Головуючий суду 1 інстанції -
Доповідач - Коновалова В.А.
Справа № 437/8504/13-ц
Провадження № 22ц/782/605/14
УХВАЛА

Іменем
України

24 лютого 2014 року
м. Луганськ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Луганської області у складі:

головуючого - Коновалової В.А.,

суддів - Ступіної Я.Ю., Темнікової В.І.,

при секретарі: Булгаковой М.Е.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі судових засідань
апеляційного суду Луганської області
справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Ленінського районного суду
м. Луганська від 23 січня 2014 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до
товариства з обмеженою
відповідальністю «Луганськвода» про
зобов'язання списати борг та стягнення
моральної шкоди, -

в с т а н о в и
л а:

У червні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом до товариства з
обмеженою відповідальністю
«Луганськвода» про зобов'язання
вчинити певні дії та стягнення
моральної шкоди, в обґрунтування якого
вказав, що 19.04.2012 року між ним та ТОВ
«Луганськвода» укладено договір про
надання послуг з центрального
водопостачання та водовідведення.
Однак, 27.04.2013 року у водопровідній ямі,
яка веде до його будинку, він виявив
відріз водопостачальної труби від
лічильника з опломбованим краном з
печаткою відповідача. На письмові
звернення позивача відповідач
відповіді не надав.

Позивач просив суд зобов'язати
товариство з обмеженою
відповідальністю «Луганськвода»
розпломбувати, поновити
водопостачальну трубу та
водопостачання до будинку за адресою:
АДРЕСА_1; зобов'язати товариство з
обмеженою відповідальністю
«Луганськвода» списати борг за
водопостачання в сумі 2436,98 грн. за
адресою: АДРЕСА_1; стягнути з
товариства з обмеженою
відповідальністю «Луганськвода» на
користь ОСОБА_2 в рахунок відшкодування
моральної шкоди 1000 грн. та судові
витрати.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Луганська від 23 січня 2014 року у
задоволенні позову ОСОБА_2 до
товариства з обмеженою
відповідальністю «Луганськвода» про
зобов'язання вчинити певні дії та
стягнення моральної шкоди відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалити нове рішення,
яким позовні вимоги задовольнити,
посилаючись на порушенням судом норм
процесуального та матеріального права.

В судовому засіданні позивач просив
позовні вимоги в частині зобов'язання
відповідача розпломбувати, поновити
водопровідну трубу і водопостачання за
адресою: АДРЕСА_1 залишити без розгляду.
Доводи апеляційної скарги в частині
інших вимог підтримав.

Відповідач в судове засідання не
з'явився, про час і місце повідомлений
належним чином і в установленому
законом порядку.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення позивача, дослідивши
матеріали справи, перевіривши
законність й обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги, обговоривши доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
апеляційного суду приходить до
наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених такими
доказами, які були досліджені у
судовому засіданні.

Згідно із ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

В ч. 1 статті 303 ЦПК України зазначено, що
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог в частині зобов'язання
товариство з обмеженою
відповідальністю «Луганськвода»
розпломбувати, встановити
водопостачальну трубу та
водопостачання до будинку за адресою:
АДРЕСА_1 суд першої інстанції виходив
із того, що позивачем не надано
належних та допустимих доказів факту
належності йому будинку за адресою:
АДРЕСА_1, не надано доказів припинення
водопостачання за вказаною адресою
відповідачем.

Під час розгляду справи в суді
апеляційної інстанції позивачем в
судовому засіданні надана заява про
залишення позовної заяви в частині
зобов'язання відповідача
розпломбувати, поновити водопровідну
трубу і водопостачання за адресою:
АДРЕСА_1 без розгляду, при цьому
зазначивши, що вже під час розгляду
судом першої інстанції справи,
відповідачем водопостачання до його
будинку було підключено.

Ухвалою апеляційного суду Луганської
області від 24.02.2014 року оскаржене
судове рішення скасоване в частині
зобов'язання відповідача
розпломбувати, поновити водопровідну
трубу і водопостачання за адресою:
АДРЕСА_1 і в цій частині позовні вимоги
залишені без розгляду на підставі п.5 ч.1
ст. 207 ЦПК України.

Таким чином, оскільки позовні вимоги в
зазначеній вище частині залишені без
розгляду, тому предметом спору є вимоги
позивача про зобов'язання товариство з
обмеженою відповідальністю
«Луганськвода» списати борг за
водопостачання в сумі 2436,98 грн. за
адресою: АДРЕСА_1 та стягнення
моральної шкоди у розмірі 1000 грн.

Що стосується рішення суду в частині
відмови у задоволенні позовних вимог
про зобов'язання товариство з
обмеженою відповідальністю
«Луганськвода» списати борг за
водопостачання в сумі 2436,98 грн. за
адресою: АДРЕСА_1, то суд першої
інстанції виходив з того, що списання
вказаної заборгованості не
передбачено чинним законодавством в
якості способу захисту прав.

Проаналізувавши встановлені судом
першої інстанції обставини по справі,
колегія суддів вважає, що в зазначеній
вище частині рішення суду відповідає
вимогам закону та обставинам справи.

Так, згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. ст. 11, 15 ЦК України
цивільні права і обов'язки виникають із
дій осіб, що передбачені актами
цивільного законодавства, а також із
дій осіб, що не передбачені цими актами,
але за аналогією породжують цивільні
права та обов'язки.

Захист цивільних прав - це передбачені
законом способи охорони цивільних прав
у разі їх порушення чи реальної
небезпеки такого порушення. Під
способами захисту суб'єктивних
цивільних прав розуміють закріплені
законом матеріально-правові заходи
примусового характеру, за допомогою
яких проводиться поновлення (визнання)
порушених (оспорюваних) прав та вплив
на правопорушника. Загальний перелік
таких способів захисту цивільних прав
та інтересів дається в ст. 16 ЦК України.
Як правило, власник порушеного права
може скористатися не будь-яким, а
цілком конкретним способом захисту
свого права. Частіше за все спосіб
захисту порушеного права визначається
спеціальним законом, який регламентує
конкретні цивільні правовідносини.

Суд може захистити цивільне право або
інтерес іншим способом, що
встановлений договором або законом.
Реалізуючи передбачене ст. 64
Конституції України право на судовий
захист, звертаючись до суду, особа
вказує в позові власне суб'єктивне
уявлення про порушене право чи
охоронюваний інтерес та спосіб його
захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати
об'єктивну оцінку наявності порушеного
права чи інтересу на момент звернення
до суду, а також визначити чи
відповідає обраний позивачем спосіб
захисту порушеного права тим, що
передбачені законодавством, та чи
забезпечить такий спосіб захисту
відновлення порушеного права позивача.

Відсутність порушеного права чи
невідповідність обраного позивачем
способу його захисту способам,
визначеним законодавством
встановлюється при розгляді справи по
суті та є підставою для прийняття
судового рішення про відмову в позові,
оскільки, відповідно до ст. 2 Закону
України "Про судоустрій" завданням суду
є саме захист порушених або
оспорюваних прав та інтересів особи.

Як вбачається із позовної заяви, ОСОБА_2
просив суд зобов'язати товариство з
обмеженою відповідальністю
«Луганськвода» списати борг за
водопостачання в сумі 2436,98 грн. за
адресою: АДРЕСА_1, яка виникла у
попереднього власника будинку, при
цьому посилаючись також на
неправомірність дій відповідача щодо
нарахування заборгованості.

Оскарження дій щодо нарахування
заборгованості за послуги з
водопостачання та водовідведення, які
не встановлюють для позивача будь-яких
обов'язків, крім рекомендації сплатити
нараховані суми і таким чином фактично
є різновидом претензії, не передбачено
діючим законодавством як спосіб
захисту прав. Діючим законодавством,
яке регулює правовідносини, що виникли
між сторонами, не передбачено
стягнення нарахованих сум за послуги з
водопостачання та водовідведення
безпосередньо на підставі факту про
таке нарахування. Нарахування боргу за
вказані послуги з вимогою їх сплати та
розрахунок такого нарахування само по
собі ще не свідчить про порушення прав
споживача. Такий розрахунок за послуги
відповідача може залишитися і не
реалізованим з якихось причин. І тільки
у разі пред'явлення до суду позову про
стягнення нарахованих сум за послуги з
водопостачання та водовідведення,
може йти мова про порушення прав
споживача та про правомірність такого
порушення і вже в межах цього позову
виникає необхідність аналізу з приводу
нарахування суми боргу. Все те, що
зазначалось позивачем у позовній заяві
може бути запереченнями у разі
пред'явлення до нього позову про
стягнення певної суми. Товариство з
обмеженою
відповідальністю«Луганськвода» до
позивача із позовом про стягнення
певної суми не зверталось.

За таких обставин, суд першої інстанції
дійшов обґрунтованого висновку про
відмову у задоволенні позовних вимог в
зазначеній вище частині виходячи з
того, що з боку позивача має місце
невідповідність обраного ним способу
захисту, способам, визначеним
законодавством.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог щодо стягнення з відповідача на
користь позивача моральної шкоди, суд
першої інстанції виходив з того, що
позивачем не надано доказів на
підтвердження того, що відповідачем
заподіяна моральна шкода позивачу
відповідно до п. 5 ст. 4 Закону України
«Про захист прав споживачів».

Так, згідно ст. 611 ЦК України у разі
порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, у тому числі на
відшкодування збитків та моральної
шкоди.

Отже, законом передбачено
відшкодування моральної шкоди лише у
випадку, коли це встановлено законом
або договором.

В укладеному між сторонами договорі
про надання послуг з водопостачання
від 18.12.2012 року сторони не передбачили
таку відповідальність як
відшкодування моральної шкоди за
порушення зобов'язання.

Не передбачають такої
відповідальності й нормативно-правові
акти, які регулюють спірні
правовідносини, а саме: ст. 47 Закону
України «Про питну воду та питне
водопостачання». А враховуючи
встановлені у справі обставини,
відсутні також підстави для
застосування п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України
„Про захист прав споживачів", який
передбачає відшкодування майнової та
моральної шкоди, завданої внаслідок
недоліків продукції (дефекту в
продукції), відповідно до закону.

Отже висновки суду в частині відмови
позивачу у відшкодування моральної
шкоди відповідають вимогам закону та
матеріалам справи.

Доводи апеляційної скарги не
заслуговують на увагу, так як суд дав
всім обставинам, на які посилається
апелянт в апеляційній скарзі, належну
правову оцінку в сукупності з іншими
доказами по справі, а доводи апелянта з
цього приводу фактично містять його
суб'єктивне тлумачення норм
матеріального та процесуального права
і направлені на переоцінку доказів, які
судом першої інстанції були належним
чином досліджені та оцінені.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення суду без
зміни, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням вимог матеріального та
процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303,308,319 ЦПК України,
колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м.
Луганська від 23 січня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала суду набирає законної
сили негайно після її проголошення, але
може бути оскаржена безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів після її
проголошення у касаційному порядку.

Головуючий :

Судді: