У х в а л а

3 лютого 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Лесько А.О.,

суддів: Амеліна В.І.,
Гончара В.П.,

Карпенко С.О., Олійник
А.С.,

розглянувши заяву ОСОБА_3 про перегляд
ухвали Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 15 листопада 2013
року у справі за позовом ОСОБА_3 до
Харківської міської ради,
адміністрації Фрунзенського району
Харківської міської ради про визнання
незаконним та скасування рішення
виконавчого комітету,

в с т а н о в и л а:

Заочним рішенням Фрунзенського
районного суду

м. Харкова від 25 липня 2013 року позов
задоволено.

Визнано незаконним та скасовано
рішення виконавчого комітету
Фрунзенської районної ради народних
депутатів м. Харкова № 219/41 від 2 червня
1981 року щодо згоди на зміну умов
договору від 17 червня 1959 року про
надання у безстрокове користування
ОСОБА_3 земельної ділянки по АДРЕСА_1.

Рішенням апеляційного суду
Харківської області від 16 жовтня 2013
року заочне рішення Фрунзевського
районного суду м. Харкова від 25 липня 2013
року скасовано та ухвалено нове
рішення, яким у задоволенні позову
відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 15 листопада 2013
року відмовлено у відкритті
касаційного провадження за
касаційного скаргою ОСОБА_3 на рішення
апеляційного суду Харківської області
від 16 жовтня 2013 року у справі за позовом
ОСОБА_3 до Харківської міської ради,
адміністрації Фрунзенського району
Харківської міської ради про визнання
незаконним та скасування рішення
виконавчого комітету.

До Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ надійшла заява
ОСОБА_3 про перегляд ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 15 листопада 2013 року з підстав
неоднакового застосування судами
касаційної інстанції одних і тих самих
норм матеріального права, а саме
ст. ст. 15, 16, 1216-1218, 1220, 1268, 1296 ЦК
України та ч. 3 ст. 152 ЗК України, що
потягло ухвалення різних за змістом
судових рішень у подібних
правовідносинах.

Відповідно до ст. 355 ЦПК України заява
про перегляд судових рішень у
цивільних справах може бути подана
виключно з підстав: неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права, що потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах;
встановлення міжнародною судовою
установою, юрисдикція якої визнана
Україною, порушення Україною
міжнародних зобов'язань при вирішенні
справи судом.

Як приклад неоднакового застосування
судами касаційної інстанції
ст. ст. 15, 16, 1216-1218, 1220, 1268, 1296 ЦК України
та ч. 3 ст. 152 ЗК України, що потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах,
заявник наводить ухвалу Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 17 жовтня 2012 року,
постановлену за результатами розгляду
касаційної скарги на рішення
апеляційного суду м. Києва від 6 липня
2012 року, якою справу направлено на
новий розгляду до суду апеляційної
інстанції; ухвалу Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 3 липня 2013 року, постановлену
за результатами розгляду касаційної
скарги на рішення апеляційного суду м.
Севастополя від 21 лютого 2013 року, якою
справу направлено на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції; ухвалу
Верховного Суду України від 5 грудня 2007
року, поставнолену за результатами
розгляду касаційної скарги на ухвалу
апеляційного суду Івано-Франківської
області від 26 березня 2007 року, якою
справу передано до суду апеляційної
інстанції для вирішення питання про
прийняття апеляційної скарги; ухвалу
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 27 лютого 2013 року,
постановлену за результатами розгляду
касаційної скарги на заочне рішення
Ялтинського міського суду Автономної
Республіки Крим від 16 березня 2012 року
та рішення Апеляційного суду
Автономної Республіки Крим від 25
вересня 2012 року, якою справу направлено
на новий розгляд до суду першої
інстанції; ухвалу Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 28 серпня 2013 року,
постановлену за результатами розгляду
касаційної скарги на рішення
Обухівського районного суду Київської
області від 21 лютого 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Київської області
від 25 квітня 2013 року, якою справу
направлено на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Відповідно до п. 7 постанови пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 11 від 30 вересня 2011 року «Про
судову практику застосування ст. ст.
353-360 ЦПК України» постановлення
касаційною інстанцією ухвали про
скасування рішення судів нижчих
інстанцій із передачею справи на новий
розгляд не означає остаточного
вирішення спору у справі й
застосування норм матеріального права
для вирішення спору по суті. Тому на
ухвали Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 17 жовтня 2012
року, 3 липня 2013 року, 27 лютого 2013 року, 28
серпня 2013 року та ухвали Верховного
Суду України від 5 грудня 2007 року не
може здійснюватися посилання на
підтвердження підстави, встановленої
п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України.

Як приклад неоднакового застосування
судами касаційної інстанції
ст. ст. 15, 16, 1216-1218, 1220, 1268, 1296 ЦК України
та ч. 3 ст. 152 ЗК України, що потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах,
заявник наводить ухвалу Верховного
Суду України від 1 лютого 2012 року,
постановлену за результатами розгляду
касаційної скарги на ухвалу
апеляційного суду Вінницької області
від 8 вересня 2009 року та ухвалу
Верховного суду України від 18 грудня 2009
року, якою справу передано до суду
апеляційної інстанції для вирішення
питання про прийняття апеляційної
скарги.

Відповідно до п. 9 постанови пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 11 від 30 вересня 2011 року «Про
судову практику застосування ст. ст.
353-360 ЦПК України» судовими рішеннями,
на які заявник посилається на
підтвердження підстави, передбаченої
п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, можуть бути
рішення: Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ; Вищого
адміністративного суду України; Вищого
господарського суду України; Судової
палати у цивільних справах Верховного
Суду України, ухвалені як судом
касаційної інстанції; апеляційних
судів загальної юрисдикції як судів
касаційної інстанції в цивільних
справах, яким право на перегляд у
касаційному порядку цивільних справ
було надано Законом «Про внесення змін
до Закону України «Про судоустрій
України щодо забезпечення касаційного
розгляду цивільних справ» від 22 лютого
2007 року № 697-У. Зазначений перелік таких
судових рішень є вичерпним. Тому на
ухвалу Верховного Суду України від 1
лютого 2012 року не може здійснюватися
посилання.

Як приклад неоднакового застосування
судами касаційної інстанції
ст. ст. 15, 16, 1216-1218, 1220, 1268, 1296 ЦК
України та ч. 3 ст. 152 ЗК України, що
потягло ухвалення різних за змістом
судових рішень у подібних
правовідносинах, заявник наводить
ухвалу Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 29 травня 2013
року, постановлену за результатами
розгляду касаційної скарги на рішення
Печерського районного суду м. Києва від
13 грудня 2012 року та рішення
апеляційного суду м. Києва від 31 січня
2013 року у справі про відшкодування
шкоди; ухвалу Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 15 травня 2013
року, постановлену за результатами
розгляду касаційної скарги на рішення
апеляційного суду Закарпатської
області від 17 січня 2013 року у справі про
усунення перешкод у праві володіння,
користування та розпорядження жилим
приміщенням; ухвалу Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 1 серпня 2012 року, постановлену
за результатами розгляду касаційної
скарги на рішення Вишгородського
районного суду Київської області від 8
грудня 2011 року та рішення апеляційного
суду Київської області від 6 березня 2012
року у справі про відшкодування
майнової та моральної шкоди,
заподіяної залиттям квартири; ухвалу
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 січня 2013 року, постановлену
за результатами розгляду касаційної
скарги на рішення апеляційного суду
Миколаївської області від 26 серпня 2012
року у справі про усунення перешкод у
користуванні майном.

Відповідно до п. 6 постанови пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ №11 від 30 вересня 2011 року «Про
судову практику застосування ст.ст.
353-360 ЦПК України» під судовими
рішеннями у подібних правовідносинах
слід розуміти такі, де тотожними є
предмет спору, підстави позову, зміст
позовних вимог та встановлені судом
фактичні обставини, а також має місце
однакове матеріально-правове
регулювання спірних правовідносин.

Зміст заяви та додані до неї ухвали
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 29 травня 2013 року, 15 травня 2013
року, 1 серпня 2012 року та 30 січня 2013 року,
на які заявник посилається як на
приклади неоднакового застосування ст.
ст. 15, 16, 1216-1218, 1220, 1268, 1296 ЦК України та ч. 3
ст. 152 ЗК України, містять різні
підстави та зміст позовних вимог і
різні фактичні обставини у порівнянні
з судовим рішенням, про перегляд якого
просить заявник.

За таких обставин колегія судів дійшла
висновку, що заявник не надав різних за
змістом судових рішень, ухвалених
судами касаційної інстанції, за
тотожних предмета спору, підстав
позову, аналогічних обставин і
однакового матеріально-правового
регулювання спірних правовідносин.

Оскільки наведені заявником доводи не
містять ознак, які згідно з вимогами п. 1
ч. 1 ст. 355 ЦПК України є підставами для
перегляду судових рішень, у допуску
справи до провадження Верховного Суду
України слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 355, 360 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

У допуску справи за позовом ОСОБА_3 до
Харківської міської ради,
адміністрації Фрунзенського району
Харківської міської ради про визнання
незаконним та скасування рішення
виконавчого комітету до провадження
Верховного Суду України за заявою
ОСОБА_3 про перегляд ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 15 листопада 2013 року
відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий А.О.Лесько Судді: В.І.Амелін
В.П.Гончар С.О.Карпенко А.С.Олійник