Головуючий суду 1 інстанції -
Доповідач - Коновалова В.А.
Справа № 2-365/12
Провадження № 22ц/782/5052/13
РІШЕННЯ

Іменем України

03 лютого 2014 року
м. Луганськ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Луганської області у складі:

головуючого - Коновалової В.А.,

суддів -Ступіної Я.Ю., Темнікової В.І.

при секретарі: Скоробогатовій Ю.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі судових засідань
апеляційного суду Луганської області
справу

за апеляційними скаргами ОСОБА_2,
ОСОБА_3

на рішення Жовтневого районного суду м.
Луганська від 21 лютого 2013 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договорів
дарування та біржової угоди
купівлі-продажу автомобіля недійсними,
третя особа - приватний нотаріус
Луганського міського нотаріального
округу ОСОБА_5, -

в с т а н о
в и л а:

У січні 2010 року позивачка звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про
визнання договорів дарування та
біржової угоди купівлі-продажу
автомобіля недійсними, в обґрунтування
якого вказала, що рішенням Жовтневого
районного суду м. Луганська від 24.09.2009
року з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4
стягнуто суму боргу, інфляційні
витрати та 3 % річних у загальному
розмірі 726003,81 грн. В рамках зазначеної
справи ухвалами Жовтневого районного
суду м. Луганська від 26.05.2008 року та
05.06.2008 року був накладений арешт на
майно відповідача ОСОБА_3, а саме:
автомобіль марки «Volkswagen» LT35, державний
номер НОМЕР_1, автомобіль марки «Volkswagen»
70X02A, державний номер НОМЕР_2, автомобіль
марки «Тоуotа lаndсruiser», державний номер
НОМЕР_3, квартиру АДРЕСА_2. Ухвалою
апеляційного суду Луганської області
від 27.08.2008 року були скасовані ухвали
суду щодо накладення арешту.

04.09.2008 року ухвалою Жовтневого
районного суду м. Луганська знов був
накладений арешт на вказане вище майно.

03.09.2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3
укладений договір дарування квартири
АДРЕСА_2. Позивачка вважає цей договір
таким, що підлягає визнанню недійсним
як фіктивний, оскільки він вчинений на
день раніше ухвали суду про накладення
арешту на майно, а тому був спрямований
не настання реальних правових
наслідків, а на ухилення від виконання
рішення суду про стягнення боргу.

Також, 19.05.2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2
укладений договір купівлі - продажу
автомобіля марки «Тоуotа lаndсruiser»,
державний номер НОМЕР_3, який
направлений на ухилення від виконання
цивільних зобов'язань.

На теперішній час у відповідача ОСОБА_3
не вистачає майна для виконання
рішення суду від 24.09.2009 року, оскільки
відповідачі уклали фіктивні правочини
без реальних правових наслідків та
реального волевиявлення сторін.

Позивачка зазначила, що після
укладення договору дарування квартири,
ОСОБА_3 нікуди з неї не виїзжав, мешкав в
ній, а після укладення договору купівлі
- продажу автомобілю у 2009 році,
користувався ним аж до 2012 року.

Під час судового розгляду позивачка
уточнила позовні вимоги та просила суд
визнати недійсним як фіктивний
правочин дарування квартири за
адресою: АДРЕСА_2, укладений 04.09.2008 року
між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, застосувавши
принцип реституції, повернувши сторони
у становище, що існувало до порушення;
визнати недійсним як фіктивний
правочин купівлі-продажу автомобіля
марки «Тоуotа lаndсruiser», державний номер
НОМЕР_3, укладений 19.05.2009 року між ОСОБА_2
та ОСОБА_3, застосувавши принцип
реституції, повернувши сторони у
становище, що існувало до порушення.

Рішенням Жовтневого районного суду м.
Луганська від 21 лютого 2013 року позов
ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання
договорів дарування та біржової угоди
купівлі-продажу автомобіля недійсними
задоволено. Суд визнав договір
купівлі-продажу транспортного засобу
марки «ТоуоСа Ьапсісгиізег» № 010594 від
19 травня 2009 року, укладений між ОСОБА_3
та ОСОБА_2 на товарній біржі
«Слов'янська», недійсним внаслідок
його фіктивності; визнав договір
дарування квартири АДРЕСА_2, укладений
03.09.2008 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2,
посвідчений приватним нотаріусом
Луганського міського нотаріального
округу ОСОБА_5, реєстровий номер 2120,
недійсним внаслідок його фіктивності.
Вирішено питання про судові витрати.

