УХВАЛА

іменем україни

05 лютого 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Гвоздика
П.О.,

суддів: Євграфової
Є.П., Журавель В.І.,

Завгородньої
І.М., Іваненко
Ю.Г.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
поділ майна подружжя, за касаційною
скаргою ОСОБА_4 на рішення Сквирського
районного суду Київської області від 28
грудня 2012 року та ухвалу апеляційного
суду Київської області від 15 жовтня 2013
року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до
ОСОБА_4 про поділ майна подружжя,
посилаючись на те, що з вересня 2006 року
вони проживали з відповідачем однією
сім'єю, а 03 квітня 2009 року уклали шлюб.

Під час проживання однією сім'єю та в
період шлюбу вони придбали
відремонтований жилий будинок АДРЕСА_1,
а також інше майно (меблі та побутову
техніку) на загальну суму 156 080 грн.

Відповідач поділити майно в
добровільному порядку відмовляється.

Рішенням Сквирського районного суду
Київської області від 28 грудня 2012 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Київської області
від 15 жовтня 2013 року, позов задоволено
частково.

Визнано об'єктами права спільної
сумісної власності ОСОБА_3, ОСОБА_4:
меблі кухонні вартістю 12 тис. грн; меблі
кухонні вартістю 7 тис. грн; котел
опалювальний двоконтурний вартістю 8
тис. грн; унітаз вартістю 1 тис. грн;
умивальник вартістю 300 грн; водяну
насосну станцію вартістю 3 тис. грн;
бетономішалку вартістю 3 500 грн;
мотокосарку вартістю 1 800 грн; дві
супутникові антени вартістю 1 500 грн;
тюнер до супутникової антени вартістю
900 грн; тюлі на вікна вартістю 1 080 грн;
доріжки килимові загальною вартістю 900
грн; швейну машину вартістю 800 грн;
шафу-купе вартістю 5 тис. грн, всього на
суму 46 780 грн.

Поділено майно, що є спільною сумісною
власністю ОСОБА_3, ОСОБА_4 в рівних
частках та визнано за ОСОБА_4 право
власності на меблі кухонні вартістю 12
тис. грн; меблі кухонні вартістю 7 тис.
грн; котел опалювальний двоконтурний
вартістю 8 тис. грн; унітаз вартістю 1
тис. грн; умивальник вартістю 300 грн;
водяну насосну станцію вартістю 3 тис.
грн; бетономішалку вартістю 3 500 грн;
мотокосарку вартістю 1 800 грн; дві
супутникові антени вартістю 1 500 грн;
тюнер до супутникової антени вартістю
900 грн; тюлі на вікна вартістю 1 080 грн;
доріжки килимові загальною вартістю 900
грн; швейну машину вартістю 800 грн;
шафу-купе вартістю 5 тис. грн.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 23 390
грн компенсації Ѕ частки вартості
об'єктів спільної сумісної власності.

У решті позову відмовлено.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_4
просить зазначені судові рішення
скасувати, посилаючись на порушення
судами норм матеріального і
процесуального права, справу передати
на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Наведеній нормі ухвалені в справі
судові рішення не відповідають.

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до
ОСОБА_4 про поділ майна подружжя.

Свідоцтвом про шлюб від 03 квітня 2009
року підтверджено факт укладення шлюбу
між ОСОБА_3 та ОСОБА_4

08 вересня 2007 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_4
укладено договір купівлі-продажу
будинку АДРЕСА_1 вартістю 67 тис. грн.

Рішенням Сквирського районного суду
Київської області від 11 травня 2012 року
шлюб між сторонами розірвано.

Відповідно до довідки виконкому
Тхорівської сільради від 11 вересня 2012
року 08 вересня 2007 року між ОСОБА_7 та
ОСОБА_4 укладено договір
купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1. Про
присутність ОСОБА_3 під час придбання
будинку у виконкому відомостей немає.
До реєстрації шлюбу ОСОБА_3 в с.
Тхорівка проживала не постійно. Точних
дат проживання ОСОБА_3 в с. Тхорівка
сільська рада не знає. З 04 червня 2009
року ОСОБА_3 зареєстрована в будинку
АДРЕСА_1, проживала в ньому до червня 2012
року (а.с. 99).

Відповідно до договору купівлі-продажу
від 15 листопада 2007 року ОСОБА_4 продав
ОСОБА_8 належну йому квартиру АДРЕСА_2
вартістю 86 663 грн 28 коп. (а.с. 110). За кошти,
отримані до підписання договору,
ОСОБА_4 придбав будинок АДРЕСА_1,
частину майна привіз із м. Славутич, а
частину придбав.

Суд першої інстанції, з висновком якого
погодився апеляційний суд, визнаючи
об'єктами права спільної сумісної
власності подружжя предмети
домашнього вжитку загальною вартістю 46
780 грн та стягуючи з ОСОБА_4 на користь
ОСОБА_3 23 390 грн компенсації Ѕ частки
вартості об'єктів спільної сумісної
власності, посилався на доведеність
факту проживання сторін разом з 2007
року, хоча і не постійно. Посилання
відповідача на те, що спільно вони
придбали лише антену вартістю 750 грн та
шафу-купе вартістю 5 тис. грн не
впливають на висновки суду, оскільки
вказане майно визнано спільним майном
подружжя і враховано при поділі.

Проте з такими висновками судів
погодитися не можна з огляду на
наступне.

Перебування сторін у фактичних шлюбних
відносинах є фактом, що має юридичне
значення для вирішення між ними спору
про поділ спільно нажитого майна. Такий
факт підлягає встановленню та
підтвердженню певними засобами
доказування відповідно до загальних
вимог ст. ст. 58-61 ЦПК України.

Разом із тим, дійшовши висновку про те,
що майно придбано за спільні кошти, суд
самого факту спільного проживання в
порядку, передбаченому ЦПК України, не
встановив.

Достовірних відомостей про те, що
сторони до укладання шлюбу проживали
разом матеріали справи не містять.

Прийнявши до уваги довідку сільради
про те, що сторони проживали разом з 2007
року, хоча і не постійно, суд залишив
поза увагою, що доказування не може
ґрунтуватись на припущеннях та дійшов
висновку про спільне проживання сторін
в порушення вимог процесуального
закону, не перевіривши доводи
відповідача, який такий факт
проживання заперечував, пояснюючи
наявність спірного майна продажем 15
листопада 2007 року належної йому
квартири в м. Славутич та перевозом
речей до придбаного в с. Тхорівка
будинку.

Суд на порушення вимог ст. ст. 214, 215 ЦПК
України на зазначене уваги не звернув,
пояснень відповідача в достатньому
обсязі не перевірив, не визначився із
характером спірних правовідносин, не
дав їм оцінки та не вирішив, яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

З'ясування цих обставин має суттєве
значення для правильного вирішення
спору.

Апеляційний суд на порушення судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права уваги не звернув
і помилково залишив рішення суду
першої інстанції без змін.

Оскільки допущені судами порушення
норм матеріального та процесуального
права призвели до неправильного
вирішення справи, рішення судів першої
та апеляційної інстанцій підлягають
скасуванню з передачею справи на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Сквирського районного суду
Київської області від 28 грудня 2012 року
та ухвалу апеляційного суду Київської
області від 15 жовтня 2013 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
П.О. Гвоздик

Судді: Є.П.
Євграфова

В.І.
Журавель

І.М.
Завгородня

Ю.Г.
Іваненко