Єдиний унікальний номер: 448/1264/13-ц
Провадження № 2/448/11/14
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

30.01.2014 року Мостиський районний суд
Львівської області в складі:

головуючого судді
Білоус Ю.Б.,

при секретарі
Крив'як О.В.,

за участю:

позивача за первісним позовом - ОСОБА_1,

представника позивача за первісним
позовом - ОСОБА_2 (довіреність від
28.08.2013року, посвідчена головою ОСББ
«Потелицька 22»),

відповідача за первісним позовом
ОСОБА_3 - не з'явився,

представника відповідача за первісним
позовом - ОСОБА_4 (довіреність від
11.09.2013року, посвідчена приватним
нотаріусом ЛМНО ОСОБА_5, за реєстрована
за №2396),

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду м. Мостиська
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_3, про поділ спільного майна
подружжя,

та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_1, про визнання права власності на
майно, яке придбане за особисті кошти
одного з подружжя,

в с т а н о в и в :

13.08.2013року ОСОБА_1 звернулася до суду із
зазначеним позовом, покликаючись на те,
що з 27.12.2005року вона перебувала з
відповідачем ОСОБА_3 у зареєстрованому
Маломокрянською сільською радою
Мостиського району Львівської області
за актовим записом №9 шлюбі, який
рішенням Мостиського районного суду
Львівської області від 09.04.2012року було
розірвано. Від даного шлюбу у них є двоє
дітей: дочка ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та
дочка ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Вказує, що за час шлюбу ними було набуте
наступне майно: будинок, що
розташований за адресою: АДРЕСА_1 та
земельна ділянка, яка знаходиться за
цією ж адресою, які є об'єктами права
спільної сумісної власності їх
подружжя.

Зазначає, що в 2012році відповідач вигнав
її з дітьми з даного будинку, в якому
вони проживали, і на даний час вона
разом із двома неповнолітніми дітьми,
одна з яких страждає нервово -
психологічними розладами та потребує
постійної опіки та довготривалого
лікування, проживають в орендованій
квартирі.

З огляду на наведене, беручи до уваги
інтереси двох неповнолітніх дітей, які
залишаються проживати разом із нею,
просить суд поділити спільне з
відповідачем майно та виділити їй ?
частину будинку та ? частину земельної
ділянки, які розташовані за адресою:
АДРЕСА_1.

До початку розгляду даної справи по
суті, 17.10.2013року, відповідач ОСОБА_3
подав до суду зустрічну позовну заяву
ОСОБА_3 до ОСОБА_1, про визнання права
власності на майно, яке придбане за
особисті кошти одного з подружжя (а.с.46),
в якій просить суд визнати за ним право
власності на спірний житловий будинок
за адресою: АДРЕСА_1 та 2 земельні
ділянки, що розташовані за вказаною
адресою, покликаючись на те, що дане
майно було придбане ним за його
особисті кошти, які він отримав у
позику одержану ним від свого брата
ОСОБА_8 згідно Договору позики від
10.10.2005року до укладення шлюбу з ОСОБА_1,
а тому таке майно є його приватною
власністю та поділу не підлягає.

В судовому засіданні позивач за
первісним позовом ОСОБА_1 уточнила свої
позовні вимоги та просить суд поділити
спільне з відповідачем ОСОБА_3 майно,
визнавши за нею право власності на ?
частину житлового будинку та по ?
частині двох земельних ділянок, які
розташовані за адресою: АДРЕСА_1.
Уточнені позовні вимоги ОСОБА_1 та її
представник ОСОБА_2 підтримали в
повному обсязі з підстав наведених у
позовній заяві. Щодо зустрічного
позову ОСОБА_3 заперечили повністю, з
підстав наведених у письмових
запереченнях (а.с.68,69).

Представник відповідача за первісним
позовом - адвокат ОСОБА_4 вимоги за
зустрічним позовом ОСОБА_3 підтримав в
повному обсязі, з підстав наведених у
зустрічній позовній заяві. З цих же
підстав просив відмовити у задоволенні
первісного позову ОСОБА_1 в повному
обсязі.

Заслухавши пояснення сторін та їх
представників, покази свідків,
дослідивши подані сторонами документи,
всебічно і повно з'ясувавши всі
фактичні обставини справи, суд
приходить до висновку, що первісний
позов слід задовольнити, а в
задоволенні зустрічного позову -
відмовити, з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Згідно до ч.2 цієї статті особа, яка бере
участь у справі, розпоряджається
своїми правами щодо предмета спору на
власний розсуд.

