Провадження № 2- 105/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А
Ї Н И

03 лютого 2014 року Солом"янський
районний суд м. Києва в складі:

головуючого- судді-
Шереметьєвої Л.А.

при секретарі -
Подолян О.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_2 до Приватного
акціонерного товариства «Український
інститут із проектування і розвитку
інформаційно-комунікаційної
інфраструктури «Діпрозв»язок» про
скасування наказу про звільнення,
поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу та відшкодування моральної
шкоди,суд,-

В С Т А Н О В И В :

Позивачка звернулася до суду з позовом
і просить скасувати наказ відповідача
№ 12/к від 14.01.2013 року про звільнення її з
роботи, поновити її на роботі на посаді
інженера з підготовки кадрів 1
категорії групи з підготовки кадрів №02
ПАТ» Український інститут із
проектування і розвитку
інформаційно-комунікаційної
інфраструктури «Діпрозв»язок»,
стягнути середній заробіток за час
вимушеного прогулу та 50 000гр. в
відшкодування моральної шкоди.

Посилається в позові на те, що
працювала у відповідача з 30.10.1998 року, з
24.05.2011 року на посаді інженера з
підготовки кадрів 1 категорії групи з
підготовки кадрів№02.

Наказом № 12/к від 14.01.2013 року вона була
звільнена з роботи в зв»язку з
закінченням строку дії трудового
договору згідно з п.2 ст.36 КЗпП України.

Своє звільнення вважає незаконним з
наступних підстав.

Так, у день звільнення вона перебувала
у відпустці по догляду за дитиною, яка
не досягла трьох років. Крім цього, вона
має ще трьох неповнолітніх дітей, а
тому з точки зору Закону України» Про
відпустки» за нею зберігається робоче
місце.

Крім того, вона є одинокою матір»ю, сам
виховує дітей, а тому на неї
поширюються гарантії, викладені в ч.3
ст.184 КЗпП України, а саме: вона не могла
бути звільнена з роботи без подальшого
працевлаштування.

В день звільнення вона перебувала на
лікарняному, при звільненні їй будь-яка
робота не пропонувалася, а тому
відповідач не мав права звільняти її з
роботи.

Крім того, просить стягнути з
відповідача 50 000гр.в відшкодування
моральної шкоди.

В її обґрунтування посилається на те,
що відповідач порушив її право на
працю, допустив її звільнення з роботи
з порушенням вимог ст.184 КЗпП України,
вона втратила можливість заробляти
собі на життя, втратила душевний
спокій, постійно перебуває в
роздратованому та нервовому стані.

Крім того, в період дії трудового
договору вона постійно піддавалася
тиску з боку адміністрації,
приниженням, обмовлянням та
агресивному відношенні з боку
начальника відділу, що в подальшому
призвело до шлунково-кишкових
захворювань.

Виходячи з цього, просить задовольнити
позов та стягнути з відповідача
середній заробіток за час вимушеного
прогулу.

Представник відповідача в судовому
засіданні проти позову заперечувала.

Посилається на те, що позивачка з 02.01.2013
року не надавала жодного листка
непрацездатності, а тому при видачі
наказу про звільнення адміністрація
такою інформацією не володіла.

Крім того, позивачка займала посаду
інженера з підготовки кадрів
тимчасово, на час відпустки по догляду
за дитиною постійного працівника, яка з
15.01.2013 року перервала відпустку та
вийшла на роботу.

В особовій справі позивачки відсутня
будь-яка інформація з приводу того, що
вона є одинокою матір»ю.

Після видачі наказу позивачка
відмовилася ознайомитися з ним та
отримати його, а також списку вакансій,
які існували на підприємстві і які їй
пропонувалися для працевлаштування.
При цьому позивачка особисто 15.01.2013
року отримала трудову книжку.

Вважає, що звільнення позивачки з
роботи було проведено з дотриманням
вимог закону.

Зазначає також, що з вини адміністрації
позивачка не зазнавала та не могла
зазнати моральних страждань,
приведених у позові, і будь-яких
доказів обставинам її надання не
привела в позові та не надала в
судовому засіданні.

Крім того, вважає, що позивачка
пропустила строк для звернення до суду,
а тому просить у позові відмовити.

Заслухавши пояснення сторін,
свідків,дослідивши матеріали справи,
суд не знаходить підстав для
задоволення вимог позивачки, виходячи
з наступного.

Встановлено, що позивачка на підставі
власноручної заяви наказом № 105/к від
24.05.2011 року була переведена з посади
інженера науково-організаційного
відділу №15 на посаду інженера з
підготовки кадрів 1 категорії групи з
підготовки кадрів №02 на період
відпустки по догляду за дітьми до 3-х
років ОСОБА_3

Наказом № 10/к від 09.01.2013 року на
підставі заяви ОСОБА_3 була перервана
її відпустка по догляду за дітьми з
15.01.2013 року.

