АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї
Н И[1]

05 лютого 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду міста Києва в складі:

головуючого судді: Мазурик О.Ф.,

суддів: Прокопчук Н.О.,
Росік Т.В.,

при секретарі: Мурзі М.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1,
яка діє в інтересах ОСОБА_2,

на рішення Святошинського районного
суду м. Києва від 20 листопада 2013 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_2 про стягнення коштів, -

В С Т А Н О В
И Л А:

12 червня 2013 року позивач звернувся до
Святошинського районного суду м. Києва
з позовом до ОСОБА_2 про стягнення суми
боргу за договорами позики, на
підтвердження яких відповідачем
видано письмові розписки.

В обґрунтування позову зазначив, що 08
травня 2007 року між ним та ОСОБА_2
було укладено договір позики,
відповідно до умов якого ОСОБА_3
позичив відповідачеві 757 500 грн., що
складає 150 000 доларів США за курсом НБУ,
а відповідач зобов'язався повернути
суму боргу до 09.07.2007.

Також 19.06.2009 ОСОБА_2 під розписку
позичив відповідачу 25 000 доларів США,
які той зобов'язався повернути
протягом трьох місяців.

Посилаючись на те, що відповідач своїх
зобов'язань за договорами позики не
виконав та не повернув кошти в
обумовлені строки, просив стягнути з
останнього на його користь суму боргу у
розмірі 1 398 250 грн., 237 143,20 грн. інфляції
та 245 019,36 грн. - 3% річних.

Рішенням Святошинського районного
суду м. Києва від 20 листопада 2013 року
позов задоволено та стягнуто з ОСОБА_2
на користь ОСОБА_3 кошти у розмірі 1 880 412
грн. 56 коп. Вирішено питання про судові
витрати.

Не погоджуючись з вказаним рішенням
суду, відповідач через свого
представника ОСОБА_1 подав апеляційну
скаргу, посилаючись на те, що рішення
суду є незаконним та необґрунтованим,
ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального права.

Як на підставу скасування рішення суду
в апеляційній скарзі зазначив, що
ухвалюючи рішення, судом не в повному
обсязі з'ясовано обставини справи та не
взято до уваги, що позивач звернувся до
суду зі спливом строку позовної
давності, про застосування якої було
заявлено відповідачем, у зв'язку з цим
безпідставно задовольнив позовні
вимоги.

Крім цього, вважає безпідставними
висновки суду щодо поважності причин
пропуску строку позовної давності
позивачем.

Просив рішення Святошинського
районного суду м. Києва від 20 листопада
2013 року скасувати та ухвалити нове
рішення, яким в задоволенні позову
відмовити.

Представник відповідача - ОСОБА_4 в
судовому засіданні апеляційну скаргу
підтримав та просив задовольнити з
підстав наведених в ній.

Представник позивача - ОСОБА_5 в
судовому засіданні просила апеляційну
скаргу відхилити, а рішення залишити
без змін.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді-доповідача, пояснення
представників сторін, перевіривши
доводи апеляційної скарги, законність
та обґрунтованість рішення суду в
межах апеляційного оскарження та
вимог, що заявлялися у суді першої
інстанції, дійшла висновку, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та
підтверджується матеріалами справи, що
08 травня 2007 року між ОСОБА_3 та
ОСОБА_2 було укладено договір позики,
відповідно до умов якого ОСОБА_2
отримав в борг від ОСОБА_3 кошти в
розмірі 757 500 грн., що складає 150 000
доларів США за курсом НБУ зі строком
виплати до 09 липня 2007 року. Як на
підставу забезпечення повернення
боргу ОСОБА_2 передав позивачу
документи про право власності на
квартиру за адресою: АДРЕСА_1 та вказав
в договорі на те, що в разі неповернення
суми боргу право власності
вищезазначену квартиру переходить до
ОСОБА_3 (а.с. 10).

Крім цього, з метою забезпечення
зобов'язань щодо повернення позичених
грошових коштів, ОСОБА_2 була видана
позивачу довіреність, якою він
уповноважив останнього розпоряджатися
квартирою АДРЕСА_2.

19 червня 2009 року між сторонами було
укладено ще один договір позики,
відповідно до умов якого відповідач
отримав у позивача в борг кошти в
розмірі 25 000 доларів США, які
зобов'язався повернути протягом трьох
місяців.