У відповідності до положень ст. ст. 10, 60
ЦПК України цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін. Сторони та інші особи, які
беруть участь у справі, мають рівні
права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості. Суд сприяє
всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи: роз'яснює особам, які
беруть участь у справі, їх права та
обов'язки, попереджає про наслідки
вчинення або не вчинення процесуальних
дій і сприяє здійсненню їхніх прав у
випадках, встановлених цим Кодексом.
Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч.1 ст.61 ЦПК України обставини,
визнані сторонами та іншими особами,
які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню.

Доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів (ст.
57 ЦПК України).

Докази мають бути належними і
допустимими у відповідності до вимог
ст.ст.58-59 ЦПК України.

Судом встановлено, що сторони по справі
з 27.12.2005 року перебували між собою у
зареєстрованому шлюбі, який розірвано
рішенням Мостиського районного суду
Львівської області від 09.04.2012року (а.с.3).
У даному шлюбі в сторін народилося двоє
дітей: дочка ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та
дочка ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Вказані обставини сторонами не
оспорюються, встановлені рішенням
Мостиського районного суду Львівської
області від 09.04.2012року (а.с.3) та
підтверджуються наявними у матеріалах
справи копіями свідоцтв про народження
дітей (а.с.4,5).

Як роз'яснено у п. 23 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 21 грудня 2007
року N 11 "Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про право на шлюб, розірвання
шлюбу, визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя",вирішуючи
спори між подружжям про майно,
необхідно встановлювати обсяг спільно
нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело і час
його придбання. Спільною сумісною
власністю подружжя, що підлягає поділу
(статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно
до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути
будь-які види майна, за винятком тих,
які згідно із законом не можуть їм
належати (виключені з цивільного
обороту), незалежно від того, на ім'я
кого з подружжя вони були придбані чи
внесені грошовими коштами, якщо інше не
встановлено шлюбним договором чи
законом.

Як відомо із копії Договору купівлі -
продажу житлового будинку від
11.11.2006року (а.с.48), під час перебування
сторонами у даному шлюбі, 11.11.2006 року,
між ОСОБА_9 як продавцем та ОСОБА_3-
відповідачем за первісним позовом, як
покупцем, було укладено договір
купівлі-продажу житлового будинку,
згідно з яким продавець передала, а
покупець прийняв у власність житловий
будинок під АДРЕСА_1.

На підставі вищезазначеного Договору
купівлі - продажу житлового будинку від
11.11.2006року спірний житловий будинок в
АДРЕСА_1 13.11.2006року зареєстровано на
праві приватної власності за ОСОБА_3, що
підтверджується копією Витягу про
реєстрацію права власності на нерухоме
майно №12487908 від 13.11.2006року (а.с.67).

Також, як відомо із копії Договору
купівлі - продажу земельної ділянки від
11.04.2008року (а.с.49), під час перебування
сторонами у даному шлюбі, 11.04.2008року,
між ОСОБА_9 як продавцем та ОСОБА_3 як
покупцем було укладено договір
купівлі-продажу земельної ділянки,
згідно з яким продавець передала, а
покупець прийняв у власність земельну
ділянку площею 0,1000 га, кадастровий
№:02:004:0166, надану для
обслуговування житлового будинку та
господарських споруд, що розташована в
АДРЕСА_1.

На підставі вищезазначеного Договору
купівлі - продажу земельної ділянки від
11.11.2006року 22.01.2009року ОСОБА_3 видано
Державний акт на право власності на
земельну ділянку серії ЯЖ №912396 від
22.01.2009року(а.с.79).

Із копії Договору купівлі - продажу
земельної ділянки від 11.04.2008року (а.с.50)
відомо, що під час перебування
сторонами у даному шлюбі, 11.04.2008року,
між ОСОБА_9 як продавцем та ОСОБА_3 як
покупцем було укладено договір
купівлі-продажу земельної ділянки,
згідно з яким продавець передала, а
покупець прийняв у власність земельну
ділянку площею 0,0737 га, кадастровий
№:02:004:0274, для ведення особистого
селянського господарства, що
розташована в АДРЕСА_1,

На підставі вищезазначеного Договору
купівлі - продажу земельної ділянки від
11.11.2006року 22.01.2009року ОСОБА_3 видано
Державний акт на право власності на
земельну ділянку серії ЯЖ №912397 від
22.01.2009року (а.с.78).

Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, є
їхньою спільною сумісною власністю,
якщо інше не встановлено договором
або законом.

Згідно ч.1 ст. 60 Сімейного кодексу
України майно, набуте подружжям за час
шлюбу, належить дружині та чоловікові
на праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо) самостійного
заробітку (доходу).

Законодавцем встановлена презумпція,
що кожна річ, набута за час шлюбу, окрім
речей індивідуального користування, є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя (ч. 2. ст. 60 Сімейного
кодексу України).

Разом з тим згідно п. 3 ч. 1 ст. 57 СК
України майно, набуте одним з подружжя
за час шлюбу, але за кошти, які належали
йому (їй) особисто, є особистою
приватною власністю чоловіка (дружини).

Відповідач за первісним позовом ОСОБА_3
та його представник ОСОБА_4
обґрунтовуючи свої заперечення проти
первісного позову та вимоги
зустрічного позову, покликаються на те,
що спірний житловий будинок та
земельні ділянки є особистою приватною
власністю ОСОБА_3, оскільки були
придбані за кошти отримані ним у позику
до укладення шлюбу.

При вирішенні даного спору, суд вважає
за необхідне наголосити на тому, що
чинним законодавством встановлена
презумпція виникнення права спільної
сумісної власності подружжя на майно,
якщо воно набуте ними за час шлюбу,
визнання ж такого майна особистою
приватною власністю дружини, чоловіка,
потребує доведення.

Відповідно до вимог ст.ст.10, 60 ЦПК
України, кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно зі ст.212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Із наданого суду Договору позики від
10.10.2005 року (а.с.93) слідує, що 10.10.2005року,
тобто до укладення шлюбу між сторонами,
між ОСОБА_8 та ОСОБА_3 - відповідачем за
первісним позовом, було укладено
договір позики, згідно з яким ОСОБА_8 як
позикодавець передав у власність
позичальнику ОСОБА_3 грошові кошти в
розмірі 30 000 доларів США (151500,00 гривень),
без нарахування та сплати процентів, на
строк що становить 30 календарних днів з
моменту пред'явлення позикодавцем
вимоги про повернення коштів, які є
предметом даного договору.

На підтвердження укладення
зазначеного договору позики
позичальником ОСОБА_3 була надана
боргова розписка від 10.10.2005року (а.с.92).

Надаючи оцінку вищенаведеним
письмовим доказам, суд приходить до
висновку, що ці докази є підтвердженням
факту укладення між ОСОБА_3 та ОСОБА_8
10.10.2005 року договору позики.

Суд не бере до уваги твердження
позивача за первісним позовом ОСОБА_1
та її представника ОСОБА_2 про те, що
даний договір позики від 10.10.2005року не
був у дійсності укладений і такий є
нікчемним, оскільки при його укладенні
не була дотримана нотаріально
посвідчена письмова форма договору.

З цього приводу суд вважає за необхідне
зазначити наступне.

У статті 204 Цивільного кодексу України
встановлена презумпція правомірності
правочину, відповідно до якої правочин
є правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст.215 ЦК України
недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається. Якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

Ч.1 статті 1047 ЦК України зазначає, що
договір позики укладається у письмовій
формі, якщо його сума не менш як у
десять разів перевищує встановлений
законом розмір неоподатковуваного
мінімуму доходів громадян. Ч.2 цієї
статті передбачено, що на
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Відповідно до положень ст.207 ЦК України
правочин вважається таким, що вчинений
у письмовій формі, якщо його зміст
зафіксований в одному або кількох
документах, у листах, телеграмах, якими
обмінялися сторони. Правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо він підписаний
його стороною (сторонами).

Згідно ч.1 ст.209 ЦК України правочин,
який вчинений у письмовій формі,
підлягає нотаріальному посвідченню
лише у випадках, встановлених законом
або домовленістю сторін.

При цьому, чинним законодавством
України нотаріальна форма договору
позики не вимагається незалежно від
суми договору.