В зв»язку з цим 11.01.2013 року та 14.01.20013
року відповідачем були складені
повідомлення, якими позивачка
повідомлялася про припинення з нею
трудових відносин 14.01.2013 року в зв»язку
з виходом на роботу ОСОБА_3 з 15.01.2013 року.

При цьому їй було запропоновано для
працевлаштування три посади
прибиральниць службових приміщень,
громадських туалетів та території.

Ознайомитися з даними повідомленнями
та отримання наказу про звільнення
позивачка відмовилася, як і від
запропонованої роботи, про що був
складений акт 14.01.2013 року.

Дані обставини підтвердили в судовому
засіданні свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Наказом № 12/к від 14.01.2013 року позивачка
була звільнена з займаної посади за п.2
ст.36 КЗпП України в зв»язку з
закінченням строку дії трудового
договору.

15.01.2013 року позивачка особисто отримала
трудову книжку.

/ а.с. 49 - 50; 54 - 60; 67 - 70 /

Відповідно до п.2 ст.36 КЗпП України
трудовий договір, укладений на
визначений строк, припиняється після
закінчення цього строку, крім випадків,
коли трудові відносини фактично
тривають й далі і жодна із сторін не
виставила вимогу про їх припинення.

Встановлено, що на посаді інженера з
підготовки кадрів 1 категорії групи з
підготовки кадрів №02 позивачка
працювала з 24.05.2011 року на умовах
строкового трудового договору.

Його законність позивачкою в судовому
засіданні не оспорювалася.

При його укладенні сторонами був
обумовлений строк його дії: на період
відпустки по догляду за дітьми до 3-х
років ОСОБА_3

З точки зору закону, домовляючись про
строк дії трудового договору, сторони
свідомо пов'язують із його закінченням
можливість припинення трудових
правовідносин.

Тобто, припинення трудового договору
по закінченні строку не потребує заяви
чи іншого волевиявлення працівника, а
тому відповідач мав право на
звільнення позивачки в зв»язку з
виходом на роботу ОСОБА_3

В той же час, при звільненні працівника
з цих підстав діють механізми,
засновані на захисті прав певних
категорій працівників.

Так, позивачка є одинокою матір»ю, на
момент звільнення мала 4-х дітей, троє
з яких були неповнолітніми, а одна
дитина - донька ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1
року народження, є інвалідом дитинства
2 групи.

/ а.с. 116 - 125 /

Відповідно до ч.3 ст.184 КЗпП України
звільнення жінок, які мають дітей
віком до трьох років , одиноких матерів
при наявності дитини віком до
чотирнадцяти років або дитини-інваліда
з ініціативи власника або
уповноваженого ним органу не
допускається, крім випадків повної
ліквідації підприємства, установи,
організації, коли допускається
звільнення з обов'язковим
працевлаштуванням.

Обов'язкове працевлаштування
зазначених жінок здійснюється також у
випадках їх звільнення після
закінчення строкового трудового
договору.

На період працевлаштування за ними
зберігається середня заробітна плата,
але не більше трьох місяців з дня
закінчення строкового трудового
договору.

Відповідно до п. 9 постанови №9 від 6
листопада 1992 року «Про практику
розгляду судами трудових спорів» при
розгляді справ про звільнення за п. 2 ст.
36 КЗпП судам слід враховувати, що
звільнення з цих підстав вагітних
жінок і жінок, які мають дітей віком до
трьох років, одиноких матерів (жінка,
яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві
про народження дитини якої відсутній
запис про батька дитини або запис про
батька зроблено в установленому
порядку за вказівкою матері, вдова,
інша жінка, яка виховує і утримує
дитину сама) при наявності дитини віком
до чотирнадцяти років або
дитини-інваліда провадиться з
обов'язковим працевлаштуванням (ч. З ст.
184 КЗпП України).

Не може бути визнано, що власник або
уповноважений ним орган виконав цей
обов'язок по працевлаштуванню, якщо
працівниці не була надана на тому ж або
на іншому підприємстві (в установі,
організації) інша робота або
запропоновано роботу, від якої вона
відмовилась з поважних причин
(наприклад, за станом здоров'я).

З повідомлень відповідача вбачається,
що позивачці при звільненні
пропонувалися три вакансії
прибиральниць, що не відповідає
займаній позивачкою посаді при
звільненні та її спеціальності.

Представник відповідача в судовому
засіданні не спростовувала, що робота
позивачці за її спеціальністю, в т.ч. на
інших підприємствах, не пропонувалася
і її пошуками при звільненні позивачки

підприємство не займалося.

З аналізу ч.3 ст.184 КЗпП України
випливає, що при звільненні такої
категорії жінок з роботи за ч.2 ст.36 КЗпП
України її працевлаштування має бути
саме за спеціальністю, і лише за її
відсутності та інших погоджених умовах
жінка може бути звільнена з роботи.

Враховуючи ці обставини, суд приходить
до висновку, що відповідачем при
звільненні позивачки з роботи не були
дотримані дані вимоги закону і
звільнена вона була з роботи з
порушенням гарантій, встановлених ч.3
ст.184 КЗпП України.

В той же час, суд не знаходить підстав
для задоволення вимог позивачки,
виходячи з наступного.

Відповідно до ст.233 КЗпП України
працівник може звернутися до суду з
позовом про поновлення на роботі в
місячний строк з дня вручення копії
наказу про звільнення або з дня видачі
трудової книжки.

Відповідно до ст.234 КЗпП України у разі
пропуску з поважних причин строків,
встановлених ст.233 КЗпП України, суд
може поновити його.

Так, звільнення позивачки з роботи мало
місце 14.01.2013 року, трудова книжка
отримана нею особисто на підприємстві
15.01.2013 року.

До суду з позовом позивачка звернулася
лише 09.08.2013 року, тобто з пропуском
встановленого законом строку, однак
поновити його при зверненні до суду не
просила. Не було заявлено такого
клопотання представником позивачки
протягом усього часу розгляду справи.

При цьому суд зважає на те, що інтереси
позивачки в судовому засіданні
представляв фахівець у галузі права,
тобто позивачка була забезпечена
повним обсягом правової допомоги як
при зверненні до суду, так і при
розгляді справи судом.

На виконання вимог ч.4 ст.10 ЦПК України
судом неодноразово представнику
позивачки роз»яснювалися строки
звернення до суду в такій категорії
справ, а також порядок та підстави,
необхідні для його поновлення.

Саме в зв»язку з цими обставинами, які
викликали необхідність оголошення
перерв у судовому засіданні для
надання можливості представнику
позивачки надати суду будь-які докази,
які можна було б розглядати як поважні
причини пропуску строку звернення до
суду та які давали б суду підстави для
поновлення цього строку, справа
тривалий час не знаходила свого
вирішення судом.

Не дивлячись на намагання суду та вжиті
з цією метою заходи, представник
позивачки послався лише на листки
непрацездатності, які видавалися як
позивачці особисто, так і в зв»язку з
хворобою дітей.

Однак, з наданих листків
непрацездатності вбачається, що вони
охоплюють період з 11.01.2013 року до 19.04.2013
року.

/ а.с. 13 - 22 ; 126 - 129 /

Будь-яких інших доказів поважності
причин пропуску звернення позивачки до
суду представник позивачки не надав.

При цьому позивачка, з»явившись в
останнє судове засідання, посилалася з
цього приводу на те, що вона не могла
повірити в своє звільнення і мала
надію, що керівник підприємства скасує
свій наказ.

При цьому з чого вона виходила в своїх
надіях суду не пояснила і не
заперечувала, що з цього приводу до
керівника установи не зверталася.

Не дивлячись на неодноразові
роз»яснення цього питання позивачці та
її представнику, надані в порядку
виконання вимог ч.4 ст.10 ЦПК України, ні
позивачка, ні її представник не ставили
перед судом питання про поновлення
строку звернення до суду і не вважали
цей строк пропущеним.

При цьому суд зважає на строк, протягом
якого справа знаходилася в провадженні
суду, який є достатнім для цього.

Враховуючи ці обставини, відсутність
клопотання про поновлення строку для
звернення позивачки до суду,
відсутність підстав, які з точки зору
закону могли б вважатися поважними
причинами пропуску строку звернення до
суду, правові підстави для поновлення
строку звернення позивачки до суду
відсутні, а тому в позові має бути
відмовлено з цих підстав.

Суд не приймає до уваги твердження
представника позивачки що порушення
відповідачем вимог закону про
звільнення позивачки з роботи в період
її перебування на листку
непрацездатності, т.я. норми трудового
законодавства про недопустимість
звільнення працівника з роботи в
період його тимчасової
непрацездатності, визначені ч.3 ст.40
КЗпП України, поширюються лише на ті
випадки, коли розірвання трудового
договору проводиться за ініціативою
адміністрації.

Виходячи з того, що при укладенні
строкового трудового договору
позивачка та адміністрація узгодили
припинення трудового договору саме у
вказаний у ньому строк під час його
підписання, виходячи з підстав
звільнення позивачки з роботи наказ
мав бути виданий саме в останній день
її роботи, перебування її на листку
непрацездатності не перешкоджало
виданню наказу про звільнення, а лише
зобов»язує адміністрацію оплатити
його.

Суд також вважає безпідставними
посилання представника позивача на
наявність у позивачки дитини до 3-х
років та перебування її у відпустці по
догляду за нею, т.я. наймолодшому синові
позивачки на момент її звільнення з
роботи виповнилося 12 років.

Керуючись ст. ст. 36 п.2, 40 ч.3, 184 ч.3, 233-235,
237-1 КЗпП України, ст.ст.3,4,10,11, 57-60,209, 212-215,
218 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_2 до Приватного
акціонерного товариства «Український
інститут із проектування і розвитку
інформаційно-комунікаційної
інфраструктури «Діпрозв»язок» про
скасування наказу про звільнення,
поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу та відшкодування моральної
шкоди відмовити.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення до Апеляційного суду
м. Києва через суд першої інстанції.

Суддя