Частиною 1 статті 1049 ЦК України
встановлено, що позичальник
зобов'язаний повернути позикодавцеві
позику (грошові кошти у такій самій
сумі або речі, визначені родовими
ознаками, у такій самій кількості,
такого самого роду та такої самої
якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Як встановлено судом
зобов'язання за договорами позики
відповідач належним чином не виконав
та не повернув коштів.

Колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції в межах доводів позову повно
і всебічно дослідив обставини спору,
ретельно дослідив суму боргу,
правильно визначив юридичну природу
спірних правовідносин і закон, який їх
регулює і у відповідності з вимогами
закону прийшов до вірного висновку, що
відповідач не виконав своїх
зобов'язань за договорами позики, що
призвело до порушення прав позивача.

Судова колегія також погоджується з
висновком суду щодо наявності правових
підстав для задоволення позовних вимог
про стягнення з відповідача трьох
відсотків річних та інфляційних втрат,
оскільки такі вимоги відповідають
положенням ст.ст. 625, 1050 ЦК України.

Колегія суддів відхиляє доводи
апеляційної скарги, що судом першої
інстанції безпідставно задоволено
позовні вимоги за наявності заяви
відповідача про застосування строків
позовної давності, враховуючи
наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки
(ст. 257 ЦК України).

Частиною 1 статті 268 ЦК України
визначено вимоги, на які позовна
давність не поширюється.

Проте, зазначений у ч. 1 ст. 268 ЦК України
перелік вимог, на які не поширюється
позовна давність, не є вичерпним,
законом може бути передбачено й інші
вимоги, на які позовна давність не
поширюється (ч. 2 ст. 268 ЦК України).

При встановленні цього переліку
законодавець виходить зі специфіки
певних правовідносин, оскільки
предметом захисту тут, як правило, є
право не обмежене в часі.

Так, як встановлено судом та не
заперечується сторонами у справі
ОСОБА_2 взяв у ОСОБА_3 грошові кошти в
борг та в забезпечення виконання
зобов'язання перед позивачем надав
останньому документи про право
власності на квартиру АДРЕСА_1 та видав
довіреність з правом продажу вказаної
квартири.

Разом з цим, рішенням Печерського
районного суду м. Києва від 18 листопада
2009 року за ОСОБА_2 визнано право
власності на реконструйовану квартиру
АДРЕСА_2 загальною площею 122,1 кв.м.,
житловою площею 69,1 кв.м.

На підставі судового рішення відбулася
зміна в номері будинку з «АДРЕСА_1» на
«АДРЕСА_2».

Беручи до уваги те, що ОСОБА_2 здійснив
реконструкцію квартири та визнав право
власності на неї, ОСОБА_3 втратив своє
право забезпечення виконання
зобов'язання щодо повернення йому
відповідачем боргу.

Колегія суддів відхиляє доводи
апеляційної скарги про
безпідставність висновків суду щодо
поважності пропуску позовної давності,
оскільки такі висновки обґрунтовані,
викладені в мотивувальній частині
рішення та відповідають нормам
матеріального права.

Відтак, у суду першої інстанції були
відсутні підстави для задоволення
заяви про застосування строків
позовної давності та відмови в
задоволенні позову з цих підстав.

Інші доводи апеляційної скарги
висновків суду не спростовують і не
дають підстав вважати, що судом
допущено порушення норм матеріального
чи процесуального права, які призвели
або могли призвести до неправильного
вирішення спору.

Ураховуючи викладене, судова колегія
вважає, що суд першої інстанції повно
та всебічно з'ясувавши обставини, на
які посилались сторони як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених доказами, дослідженими в
судовому засіданні, оцінивши їх
належність, допустимість,
достовірність, а також достатність і
взаємний зв'язок у їх сукупності,
застосувавши відповідні норми
матеріального права, дійшов вірного
висновку про те, що ОСОБА_2 не повернув
грошові кошти за договором позики, що
призвело до порушення прав ОСОБА_3, про
що ухвалив відповідне рішення.

Згідно ч. 1 ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія
суддів дійшла висновку про відхилення
апеляційної скарги та залишити рішення
суду першої інстанції без змін як таке,
що є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 307, 308, 313-315, 317, 319,
325, 327 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л
А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, яка діє в
інтересах ОСОБА_2, - відхилити.

Рішення Святошинського районного суду
м. Києва від 20 листопада 2013 року -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена
протягом двадцяти днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ шляхом подачі касаційної скарги
безпосередньо до цього суду.

Головуючий:

Судді:

Справа № 759/9019/13-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/1664/2014

Головуючий у суді першої інстанції:
Лук'яненко Л.М.

Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Мазурик О.Ф.