У х в а л а

іменем україни

5 лютого 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду

цивільних і кримінальних справ у
складі:

Гулька Б.І. Луспеника Д.Д.
Хопти С.Ф.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення суми
боргу, звернення стягнення на предмет
іпотеки; за зустрічним позовом ОСОБА_6
до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа -
Новомосковська державна нотаріальна
контора Дніпропетровської області, про
визнання договорів позики та іпотеки
недійсними за касаційною скаргою
ОСОБА_5 на рішення Новомосковського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 3 липня 2013 року та рішення
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 14 листопада 2013
року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2007 року ОСОБА_4 звернувся до
суду із указаним позовом, посилаючись
на те, що 18 лютого 2004 року між ним та
ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_8 укладено
договір позики, за яким він позичив 26 500
грн зі сплатою процентів, 3 % річних
терміном до 18 лютого 2007 року,
але фактично він передав їм 30 тис. грн,
що підтверджується відповідною
розпискою. 20 лютого 2004 року на
забезпечення виконання умов договору
позики відповідачі передали йому в
іпотеку належну їм квартиру
АДРЕСА_1. Умови договору відповідачами
не виконані, проценти за користування
грошима не виплачувались, сума позики в
строк, указаний в договорі, не
повернута.

У зв'язку з цим позивач, уточнивши
позовні вимоги, просив суд стягнути
солідарно з відповідачів на його
користь 52 056 грн 42 коп; в рахунок
погашення заборгованості, яка
складається: із суми основного боргу в
розмірі 26 500 грн; процентів за
користування позикою в розмірі 6 101 грн
42 коп.; 3 % річних в розмірі 3 714
грн. Звернуто стягнення на нерухоме
майно відповідно до договору іпотеки
від 20 лютого 2004 року - квартиру АДРЕСА_1,
визначивши початкову ціну квартири в
сумі 30 тис. грн.

У жовтні 2008 року ОСОБА_6 пред'явила
зустрічний позов, у якому просила
визнати недійсними договір позики від
18 лютого 2004 року та договір іпотеки від
20 лютого 2004 року. Вимоги мотивувала тим,
що 18 лютого 2004 року між ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_8 та ОСОБА_4 укладено
договір позики, однак ОСОБА_4 свого
обов'язку щодо передачі їм коштів в
сумі 26 500 грн не виконав; крім того,
договір позики та договір іпотеки,
укладений на забезпечення виконання їх
зобов'язань, були укладені під впливом
тяжкої обставини.

Ухвалою Новомосковського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 23 квітня 2013 року ОСОБА_6
залучено до участі у справі
правонаступником ОСОБА_8, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Новомосковського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 3 липня 2013 року позов ОСОБА_4
задоволено частково. Стягнуто
солідарно з ОСОБА_5, ОСОБА_6 на користь
ОСОБА_4 заборгованість за договором
позики від 18 лютого 2004 року в сумі 52 056
грн 42 коп., що складається з: основаного
боргу в сумі 26 500 грн, процентів за
користування грошовими коштами в сумі 6
101 грн 42 коп., суми інфляційних втрат за
час прострочення виконання
зобов'язання в розмірі 15 741 грн,
3 % річних за час прострочення
виконання зобов'язання в сумі 3 714 грн.
В рахунок погашення
заборгованості за договором позики від
18 лютого 2004 року в сумі 52 056
грн 42 коп. звернуто стягнення на
предмет іпотеки за договором іпотеки
від 20 лютого 2004 року, а саме - квартиру
АДРЕСА_1, загальною площею 66,7 кв.м, що
належить на праві спільної сумісної
власності ОСОБА_5, ОСОБА_6, та належала
ОСОБА_8, померлому
ІНФОРМАЦІЯ_1, спадкоємцем якого є
ОСОБА_6, яка прийняла спадщину, але не
отримала свідоцтва про право на
спадщину, шляхом проведення прилюдних
торгів, визначивши початкову ціну
квартири на підставі оцінки,
проведеної відповідно до
законодавства про оцінку майна і
майнових прав та професійну оціночну
діяльність, при цьому початкова ціна
продажу майна не може бути нижчою за 90 %
його вартості, визначеної шляхом його
оцінки.

У задоволенні решти позовних вимог
ОСОБА_4 відмовлено. У задоволенні
зустрічного позову ОСОБА_6 відмовлено.
Вирішено питання розподілу судових
витрат.

Рішенням апеляційного суду
Дніпропетровської області від 14
листопада 2013 року рішення
міськрайонного суду в частині
солідарного стягнення з ОСОБА_5, ОСОБА_6,
способу реалізації предмета іпотеки
змінено. Звернуто стягнення на предмет
іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, загальною
площею 66,7 кв.м (жилою площею - 39,5 кв.м),
належну на праві власності ОСОБА_5,
ОСОБА_6, померлому
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 на
підставі дублікату свідоцтва про право
власності на житло від 12
грудня 2004 року, спадкоємцем якого є
ОСОБА_6, шляхом продажу на прилюдних
торгах у межах процедури виконавчого
провадження, на підставі оцінки майна
суб'єктом оціночної діяльності, на
рівні, не нижчому за звичайні ціни на
цей вид майна з початковою ціною, не
нижчому визначеною у договорі іпотеки
від 20 лютого 2004 року у сумі 30 тис. грн, в
рахунок погашення заборгованості за
договором позики від 18 лютого 2004 року у
розмірі 52 056 грн 42 коп., у тому
числі: сума неповерненого боргу в
розмірі 26 500 грн., сума
несплачених процентів за користування
коштами в розмірі 6 101 грн 42 грн., сума
інфляційних втрат за час прострочення
виконання зобов'язання в розмірі 15 741
грн, 3 % річних в сумі 3 714 грн. В іншій
частині рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_5,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить
скасувати вказані судові рішення та
ухвалити нове рішення про відмову у
позові ОСОБА_4

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до ст. 335 ЦПК України під час
розгляду справи в касаційному порядку
суд перевіряє в межах касаційної
скарги правильність застосування
судом першої або апеляційної інстанції
норм матеріального чи процесуального
права і не може встановлювати або
вважати доведеними обставини, що не
були встановлені в рішенні чи
відкинуті ним, вирішувати питання про
достовірність або недостовірність
того чи іншого доказу, про перевагу
одних доказів над іншими.

Частково задовольняючи позов, суди на
підставі доказів, поданих сторонами, що
належним чином оцінені (ст. 212 ЦПК
України), дійшли до правильного
висновку про те, що відповідачі, як
позичальники, а ОСОБА_6, як позичальник,
іпотекодавець та спадкоємець
померлого позичальника, ОСОБА_8, не
виконали умов договору позики, борг у
встановлений строк не повернули, у
зв'язку з чим звернуто стягнення на
предмет іпотеки згідно договору
іпотеки для погашення суми боргу.

ОСОБА_6 не довела підстав для визнання
договорів позики та іпотеки
недійсними, оскільки з договору позики
чітко вбачається, що позика
позичальникам передана. Згідно з ч. 2 ст.
1047 ЦК України позикові зобов'язання
можуть бути підтверджені як договором,
так і розпискою.

Інші доводи касаційної скарги висновки
судів не спростовують.

Встановлено і це вбачається з
матеріалів справи, що судові рішення
ухвалено з додержанням норм
матеріального та процесуального права,
а доводи касаційної скарги цих
висновків не спростовують.

Враховуючи наведене та керуючись
положеннями ч. 3 ст. 332 ЦПК України,
колегія суддів вважає за необхідне
відхилити касаційну скаргу і залишити
судові рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Новомосковського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 3 липня 2013 року в незмінній
після апеляційного перегляду частині
та рішення апеляційного суду
Дніпропетровської області від 14
листопада 2013 року залишити
без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:
Б.І. Гулько

Д.Д. Луспеник

С.Ф. Хопта