АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц /796/2031/2014
Головуючий в суді 1 інстанції -
Доповідач - Ящук Т.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Ящук
Т.І.

суддів
Немировської О.В., Чобіток А.О.

при секретарі
Лужецькій І.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Оболонського районного суду м.
Києва від 21 жовтня 2013 року по справі за
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ
спільного сумісного майна подружжя,

встановила:

В березні 2013 року ОСОБА_3 звернулась до
суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ
спільного сумісного майна подружжя.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що
сторони перебували у зареєстрованому
шлюбі з 12.01.1991 року по 12.07.2011 року. За цей
час ними було набуте спільне майно, а
саме: квартира АДРЕСА_1 та автомобіль
«Фіат», 2008 року випуску. Зазначала, що
на даний час вона позбавлена
можливості користування, володіння та
розпорядження спільним майном,
оскільки відповідач унеможливив
отримання нею доступу до вказаного
майна після розірвання шлюбу.
Пропозиції позивача щодо поділу цього
майна відповідачем відхилені, а тому з
урахуванням уточнень до позову,
позивачка просила визнати за нею
власності на Ѕ частину квартири
АДРЕСА_1 та автомобіля «Фіат» 2008 року
випуску,

здійснити поділ цього майна шляхом
стягнення з відповідача на користь
позивача грошову компенсацію Ѕ
частини ринкової вартості квартири у
розмірі 227 095 грн. та 1/2 вартості
автомобіля у розмірі 40 000 грн.

Рішенням Оболонського
районного суду м. Києва від 21 жовтня 2013
року позов задоволено частково :
визнано спільною сумісною власністю
подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2 квартиру
АДРЕСА_1 та автомобіль «Фіат» д.н.з.
НОМЕР_1.

Визнано за ОСОБА_3 та за ОСОБА_2 право
власності за кожним на Ѕ частину
квартири АДРЕСА_1 та Ѕ частину
автомобіля «Фіат» д.н.з.НОМЕР_1. В іншій
частині позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 3441
грн. судового збору.

Не погоджуючись з рішенням,
відповідач ОСОБА_2 подав апеляційну
скаргу, в якій просить скасувати
рішення суду та ухвалити нове, яким
відмовити в задоволенні позову,
посилаючись на порушення судом першої
інстанції норм матеріального права та
невідповідність висновків суду
обставинам справи. Вказував, що
судом першої інстанції не взято до
уваги посилання відповідача на те, що,
спірна квартира придбавалась за
грошові кошти, які були особистою
власністю відповідача, оскільки були
отримані ним за договором дарування
від своєї матері.

Крім того, спірний автомобіль був
набутий відповідачем після фактичного
припинення шлюбних відносин між
сторонами, під час спільного
проживання відповідача з ОСОБА_4
Вказував, що шлюбні відносини між
сторонами фактично припинились в
листопаді 2007 року та з 24.06.2008 року
відповідач проживав однією сім'єю з
ОСОБА_4, а договір купівлі-продажу
автомобіля було укладено 29.07.2008 року.
Зазначав, що посилання в рішенні на той
факт, що сторони у вересні 2010 року
спільно відпочивали за кордоном не
може підтверджувати факт продовження
шлюбних відносин між позивачем та
відповідачем, оскільки від шлюбу у
сторін є спільна дитина - син, з яким
відповідач має бажання проводити
відпочинок, брати участь в його
вихованні та розвитку, тому
спекулювання фактом спільного
відпочинку відповідача з позивачем і
сином у вересні 2010 року, є намаганням
позивача використати інтереси та
благополуччя дитини у власних
матеріальних інтересах.

В судовому засіданні апелянт та його
представник підтримали апеляційну
скаргу та просили задовольнити;
представник позивача вважала доводи
апеляційної скарги безпідставними та
просила залишити рішення суду першої
інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді Ящук Т.І.,
пояснення осіб, що з'явились в судове
засідання, дослідивши матеріали справи
та обговоривши доводи апеляційної
скарги, колегія суддів дійшла висновку,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
позивач ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_2
перебували у зареєстрованому шлюбі з
12.01.1991 року по 12.07.2011 року.

13.10.2004 року на підставі договору
купівлі-продажу ОСОБА_2 придбав
квартиру АДРЕСА_1, право власності на
яку зареєстроване у Київському
міському БТІ за відповідачем 15.10.2004
року.

29.07.2008 року між відповідачем та ТОВ
«Італмоторс Україна» укладено договір
купівлі-продажу автомобіля «Фіат»,
вартістю 93 750 грн.

20.08.2008 року між ВАТ КБ «Надра», ОСОБА_2 як
позичальником та ОСОБА_3 як поручителем
було укладено договір «Автопакет» про
отримання у кредит коштів на придбання
автомобіля у розмірі 63750 грн., зі
сплатою відсотків за ставкою 17,9% до
16.08.2013 року. Згідно з довідкою ВАТ КБ
«Надра» від 09.09.2010 року кредит
погашений достроково, всі кредитні
зобов'язання перед банком виконані.

Задовольняючи частково позовні
вимоги, визнаючи за кожним із сторін в
порядку поділу майна подружжя право
власності на 1/2 частину квартири
АДРЕСА_1 та 1/ 2 частину автомобіля
«Фіат», д.н. НОМЕР_1, суд першої
інстанції виходив з того, що зазначене
майно придбано у період шлюбу та за
спільні кошти подружжя, а підстав
вважати, що квартира та автомобіль були
куплені за особисті кошти відповідача
ОСОБА_2, судом не встановлено.

Відмовляючи у задоволенні
позову в частині стягнення компенсації
за належну позивачу 1/2 частку майна, суд
першої інстанції виходив з того, що
сторони не дійшли згоди щодо отримання
одним і сплату іншим грошової
компенсації за частку у спільному
майні, вказані кошти на депозит суду не
зараховані, тому суд визнав за
необхідне провести поділ спільного
майна шляхом визнання ідеальних
часток подружжя у майні без його
реального поділу в натурі і залишити
майно у спільній частковій власності
сторін.

Рішення суду в частині відмови у
позові сторонами не оскаржувалось,
обов'язкових підстав для скасування
рішення не вбачається, тому колегія
суддів рішення в цій частині не
перевіряє.

Виходячи з наявних у матеріалах справи
та досліджених судом першої інстанції
доказів, колегія суддів вважає, що
висновки суду першої інстанції щодо
підстав для задоволення позовних
вимог щодо поділу майна подружжя є
законними і обґрунтованими,
відповідають обставинам справи та
положенням матеріального закону.
Обставини, які суд вважав
встановленими, та які мають значення
для вирішення спору, доведені. Норми
матеріального права відповідно до
спірних правовідносин застосовані
правильно.

Доводи апеляційної скарги відповідача
є аналогічними доводам, що викладені у
запереченні на позовну заяву, вони
були предметом розгляду суду першої
інстанції та отримали належну правову
оцінку.

Доводи апеляційної скарги щодо
невідповідності висновків суду
обставинам справи та порушення судом
норм матеріального права не можуть
бути прийняті судом апеляційної
інстанції в якості підстав для
скасування оскаржуваного рішення,
враховуючи наступне.

Відхиляючи заперечення
відповідача щодо придбання квартири за
особисті кошти, які були подаровані
йому матір'ю - ОСОБА_6, суд першої
інстанції проаналізував надані
відповідачем докази, що підтверджують
продаж ОСОБА_6 20.09.2004 року філіалу ТОВ
КБ «Газенергопромбанк» належні їй
акції за ціною 650 000 російських рублів;
проведення ОСОБА_2 20.09.2004 року обміну
готівкових коштів у сумі 647 900 рублів на
кошти в сумі 22 000 доларів США; укладення
відповідачем договору банківського
вкладу 20.09.2004 року на суму 22 000 доларів
США та перерахування 21.09.2004 року за
заявою відповідача грошових коштів в
сумі 21 800 доларів США на рахунок
відповідача у ПАТ «Райффайзен Банк
Аваль», а також зняття 13.10.2004 року
відповідачем із вказаного рахунку
коштів у сумі 21 200 доларів США.

Виходячи із положень ч. 1 ст. 57 СК
України, суд першої інстанції дійшов
висновку, що відповідачем не надано
належних та допустимих доказів щодо
укладення між відповідачем та його
матір'ю договору дарування грошових
коштів, а передача цих коштів
відповідачу не вказує на зворотне.

Такий висновок колегія суддів вважає
правильним, оскільки надані
відповідачем докази не підтверджують,
що кошти, витрачені на придбання
спірної квартири, належали відповідачу
особисто.

Доводи апеляційної скарги
відповідача про те, що за
законодавством Російської Федерації
(ст. 574 ЦК РФ) договір дарування
грошових коштів на суму 650 000 рублів між
матір'ю та ним було укладено в усній
формі - висновків суду не
спростовують, оскільки відповідно до ч.
2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи,
які за законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватись іншими
засобами доказування.

Частиною 5 ст. 718 ЦК України
передбачено, що договір дарування
валютних цінностей на суму, яка
перевищує п'ятдесятикратний розмір
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян, укладається у письмовій
формі і підлягає нотаріальному
посвідченню.

В апеляційній скарзі відповідач
посилається на те, що кошти були
подаровані йому на території
Російської Федерації, а відповідно до
ст. 574 ЦК РФ дарування, яке
супроводжується передачею дарунку,
може здійснюватись в усній формі.

Однак зазначені доводи колегія
суддів вважає безпідставними, оскільки
статтею 161 ЦК РФ передбачено
обов'язковість укладення угод в
простій письмовій формі між
громадянами на суму, що перевищує не
менш ніж в десять раз встановлений
законом мінімальний розмір оплати
праці (на даний період часу в редакції
закону від 07.05.2013 року - десять тисяч
рублів). При цьому ч. 1 ст. 162 ЦК РФ
встановлено, що недотримання простої
письмової форми угоди позбавляє сторін
права у випадку спору посилатись для
підтвердження угоди та її умов на
показання свідків, але не позбавляє їх
права надавати інші письмові та інші
докази.

За таких обставин колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку про те, що
відповідач не надав суду належних
доказів того, що спірна квартира була
придбана за його особисті кошти,
оскільки за відсутності укладеного в
передбаченому законом порядку
договору дарування грошових коштів,
такі кошти за змістом ч. 2 ст. 61 СК
України є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 60 СК України, майно,
набуте подружжям під час шлюбу,
належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини самостійного
заробітку ( доходу) . Вважається, що
кожна річ, набута за час шлюбу, крім
речей індивідуального користування, є
об'єктом спільної сумісної власності
подружжя. Згідно зі ст. 68 СК України,
розірвання шлюбу не припиняє права
спільної сумісної власності на майно,
набуте за час шлюбу.

Доводи апелянта про те, що кредитні
кошти, за які було придбано автомобіль
було виплачено відповідачем за рахунок
спільних коштів з ОСОБА_4, оскільки з
червня 2008 року він проживав з цією
жінкою однією сім'єю та вів спільне
господарство, колегія суддів вважає
необґрунтованими та безпідставними,
оскільки такі доводи зводяться до
переоцінки доказів, у повній мірі
досліджених і покладених в основу
рішення судом першої інстанції .

Відхиляючи аналогічні доводи
відповідача, суд першої інстанції
зазначив, що на момент придбання
спірного автомобіля, повної виплати
грошових коштів, погашення кредитних
зобов'язань, сторони перебували у
зареєстрованому шлюбі. Належних та
допустимих доказів щодо придбання
спірного автомобіля в період окремого
проживання сторін у зв'язку з
припиненням шлюбних відносин, що б
дозволяло відповідно до ч. 6 ст. 57 СК
України, визначити дане майно як
особисту власність відповідача, суду
не надано.

Висновки суду першої інстанції,
зроблені на підставі аналізу наданих
сторонами доказів, колегія суддів
вважає правильними, оскільки письмові
докази щодо укладення кредитного
договору 20 серпня 2008 року, за яким
ОСОБА_3 виступила поручителем свого
чоловіка ОСОБА_2, щодо спільного
відпочинку сторін у вересні 2010 року в
Туреччині, щодо передачі позивачем в
оренду спірної квартири в 2009 році,
отримання позивачем за місцем роботи
матеріальної допомоги на поховання
батька відповідача в 2010 році, в
сукупності з показами допитаних судом
першої інстанції свідків
підтверджують обставини, на які
посилається позивач, про придбання
автомобіля та виконання кредитних
зобов'язань у період спільного
проживання сторін та ведення спільного
господарства.

Доводи апелянта про те, що
відпочинок у Туреччині мав місце лише
тому, що відповідач бажає спілкуватись
та брати участь у вихованні сина,
колегія суддів вважає
необґрунтованими, оскільки з договору
на туристичне обслуговування від 09.09.2010
року вбачається, що туристична подорож
була оформлена на двох осіб - ОСОБА_2 та
ОСОБА_3

Сам по собі факт народження у
травні 2010 року ОСОБА_4 дитини, батьком
якої є відповідач, не спростовує
висновків суду щодо перебування сторін
у шлюбних відносинах у вказаний період
та не має правового значення для
вирішення справи, оскільки спірний
автомобіль було набуто у спільну
власність подружжя сторін у липні 2008
року.

Інші доводи апеляційної скарги
відповідача щодо невідповідності
висновків суду обставинам справи та
порушення судом норм матеріального
права не можуть бути прийняті судом
апеляційної інстанції в якості підстав
для скасування оскаржуваного рішення,
оскільки висновків суду не
спростовують та на їх правильність не
впливають.

Таким чином, судом першої інстанції
було повно та всебічно встановлено
обставини справи, надано вірну оцінку
зібраним доказам, відповідно до
спірних правовідносин правильно
застосовано норми матеріального права
при дотриманні норм процесуального
права, доводи, викладені в апеляційній
скарзі, висновків суду не спростовують,
а тому рішення скасуванню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307-308, 313- 317, 218 ЦПК
України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
відхилити.

Рішення Оболонського районного суду м.
Києва від 21 жовтня 2013 року - залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена
в касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Судді: