Справа №173/272/13-ц
Провадження №2/173/82/2014
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2014 р. м. Верхньодніпровськ

Верхньодніпровський районний суд
Дніпропетровської області в складі

головуючого - судді Шевченко О.Ю.

при секретарі судового засідання -
Демяненко С.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщені суду цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3, третя особи, які не заявляють
самостійних вимог щодо предмету спору:
Дніпровська селищна рада
Верхньодніпровського району
Дніпропетровської області, приватний
нотаріус ОСОБА_4, про визнання заповіту
недійсним,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до
Верхньодніпровського районного суду
Дніпропетровської області з позовом до
ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання заповіту
недійсним. В обґрунтування позовної
заяви зазначено, що ІНФОРМАЦІЯ_4 помер
його батько - ОСОБА_5. Позивач вважає
себе єдиним спадкоємцем після смерті
батька. За життя, 22 листопада 2010 року,
секретарем Дніпровської селищної ради
Верхньодніпровського району
Дніпропетровської області було
посвідчено заповіт від імені його
батька, ОСОБА_5, в якому зазначено, що на
випадок своєї смерті він робить
розпорядження, яким його майно, де б
воно не знаходилось та з чого не
складалося він заповідає ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 в рівних долях, які 17 грудня 2012
року звернулися із заявою до
приватного нотаріуса
Верхньодніпровського нотаріального
округу Дніпропетровської області про
прийняття спадщини за заповітом після
смерті батька. Позивач вважає даний
заповіт незаконним, оскільки останні
роки життя батько був психічно хворим,
страждав церебральним атеросклерозом
з галюцинаторними включеннями,
ішемишечною хворобою серця,
кардіосклерозом постінфарктним,
дифузним кардіосклерозом,
лівосторонній гідроторакс, сліпота на
обидва ока, був роздратованим, іноді не
розумів свої дії та не керував ними,
поведінка була неадекватною у зв'язку з
чим з 20 травня до 3 червня 2011 року він
знаходився на стаціонарному лікуванні
у відділені Верхньодніпровської ЦРЛ, а
тому його волевиявлення не було
вільним та не відповідало його волі.
Окрім того, зазначає позивач, у
дублікаті заповіту відсутній підпис
батька. Зазначені обставини свідчать
про грубе порушення положень
Цивільного кодексу України. У зв'язку з
чим позивач просив суд визнати
недійсним заповіт від 22 листопада 2010
року від імені ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, на
користь ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в рівних
долях, посвідченого секретарем
Дніпровської селищної ради
Верхньодніпровського району
Дніпропетровської області Ступник Т.М.
та зареєстрованого в реєстрі за № 212.

В судовому засіданні позивач та
його представник підтримали позов та
просили суд задовольнити позовні
вимоги. Позивач суду пояснив, що після
смерті брата в 2009 році у його батька
була неадекватна поведінка, зокрема
вона полягала в тому, що він виганяв
його з будинку. З 2010 року та до своєї
смерті батько жив разом з ОСОБА_2.
Представник позивача вважає, що
волевиявлення заповідача не
відповідало його волі, оскільки він
через свій хворий стан заповів все
своє майно зовсім стороннім людям та
через сліпоту не міг прочитати зміст
заповіту.

Відповідач, ОСОБА_2, позов не
визнала, проти задоволення позовних
вимог заперечувала. Суду пояснила, що
знала ОСОБА_5 дуже давно ще по роботі,
проте довгий час вони не бачились та не
спілкувались. Одного разу побачилася з
ОСОБА_5 на кладовищі. Він приходив на
могилу свого сина. Після чого стали з
ним спілкуватися. В червні 2010 році він
потрапив до лікарні з інфарктом. Вона
їздила до нього в лікарню і з лікарні
його забирав син, проте ОСОБА_5 не
погодився поїхати з ним та залишився в
своєму будинку, оскільки вважав, що син
буде забирати в нього гроші. Весь час
вона до нього приходила, купувала
продукти, ліки. В серпні 2010 року ОСОБА_5
знов потрапив до лікарні і в цей раз син
вже не приїжджав жодного разу. Після
цього з вересня 2010 року ОСОБА_5 жив
разом з нею. За весь цей час син жодного
разу не купував продуктів та не
навідував його. Через це ОСОБА_5 на сина
дуже ображався. Все заповідач розумів
нормально до самої смерті. Ще коли вона
забирала з лікарні, він сказав, що хоче
їй подякувати, за те що вона допомагала
йому просто так. Він був самотньою
кинутою людиною і тому вона йому
по-людськи допомагала. Відповідач
також зауважила, що ОСОБА_5 сам
отримував пенсію, ходив сам в магазин,
себе самостійно обслуговував, готував
їжу.

Представник відповідача позов не
визнав, проти задоволення позовних
вимог заперечував та вважав позовні
вимоги необґрунтованими, оскільки не
доведено, що в силу свого стану здоров'я
волевиявлення заповідача під час
складання заповіту не було вільним і не
відповідало його волі. Зауважив, що
декілька років до смерті заповідача
його син, позивач, з батьком не
спілкувався і ОСОБА_5 останні роки
перед смертю жив разом з ОСОБА_2.

Відповідач, ОСОБА_3, позов не
визнав, проти задоволення позовних
вимог заперечував. Суду пояснив, що
знав померлого давно, він в нього
працював. Після смерті сина ОСОБА_8,
почав ходити до нього частіше. В ОСОБА_5
з сином ОСОБА_1 вже давно був розлад у
відносинах. До самої смерті ОСОБА_5 вів
себе нормально та адекватно. ОСОБА_5 сам
запропонував укласти заповіт на його
ім'я. Для складання заповіту він привіз
ОСОБА_5 до селищної ради і там його
зустріла секретар селищної ради.

Представник третьої особи,
секретар Дніпровської селищної ради
Верхньодніпровського району
Дніпропетровської області Ступник
Тетяна Миколаївна, суду пояснила, що до
неї звернувся ОСОБА_5 з метою складання
заповіту. Він назвав прізвища та імена
відповідачів, як осіб, яким він хоче
заповідати все своє майно. Заповіт було
складено з його слів та прочитано
вголос заповідачу. ОСОБА_5 особисто
підписав його. Секретар селищної ради
роз'яснила заповідачу наслідки
складання заповіту, уточнила яке саме
майно він хоче заповісти та кому.
ОСОБА_5 вів себе адекватно, будь-яких
вад в нього вона не помітила і він
особисто не просив її викликати
сторонніх осіб для посвідчення
заповіту. Вона не має права запрошувати
будь-кого особисто для складання та
посвідчення заповіту. Також зауважила,
що відомості про заповіт було внесено
до спадкового реєстру. У зв'язку з чим,
представник третьої особи, вважає, що
заповіт відповідає за формою та за
змістом вимогам закону.

Третя особа, приватний нотаріус,
ОСОБА_4, суду пояснила, що до неї
звернулися відповідачі з метою
оформлення спадкових прав. Заповіт
було перевірено на відповідність
вимогам закону, перевірено його
реєстрацію в спадковому реєстрі.
Спадкоємцями також було надано
свідоцтво про смерть, тобто було надано
всі документи необхідні для оформлення
спадкових прав.

Суд, вислухавши пояснення осіб,
які брали участь у справі, допитавши
свідків, дослідивши письмові докази у
справі та оцінивши їх у сукупності,
приходить до наступних висновків.

З огляду на підстави та предмет
позову ОСОБА_1 предметом доказування в
даній справі є встановлення того, що
волевиявлення заповідача, ОСОБА_5, під
час складання заповіту 22 листопада 2010
року не було вільним та не відповідало
його волі, як підстава для визнання
заповіту недійсним у відповідності до
ч. 2 ст. 1257 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 1233 Цивільного
кодексу України заповітом є особисте
розпорядження фізичної особи на
випадок своєї смерті. Згідно з ч. 1 ст. 1235
Цивільного кодексу України заповідач
може призначити своїми спадкоємцями
одну або кілька фізичних осіб,
незалежно від наявності у нього з цими
особами сімейних, родинних відносин, а
також інших учасників цивільних
відносин. Частиною 2 ст. 1236 Цивільного
кодексу України передбачено, що
заповідач має право скласти заповіт
щодо усієї спадщини або її частини.

Статтею 1247 Цивільного кодексу
України визначено загальні вимоги до
форми заповіту: заповіт складається у
письмовій формі, із зазначенням місця
та часу його складання; заповіт має
бути особисто підписаний заповідачем;
заповіт має бути посвідчений
нотаріусом або іншими посадовими,
службовими особами, визначеними у
статтях 1251-1252 цього кодексу. Згідно зі
ст. 1251 Цивільного кодексу України
заповіт може бути посвідчений
уповноваженою на це посадовою особою
органу місцевого самоврядування, якщо
у населеному пункті немає нотаріуса.

На час складання заповіту, що
оспорюється, порядок складання та
посвідчення заповітів посадовою
особою органу місцевого
самоврядування було врегульовано
Інструкцією про порядок вчинення
нотаріальних дій посадовими особами
виконавчих комітеті сільських,
селищних, міських рад народних
депутатів України, затвердженою
наказом Міністерства юстиції України
від 25 серпня 1994 року № 22/5.

Судом встановлені такі обставини та
відповідні їм правовідносини.

ІНФОРМАЦІЯ_4 помер батько позивача
ОСОБА_5, що підтверджується свідоцтвом
про смерть серія НОМЕР_1 (а.с.12) та
свідоцтвом про народження ОСОБА_1 (а.с.
13).

22 листопада 2012 року секретарем
Дніпровської селищної ради
Верхньодніпровського району Ступник
Т.М. було посвідчено заповіт від імені
ОСОБА_5, згідно з яким заповідач на
випадок своєї смерті зробив
розпорядження про те, що все його майно,
де б воно не було, і з чого воно не
складалося, і взагалі все, що буде
належати йому на день смерті і на що він
по закону буде мати право заповів
ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_3, в рівних долях. Заповіт
було складено в письмовій формі, із
зазначенням дати та місця складання
заповіту, дати та місця народження
заповідача, в двох примірниках, один з
яких зберігається в справах
виконавчого комітету Дніпровської
селищної ради, а інший було видано
заповідачу ОСОБА_5. Оригінал примірника
заповіту, який зберігається в прошитій
та пронумерованій справі заповітів
громадян про право успадкування за 2010
рік було оглянуто в судовому засіданні
(а.с.105). У відповідності до вимог ч. 2 ст.
1247 Цивільного кодексу України та п. 133, 33
Інструкції про порядок вчинення
нотаріальних дій посадовими особами
виконавчих комітеті сільських,
селищних, міських рад народних
депутатів України, затвердженою
наказом Міністерства юстиції України
від 25 серпня 1994 року № 22/5 заповіт
особисто підписаний заповідачем. У
відповідності до п. 18 даної Інструкції
заповіт містить підпис посадової
особи, гербову печатку та
посвідчувальний напис. Також у
відповідності до п. 19 даної Інструкції
посвідчення заповіту було
зареєстровано в книзі реєстрації
нотаріальних дій 22 листопада 2010 року
під номером 212 (а.с.102-103). Оригінал
прошитої та пронумерованої книги
реєстрації нотаріальних дій за 2010 рік
було оглянуто в судовому засіданні.

Згідно з витягом про реєстрацію в
Спадковому реєстрі у відповідності до
п. 40-1 Інструкції про порядок вчинення
нотаріальних дій посадовими особами
виконавчих комітеті сільських,
селищних, міських рад народних
депутатів України, затвердженою
наказом Міністерства юстиції України
від 25 серпня 1994 року № 22/5 відомості про
посвідчення заповіту 2 грудня 2010 року
було внесено до Спадкового реєстру
(а.с.106).

Судом також встановлено, що 17
грудня 2012 року приватним нотаріусом
ОСОБА_4 було відкрито спадкову справу
після померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_5 на
підставі заяви ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про
прийняття спадщини за заповітом.

Отже, судом встановлено, що
заповіт складений та посвідчений
секретарем Дніпровської селищної ради
Верхньодніпровського району
Дніпропетровської області Ступник Т.М.
17 листопада 2012 року від імені ОСОБА_5 та
зареєстрований в реєстрі за № 212 за
своїм змістом, формою та порядком
посвідчення відповідає вимогам
Цивільного кодексу України та
Інструкції про порядок вчинення
нотаріальних дій посадовими особами
виконавчих комітеті сільських,
селищних, міських рад народних
депутатів України, затвердженою
наказом Міністерства юстиції України
від 25 серпня 1994 року № 22/5, а тому він є
чинним. Цей заповіт не відмінявся та не
змінювався, що підтверджується
довідкою Дніпровської селищної ради
від 24 січня 2013 року (а.с.7).

Суд не приймає до уваги доводи
позивача та його представника про те,
що волевиявлення заповідача не було
вільним і не відповідало його волі у
зв'язку з його хворобливим станом, а
саме психічну хворобу та сліпоту з
огляду на наступне.

В обґрунтування того, що батько
останні роки життя був психічно хворим
позивач посилається на довідку № 4
комунального закладу
Верхньодніпровської центральної
районної лікарні від 3 червня 2011 року,
згідно з якою ОСОБА_5 перебував на
стаціонарному лікуванні в
психіатричному відділенні
Верхньодніпровської ЦРЛ з 20 травня 2011
року до 3 червня 2011 року (а.с.5); епікриз,
згідно з яким 20 травня 2011 року ОСОБА_5
потрапив до відділенні інтенсивної
терапії, а 27 травня 2011 року був
переведений до психіатричного
відділення у зв'язку з неадекватною
поведінкою, звідки був виписаний та
направлений до дому 3 червня 2011 року
(а.с.17).

Свідок ОСОБА_11 суду пояснив, що
працює лікарем-психіатром в
Верхньодніпровській лікарні. В 20-х
числах травня 2011 року до
психіатричного відділення з
кардіологічного відділення було
переведено ОСОБА_5 через його
неадекватну поведінку у відділенні.
Фактично в нього був психоз. В перші дні
були галюцинації. Хворобу було
поставлено діагноз - церебральний
атеросклероз. Дана хвороба
розвивається приблизно 3 роки,
періодично можуть виникати
галюцинації, знижується пам'ять,
можливо бувають періоди, коли особа не
розуміє, що робить та не може керувати
своїми діями. До травня 2011 року ОСОБА_5
на обліку у психіатра не був.

Свідок ОСОБА_12 суду пояснив, що
знав ОСОБА_5 з 2004 року, оскільки жив
неподалік. Спілкувалися з ним, він його
впізнавав, чи поголосу чи так, він не
знає. Коли в нього помер син ОСОБА_8,
ОСОБА_5 перестав його впізнавати. Бачив
його востаннє, що коли він мешкав на
вул. Кірова в своєму будинку, після того
його не бачив. Роки два до смерті ОСОБА_5
за цією адресою не проживав.

Свідок ОСОБА_13, суду пояснив, що
ОСОБА_5 виганяв свого сина ОСОБА_1 зі
свого двору, не впізнавав, а після
смерті сина, взагалі все сприймав
агресивно, був замкнутим, нічого не
розумів, що робить. ОСОБА_1 хотів його
забрати до себе, проте батько
відмовився. Востаннє спілкувався з
батьком позивача приблизно за два роки
до його смерті. Коли син ОСОБА_8 був у
лікарні, батька доглядав син ОСОБА_1 та
приїздив до батька 2-3 рази на тиждень.
Позивач проживає в будинку батька вже 2
роки.

Свідок ОСОБА_15 суду пояснив, що
ОСОБА_5 був його дядько. Він поводив
себе неадекватно, нікого не впізнавав,
особливо його стан погіршився після
смерті сина. Останні два роки до смерті
з ним майже не бачився, чому він жив з
ОСОБА_2 йому не відомо. Про те, що ОСОБА_5
був у психіатричному відділені йому
відомо з чужих слів, на його думку, це
було близько 3-4 років тому.

Свідок ОСОБА_16 суду пояснила, що з
2 вересня 2010 року до дня своєї смерті
ОСОБА_5 жив у ОСОБА_2. Весь цей час вона
приходила до ОСОБА_2 в гості. ОСОБА_5 був
в нормальному стані, спілкувався., її
завжди впізнавав не дивлячись на те, що
не добре бачив. Його син ОСОБА_1 до нього
не приходив, не допомагав, за що батько
на нього дуже ображався і казав сину,
щоб він на його будинок не претендував.
ОСОБА_5 казав, що хоче віддячити ОСОБА_2
за допомогу. Про заповіт вона нічого не
знає.

Свідок ОСОБА_17 суду пояснила, що є
сусідкою ОСОБА_2. Восени 2010 року ОСОБА_2
забрала ОСОБА_5 до себе. Він нормально з
усіма спілкувався, ніяких відхилень у
поведінці вона не помічала. Про заповіт
вона нічого не знала.

Свідок ОСОБА_18 суду пояснив, що
його батьки жили з ОСОБА_5 по сусідству.
Знав ОСОБА_5 по роботі ще до того, як він
почав жити у ОСОБА_2. Він нормально
спілкувався, ніяких відхилень у нього
не було. Про заповіт нічого йому не
відомо.

Згідно з висновком амбулаторної
(посмертної) судово-психічної
експертизи від 11 липня 2013 року ОСОБА_5
за життя на момент складання заповіту,
22 листопада 2010 року, будь-якими
психічним захворюваннями не страждав.
За своїм психічним станом міг розуміти
значення своїх дій та керувати ними
(а.с.82-84).

Суд не приймає до уваги
відеозапис, який було надано позивачем
та досліджено в судовому засіданні, на
якому його батько розповідав про те,
які він знаходився на лікуванні в
психіатричному відділенні, оскільки
даний запис, як пояснив сам позивач
було зроблено вже після виписки батька
з психіатричного відділення, тобто
після червня 2011 році, у зв'язку з чим суд
вважає даний відеозапис неналежним
доказом, оскільки він не стосується
предмета доказування - підстави для
визнання недійсним заповіту, який було
складено 22 листопада 2010 року.

Суд також не приймає до уваги
свідчення свідків ОСОБА_12, ОСОБА_13 та
ОСОБА_19 про неадекватну поведінку
батька позивача, оскільки, по-перше,
ніхто не зміг назвати час, коли вони
спілкувалися з ОСОБА_5, а по-друге, вони
не спростовують висновків експертизи.
Те, що ОСОБА_5 не впізнавав когось з них
та виганяв свого сина ОСОБА_1 не
свідчить про його психічну хворобу та
є особистим сприйняття подій свідками.

Доводи представника позивача на
те, що заповідач, ОСОБА_5, був сліпим, не
міг прочитати заповіт і саме через це
його волевиявлення не можна вважати
вільним суд також не вважає підставою
для визнання заповіту недійсним з
огляду на те, що та обставина, що ОСОБА_5
погано бачив або був сліпим не є
підставою для того, щоб вважати, що
волевиявлення заповідача не
відповідало його волі, оскільки як
пояснила секретар сільської ради
Ступник Т.М. він самостійно до неї
зайшов в кабінет, не просив допомоги,
сам підписав заповіт та поставив свій
підпис у книзі реєстрації заповітів.
Дані обставини не спростовано
належними та допустимим доказами у
справі. Заповіт було зачитано
секретарем йому в голос, що відповідає
положенням ст. 1247 Цивільного кодексу
України та Інструкції про порядок
вчинення нотаріальних дій посадовими
особами виконавчих комітеті сільських,
селищних, міських рад народних
депутатів України, затвердженою
наказом Міністерства юстиції України
від 25 серпня 1994 року № 22/5. Обов'язкова
присутність свідків під час
посвідчення заповіту посадовою особою
органу місцевого самоврядування
діючим на той час законодавством не
передбачена.

Окрім того в судовому засіданні
всі свідки та сам позивач підтвердили,
що два останні роки до своєї смерті
ОСОБА_5 проживав разом з ОСОБА_2. Свідок
ОСОБА_16 підтвердила, що за життя ОСОБА_5
казав, що хоче віддячити ОСОБА_2 за
допомогу, а з сином в нього були погані
стосунки.

З урахуванням вищевикладеного
оцінивши, як покази свідків, так і
письмові докази у справі, суд приходить
до висновку про те, що в судовому
засіданні не знайшло підтвердження та
обставина, що на момент складання
заповіту, 22 листопада 2010 року,
волевиявлення ОСОБА_5 не відповідало
його волі та не було вільним.

Окрім того, суд звертає увагу на
те, що позивач не оспорює форму та
порядок посвідчення заповіту, оскільки
вимоги про встановлення нікчемності
заповіту не заявлялись.

З урахуванням вищевикладеного,
суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1
про визнання заповіту від 22 листопада
2010 року від імені ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1,
на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в рівних
долях, посвідченого секретарем
Дніпровської селищної ради
Верхньодніпровського району
Дніпропетровської області Ступник Т.М.
та зареєстрованого в реєстрі за № 212.

Керуючись ст.ст. 1233-1236,1247, 1251, 1257
Цивільного кодексу України, ст.ст. 10, 11,
58, 60, 88, 212-215 Цивільного-процесуального
кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про
визнання заповіту недійсним -
відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до
апеляційного суду Дніпропетровської
області шляхом подання апеляційної
скарги через Верхньодніпровський
районний суд Дніпропетровської
області протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які приймали
участь у справі, проте не були присутні
під час проголошення рішення суду,
мають право оскаржити його протягом
десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя
О.Ю.Шевченко