Рішенням апеляційного суду Луганської
області від 21 травня 2013 року рішення
Жовтневого районного суду м. Луганська
від 21 лютого 2013 року скасовано та
постановлено нове рішення, яким у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до
ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договорів
дарування та біржової угоди
купівлі-продажу автомобіля недійсними
відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 30 жовтня 2013 року
рішення апеляційного суду Луганської
області від 21 травня 2013 року скасовано,
справу передану на новий розгляд до
апеляційного суду.

В апеляційних скаргах ОСОБА_2, ОСОБА_3
просять рішення Жовтневого районного
суду м. Луганська від 21 лютого 2013 року
скасувати та ухвалити нове рішення про
відмову у задоволені позовних вимог,
посилаючись на неповне з'ясування
обставин справи, що мають значення для
справи, невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушенням судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права.

В судовому засіданні позивач
апеляційні скарги не визнала.

Інші учасники процесу в судове
засідання не з'явилися, про час і місце
повідомлені належним чином і в
установленому законом порядку.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення позивача, дослідивши
матеріали справи, перевіривши
законність й обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги, обговоривши доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
апеляційного суду приходить до
наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених такими
доказами, які були досліджені у
судовому засіданні.

В ч. 1 статті 303 ЦПК України зазначено, що
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
кодексу. В межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та осіб, які
беруть участь у справі.

Згідно із ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Задовольняючи позовні вимоги позивача,
суд першої інстанції виходив з того, що
ОСОБА_3 достовірно знаючи про наявність
позову ОСОБА_4 до нього про стягнення
суми боргу за договором позики,
неодноразове накладення арешту судом
на вказане майно, одразу після
скасування чергової ухвали суду першої
інстанції у термінові строки укладав
оспорювані договори з ОСОБА_2, яка є
його донькою і на той час проживала з
ним однією сім'єю, та після укладення
цих договорів ОСОБА_3 продовжував
відкрито володіти та користуватися
квартирою і автомобілем, тому дійшов
висновку, що спірні угоди підлягають
визнанню недійсними внаслідок їх
фіктивності, оскільки вчинені без
наміру створення правових наслідків.

Проаналізувавши встановлені судом
першої інстанції обставини по справі
та матеріали справи у їх сукупності
апеляційний суд вважає, що до такого
висновку суд дійшов помилково,
виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 119 ЦПК України
підставами позову, є обставини, якими
позивач обґрунтовує вимоги.

При вирішенні справи суд враховує
підставу та зміст позовних вимог
викладених в позовній заяві.

Із тексту позовної заяви зі
збільшеними позовними вимогами
вбачається, що підставою для звернення
до суду позивачки з позовом було те, що
укладені відповідачами 03.09.2008 року
договір дарування квартири,
розташованої за адресою: АДРЕСА_2 та
19.05.2009 року договір купівлі-продажу
автомобіля «Тоуotа lаndсruiser», 2007 року
випуску, спрямовані, як вважає позивач,
не на настання реальних правових
наслідків, а на ухилення від виконання
рішення суду, тому спірні договори є
фіктивними і підлягають визнанню
недійсними.

Отже, предметом позову є визнання
недійсними у зв'язку з їх фіктивністю
договір дарування квартири,
розташованої за адресою: АДРЕСА_2 та
договір купівлі-продажу автомобіля
«Тоуotа lаndсruiser», 2007 року випуску з
підстав того, що вчинені без наміру
створення правових наслідків.

У відповідності до ч. 1 ст. 717 ЦК України
за договором дарування одна сторона
(дарувальник) передає або
зобов'язується передати в майбутньому
другій стороні (обдаровуваному)
безоплатно майно (дарунок) у власність.

В ч.ч. 1,4 ст. 722 ЦК України передбачено, що
право власності обдаровуваного на
дарунок виникає з моменту його
прийняття. Прийняття обдаровуваним
документів, які посвідчують право
власності на річ, інших документів, які
посвідчують належність дарувальникові
предмета договору, або символів речі
(ключів, макетів тощо) є прийняттям
дарунку.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Згідно зі ст. 234 ЦК фіктивним є правочин,
який вчинено без наміру створення
правових наслідків, що зумовлювалися
цим правочином. Фіктивний правочин
визнається судом недійсним.

В пункті 24 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» № 9
від 06.11.2009 року зазначено, що для
визнання правочину фіктивним
необхідно встановити наявність умислу
всіх сторін правочину. Необхідно
враховувати, що саме по собі
невиконання правочину сторонами не
означає, що укладено фіктивний
правочин. Якщо сторонами не вчинено
будь-яких дій на виконання такого
правочину, суд ухвалює рішення про
визнання правочину недійсним без
застосування будь-яких наслідків. У
разі якщо на виконання правочину було
передано майно, такий правочин не може
бути кваліфікований як фіктивний.

Виходячи із системного аналізу
зазначених норм права, фіктивний
правочин характеризується тим, що
сторони вчиняють такий правочин лише
для виду, знаючи заздалегідь, що він не
буде виконаний. При вчиненні
фіктивного правочину сторони мають
інші цілі, ніж ті, що передбачені
правочином. Фіктивним може бути
визнаний будь-який правочин, якщо він
не має на меті встановлення правових
наслідків, незалежно від того, в якій
формі він вчинений, у тому числі у разі
його реєстрації. У зв'язку з цим
позивач, який звертається із вимогою
про визнання правочину фіктивним, має
довести відсутність в учасників
правочину наміру створити юридичні
наслідки. Також для визнання правочину
фіктивним ознака вчинення його лише
для вигляду має бути властива діям обох
сторін правочину.

У фіктивних правочинах внутрішня воля
сторін не відповідає зовнішньому її
прояву, тобто сторони, укладаючи його,
знають заздалегідь, що він не буде
виконаний. Такий правочин завжди
укладається умисно. Ознака фіктивності
повинна бути властива діям обох сторін
правочину.

З матеріалів справи вбачається, що
рішенням Жовтневого районного суду м.
Луганська від 24.09.2009 року, залишеним без
змін ухвалою апеляційного суду
Луганської області від 07.12.2009 року, з
ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 стягнуто суму
боргу, інфляційні витрати та 3 % річних у
загальному розмірі 726003,81 грн.

Ухвалою Верховного Суду України від
22.12.2010 року рішення Жовтневого
районного суду м. Луганська від 24.09.2009
року та ухвала апеляційного суду
Луганської області від 07.12.2009 року були
скасовані, справу передано на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Жовтневого районного суду м.
Луганська від 30.03.2012 року з ОСОБА_3 на
користь ОСОБА_4 стягнуто грошові кошти
за договором позики від 01.02.2008 року в
сумі 714110 грн. 65 коп., 3% від простроченої
суми за порушення грошового
зобов'язання за договором позики від
01.02.2008 року за період з 26.05.2008 року по
15.06.2011 року - 63200 грн. 52 коп., судові
витрати у сумі 2630,48 грн., а всього - 779941,65
грн. У задоволенні інших позовних вимог
відмовлено за необґрунтованістю.

Рішенням апеляційного суду Луганської
області від 02.07.2012 року, яке залишено
без змін ухвалою Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних від
09.11.2012 року, рішення Жовтневого райсуду
м. Луганська від 30.03.2012 року змінено,
збільшено розмір стягнення з ОСОБА_3 на
користь ОСОБА_4 грошових коштів з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь період прострочення
грошового зобов'язання до 956287,33 грн. В
іншій частині рішення залишено без
змін.

В ході розгляду зазначеної вище справи
ухвалами Жовтневого районного суду м.
Луганська від 26.05.2008 року та від 05.06.2008
року був накладений арешт на майно, що
належить на праві приватної власності
ОСОБА_3 та знаходиться за місцем його
проживання та арешт на автомобіль
марки «Тоуotа lаndсruiser», державний номер
НОМЕР_3, квартиру АДРЕСА_2. Ухвалою
апеляційного суду Луганської області
від 27.08.2008 року вказані ухвали суду
скасовані, арешт з вказаного майна
знятий.

Судом встановлено, що 03.09.2008 року між
ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений договір
дарування квартири, розташованої за
адресою: АДРЕСА_2, який посвідчений
приватним нотаріусом Луганського
міського нотаріального округу ОСОБА_5,
реєстровий номер 2120.

Згідно даних витягу з Єдиного реєстру
заборон відчуження об'єктів нерухомого
майна, на момент укладення договору
дарування, квартира, розташована за
адресою: АДРЕСА_2 під арештом чи
забороною відчуження не перебувала.

03.09.2008 року МКП БТІ за ОСОБА_2, на
підставі її заяви, зареєстровано право
власності на квартиру за адресою:
АДРЕСА_2, та видано Витяг з Реєстру прав
власності на нерухому майно №20104507.

Після реєстрації шлюбу 05.05.2012 року з
ОСОБА_8, ОСОБА_2 отримала прізвище
чоловіка «ОСОБА_2».

Згідно довідки ТСК «Обувщик» від 21.08.2012
року № 1363 ОСОБА_2 проживає за адресою:
АДРЕСА_2 з 05.06.2007 року по теперішній час
є власником квартири та оплачує
квартплату.

Зазначені вище обставини свідчать про
те, що ОСОБА_3 уклавши з ОСОБА_2 договір
дарування квартири вчинив реальний
правочин, відповідно до якого ОСОБА_3
подарував, а ОСОБА_2 прийняла у дар
нерухоме майно - спірну квартиру, яка на
момент вчинення договору під забороною
чи арештом не перебувала, тому такий
правочин не може бути визнаний
фіктивним. Факт прийняття дарунку
підтверджується витягом про державну
реєстрацію прав власності на нерухоме
майно від 03.09.2008 року, проживанням
ОСОБА_2 у вказаній квартирі та сплата
нею комунальних послуг. Таким чином,
оформлення права власності
обдарованим свідчить про реальність
укладеного правочину, тому відсутні
підстави для визнання недійсним цього
договору у зв'язку із його фіктивністю.

Позивачем доказів того, що в момент
вчинення договору дарування квартири у
сторін договору були відсутні наміри
створити юридичні наслідки та в діях
обох сторін договору була присутня
ознака фіктивності, суду не надано.

Як вбачається із матеріалів справи, на
час укладення 03.09.2008 року договору
дарування квартири, справа за позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення суми
боргу знаходилася на розгляді в
Жовтневому районному суді м. Луганська
і остаточного рішення по справі
прийнято не було. Рішення Жовтневого
районного суду про стягнення боргу
ухвалено значно пізніше оскаржуваного
договору дарування квартири.

Крім того, наявність на розгляді в суді
справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про
стягнення суми боргу, саме по собі не
впливає на визначення фіктивності
договору з ОСОБА_2 і не може бути
перешкодою для реалізації власником
правомочностей щодо своєї власності.

Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст
договору становлять умови (пункти),
визначені на розсуд сторін і погоджені
ними, та умови, які є обов'язковими
відповідно до актів цивільного
законодавства.

Статтею 632 ЦК України передбачено, що
ціна в договорі встановлюється за
домовленістю сторін.

За положеннями ст. 655 ЦК України
за договором купівлі-продажу одна
сторона (продавець) передає або
зобов'язується передати майно (товар)
у власність другій стороні (покупцеві),
а покупець приймає або зобов'язується
прийняти майно (товар) і сплатити за
нього певну грошову суму.

Наявності наміру сторін
передати право власності іншій особі з
незаконною ціллю не може вважатись
відсутністю у учасників правочину
наміру створити зазначені у ст. 655 ЦК
України юридичні наслідки спірного
договору.

Судом встановлено, що 19.05.2009 року на
товарній біржі «Слов'янська» між
продавцем ОСОБА_3 та покупцем ОСОБА_2
було укладено договір купівлі - продажу
№ 010594 автомобіля «Тоуotа lаndсruiser», 2007
року випуску, за ціною 800 грн.

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію
транспортного засобу право власності
ОСОБА_2 на автомобіль марки «Тоуotа
lаndсruiser», 2007 року випуску, державний
номер НОМЕР_4, зареєстровано у ВРЕР м.
Луганська 19.05.2009 року на підставі
біржової угоди від 19.05.2009 року. В цьому
свідоцтві наявна відмітка, що право
керування вказаним транспортним
засобом мають ОСОБА_3 та ОСОБА_9, яка є
дружиною останнього.

Отже, укладення договору
купівлі-продажу автомобіля відповідно
до вимог законодавства, свідчить про
реальність укладеного договору, тому
відсутні підстави для визнання
недійсним цього договору у зв'язку із
його фіктивністю. Договір
купівлі-продажу автомобіля марки
«Тоуotа lаndсruiser» укладений
відповідачами раніше ніж ухвалено
судом рішення у справі за позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення суми
боргу.

За таких обставин, у суду
першої інстанції не було підстав для
висновків про те, що у учасників
договорів були відсутні наміри
створити юридичні наслідки договорів,
оскільки не відповідають фактичним
обставинам справи.

Посилання позивача, як на
підтвердження фіктивності вказаних
договорів на те, що відповідач ОСОБА_3
після укладення договору дарування
квартири продовжував в ній проживати
та користуватися автомобілем марки
«Тоуotа lаndсruiser», після укладення
договору купівлі-продажу не заслуговує
на увагу, оскільки ОСОБА_2, як власник,
має право вільно володіти
користуватися та розпоряджатися
майном та має право довіряти
використання автомобілем будь-якій
особі, а також має право дозволити
будь-кому проживати у належній їй
квартирі. Отже сам факт проживання
ОСОБА_3 у спірній квартирі та
користування автомобілем після
переходу права власності до ОСОБА_2 не
є підтвердженням того, що між сторонами
укладено фіктивний правочин.

Посилання позивача на те, що правочин
відбувся на день пізніше ухвали
Жовтневого районного суду м. Луганська
від 04.09.2009 року у справі за позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення суми
боргу, якою накладено арешт на квартиру
АДРЕСА_2 та автомобіль марки «Тоуotа
lаndсruiser» не заслуговують на увагу,
оскільки в матеріалах справи така
ухвала відсутня. Крім того, договір
дарування квартири, розташованої за
адресою: АДРЕСА_2, укладено
відповідачами 03.09.2008 року.

Посилання позивача на те, що правочини
відбулися в період дії ухвали
Жовтневого районного суду м. Луганська
від 04.09.2008 року, якою накладено арешт на
автомобіль марки «Тоуotа lаndсruiser» та
квартиру АДРЕСА_2 не відповідають
матеріалам справи, оскільки ухвалою
Жовтневого районного суду м. Луганська
від 04.09.2008 року у задоволенні заяви
представника позивача про
забезпечення позову відмовлено.

Крім того, як вбачається із матеріалів
справи, договір дарування квартири від
03.09.2008 року та договір купівлі-продажу
автомобіля від 19.05.2009 року укладені
відповідачами раніше ніж ухвалено
судом рішення у справі за позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення суми
боргу, тому підстав для визнання того,
що зазначені вище правочини вчинені із
порушенням публічного порядку не
вбачається. А наявність самої справи в
суді та видача виконавчого листа від
26.01.2010 року на підставі рішення суду не
є достатньою правовою підставою для
застосування статті 228 ЦК України,
оскільки він виданий на виконання
рішення, яке ухвалене судом після
вчинення зазначених вище правочинів.

Проаналізувавши обставини справи,
апеляційний суд вважає, що рішення суду
підлягає скасуванню відповідно до ст.
309 ЦПК України з ухваленням нового
рішення, яким у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про
визнання договору дарування квартири
та біржової угоди купівлі-продажу
автомобіля недійсними як фіктивними
відмовити за необґрунтованістю.

Керуючись ст.ст. 303,309,319 ЦПК України,
колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційні скарги ОСОБА_2, ОСОБА_3
задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м.
Луганська від 21 лютого 2013 року
скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позовних вимог
ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання
договору дарування квартири та
біржової угоди купівлі-продажу
автомобіля недійсними як фіктивними
відмовити за необґрунтованістю.

Рішення суду набирає законної
сили негайно після його проголошення,
але може бути оскаржене безпосередньо
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів після його проголошення у
касаційному порядку.

Головуючий :

Судді: