня 2008 року № 661-VІ,
яким визнано нікчемною умову договору
щодо права банку змінювати розмір
процентів в односторонньому порядку, з
належним повідомленням позичальника в
порядку, передбаченому кредитним
договором. Платежі у новому розмірі
повинні були здійснюватися
відповідачем з 1 лютого 2009 року, коли
почалася реалізація прийнятого
рішення, а тому дії банку щодо
збільшення процентної ставки за
кредитом є правомірними, і є
безпідставними доводи відповідача про
те, що вказані норми закону підлягають
застосуванню до спірних правовідносин.

Аналогічна позиція викладена в
постанові Верховного Суду України від
19 грудня 2012 року № 6-149цс13, яка згідно зі
ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для
судів.

Таким чином, доводи відповідача про
безпідставність підвищення
відсоткової ставки Банку з 14,76% до 25,44%
не свідчать про незаконність судового
рішення.

Крім того, рішенням Ковпаківського
районного суду м. Суми від 14 березня 2013
року відмовлено в задоволенні позову
ОСОБА_3 до ПАТ КБ «Приватбанк» про
визнання недійсними умов кредитного
договору від 14 лютого 2006 року про право
банку в односторонньому порядку
збільшувати відсоткову ставку за
користування кредитом, застосування
подвійної відсоткової ставки та
визначення розміру пені, і підставою
зазначеного позову було, зокрема,
підвищення процентної ставки (а.с.168, т.
2).

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Доводи відповідача про відмову банку
отримати від нього дострокове
погашення кредиту у листопаді 2009 року
є безпідставними, а його звернення до
банку в листопаді 2009 року і січні 2011
року, зокрема, з приводу збільшення
процентної ставки не свідчать про його
готовність погасити кредит в повному
обсязі, оскільки у нього був намір
погасити кредит з врахуванням
попередньої відсоткової ставки за
кредитним договором, а не збільшеної, з
якою він не погоджується і зараз (а. с.
43-44, т.1).

Не погоджуючись з загальною сумою
заборгованості з вищенаведених
підстав, відповідач не спростував
доводів банку про правильність
відображення в розрахунку
заборгованості фактично здійснених
ним платежів та відповідність їх
зарахування на різні види платежів
відповідно до умов кредитного
договору.

Інші доводи скарги відповідача в цій
частині також не спростовують
висновків суду.

В той же час колегія суддів вважає
обгрунтованими доводи скарги
відповідача про наявність підстав для
застосування позовної давності до
вимог про визначення розміру пені, про
що відповідач просив при розгляді
справи в суді першої інстанції і в
апеляційній скарзі.

За положеннями ст. 252 ЦК України строк
визначається роками, місяцями,
тижнями, днями або годинами.

Термін визначається календарною датою
або вказівкою на подію, яка має
неминуче настати.

Згідно ст. ст. 256, 257 ЦК України, позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу; загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно п.1 ч.2 ст. 258 ЦК України позовна
давність в один рік застосовується,
зокрема, до

вимог про стягнення неустойки (штрафу,
пені).

Відповідно до ч. ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України,
перебіг позовної давності починається
від дня, коли особа довідалася або
могла довідатися про порушення свого
права або про особу, яка його порушила;
за зобов'язаннями з визначеним строком
виконання перебіг позовної давності
починається зі спливом строку
виконання.

Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України
позовна давність застосовується судом
лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення ним рішення.
Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови в позові.

Банк звернувся до суду з позовом 13
жовтня 2011 року.

Як вбачається з розрахунку
заборгованості за кредитним договором,
наданого банком, станом на 08 вересня 2011
року заборгованість відповідача по
пені складає 10340,95 грн.

З наданого банком розрахунку
вбачається, що станом на 28 вересня 2010
року сума пені складала 3126,53 гр.

У відповідності до вимог ст. 258 ЦК
України заборгованість відповідача
по пені за один рік становить 10340,95 гр. -
3126,53 гр. = 7214,42 грн.

Таким чином, заборгованість
відповідача, на погашення якої слід
звернути стягнення на предмет застави,
становить 60528,93 грн., яка складається з:
31 032,64 грн. - заборгованість за кредитом;
19 842,72 грн. - заборгованість по процентах
за користування кредитом; 2439,15 грн. -
заборгованість по комісії за
користування кредитом; 7214,42 грн. - пеня.

З огляду на зазначене рішення суду
підлягає зміні в частині визначення
суми заборгованості, на погашення якої
слід звернути стягнення на предмет
застави, в зв'язку зі зменшенням суми
пені до 7214,42 гр., а, отже і загальної суми
заборгованості - до 60528,93 грн.

В зв'язку з цим з відповідача на користь
банку підлягають стягненню не всі
судові витрати, а в зв'язку з тим, що
позов банку підлягає задоволенню на 95 %
(60528,93 гр. : 63655,46 гр.) х 100 %), з відповідача
на користь позивача за розгляд справи
судом першої інстанції підлягають
стягненню судові витрати у вигляді
судового збору в сумі (636,55 гр. + 120 гр.) х
0,95 = 718,72 гр.

Оскільки відповідач сплатив при
оскарженні рішення суду 318, 27 гр., йому
слід повернути 5 % від цієї суми, що
складає 15,91 гр.

Шляхом взаємного заліку на користь
банку з відповідача слід стягнути 718,72
гр. - 15, 91 гр. = 702,81 гр.

Згідно п. п. 3, 4 ч.1, ч. ч. 2, 3 ст. 309 ЦПК
України, підставами для скасування
рішення суду першої інстанції і
ухвалення нового рішення або зміни
рішення є порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права; невідповідність
висновків суду обставинам справи,
норми матеріального права вважаються
порушеними або неправильно
застосованими, якщо застосовано закон,
який не поширюється на ці
правовідносини, або не застосовано
закон, який підлягав застосуванню;
порушення норм процесуального права
можуть бути підставою для скасування
або зміни рішення, якщо це порушення
призвело до неправильного вирішення
справи.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 312-314, 316 ЦПК
України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Заочне рішення Ковпаківського
районного суду м. Суми від 30 серпня 2013
року даній справі змінити.

Викласти перший і другий абзаци
резолютивної частини рішення суду в
слідуючій редакції:

Позовні вимоги публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» задовольнити
частково.

В рахунок погашення заборгованості за
кредитним договором №SUH0АU00100073 від 14
лютого 2006 року в розмірі 60528,93 грн., яка
складається з: 31 032,64 грн. -
заборгованість за кредитом; 19 842,72 грн. -
заборгованість по процентах за
користування кредитом; 2439,15 грн. -
заборгованість по комісії за
користування кредитом; 7214,42 грн. - пеня
за несвоєчасне виконання зобов'язань
за договором, звернути стягнення на
предмет застави, а саме: автомобіль
марки Chevrolet Aveo 1,5 і, рік випуску 2006, тип
ТЗ: легковий седан - В, № кузова/шасі:
НОМЕР_3, реєстраційний номер: НОМЕР_1, що
належить на праві власності боржнику
ОСОБА_3

Стягнути з ОСОБА_3 на користь
публічного акціонерного товариства
комерційний банк «ПриватБанк» судові
витрати в сумі 702,81 гр., а не 636,55 гр. і 120
гр., як зазначено в рішенні суду.

В іншій частині рішення суду залишити
без зміни.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і може бути
оскаржене в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий -

Судді -