Як вбачається із матеріалів справи, у
даному договорі позики від 10.10.2005 року
укладеному між ОСОБА_3 та ОСОБА_8
дотримано обов'язкової письмової форми
договору, оскільки зміст даного
договору, його умови, сторони договору
зафіксували у письмовому документі,
який ними підписаний. Факт передання
грошей посвідчено у розписці, в якій
сторони договору зазначили грошову
суму, яка передається, та особистий
підпис позичальника.

В судовому засіданні встановлено та
сторонами не заперечується, що
вищевказаний Договір позики від
10.10.2005року в судовому порядку ніким не
оспорювався і такий договір не є
визнаний судом недійсним. Хоча позивач
за первісним позовом ОСОБА_1 та її
представник в судовому засіданні
вказують, що даний Договір позики від
10.10.2005року ними оспорюється, вважають
його таким, що не був у дійсності
укладений, заявляють клопотання про
призначення експертизи щодо з'ясування
питань, що стосуються договору позики,
однак із позовними вимогами про
визнання судом даного договору позики
недійсним сторона ОСОБА_1 не
зверталася, ні в ході розгляду даної
справи, ні окремим позовом. Предметом
даного позову про поділ майна подружжя
Договір позики від 10.10.2005року не є.

Варто відзначити, що в ході розгляду
даної справи, суд роз'яснював стороні
позивача ОСОБА_1 їх права та обов'язки,
попереджав про наслідки вчинення або
не вчинення процесуальних дій з цього
приводу, однак своїми процесуальними
правами сторони та їх представники
розпорядились на власний розсуд.

Договір позики від 10.10.2005 року
позивачкою ОСОБА_1 у судовому порядку
не оспорювався і не оспорюється, його
недійсність прямо не встановлена
законом і він не визнаний судом
недійсним.

За таких обставин доводи позивача за
первісним позовом ОСОБА_1 та її
представника ОСОБА_2 в цій частині є
необґрунтованими та безпідставними.

Тим не менше, в ході розгляду справи
відповідачем за первісним позовом
ОСОБА_3 та його представником ОСОБА_4 не
представлено суду жодного належного та
допустимого доказу на підтвердження
обставин щодо факту придбання ОСОБА_3
спірного майна саме за кошти отримані
ним у позику.

Так, ні у Договорі позики від 10.10.2005 року
(а.с.93), ні у борговій розписці від 10.10.2005
року, сторонами даного договору не було
передбачено, що кошти які отримав
ОСОБА_3 у позику в розмірі 30 000 доларів
США, надаються йому саме на купівлю
житлового будинку та земельних ділянок
в АДРЕСА_1.

Надані в судовому засіданні пояснення
відповідача ОСОБА_3 суд не бере до уваги
в якості належних та допустимих
доказів вищевказаних обставин, з
огляду на наступне.

Згідно ст.62 ЦПК України сторони, треті
особи та їхні представники за їх згодою
можуть бути допитані як свідки про
відомі їм обставини, що мають значення
для справи.

Відповідно до ст. 184 ЦПК, якщо сторона,
третя особа, їх представники заявляють,
що факти, які мають значення для справи,
їм відомі особисто, вони за їх згодою
можуть бути допитані як свідки.

З наведеного вбачається, що засобом
доказування вважають не будь-які
пояснення сторін, а лише ті, які
одержані під час допиту цих осіб як
свідків. І тільки в тому разі відомі їм
факти стануть доказами, що
відповідатимуть правилу належності.

Як відомо в ході судового розгляду
ОСОБА_3 не був допитаний в якості
свідка, клопотання про допит його як
свідка особами, які беруть участь у
справі заявлено не було, останній в
судовому засіданні надавав особисті
пояснення з приводу спору, які не є
засобом доказування.

В підтвердження факту укладення
договору позики від 10.10.2005року між
ОСОБА_3 та ОСОБА_8 на загальну суму 30 000
доларів США на купівлю житлового
будинку, що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1, та факту складення боргової
розписки та отримання грошових коштів,
відповідач ОСОБА_3 та його представник
ОСОБА_4 також посилаються на покази
свідка ОСОБА_8

Так, допитаний в судовому засіданні
свідок ОСОБА_8 показав, що у жовтні 2005
році його брат ОСОБА_3 звернувся до
нього з проханням позичити йому 30 000
доларів США на купівлю житлового
будинку для спільного сімейного
проживання у ньому з його майбутньою
дружиною ОСОБА_1, з якою він збирається
в найближчий час одружуватись, однак
якого саме будинку і за яку вартість
він пригадати не може. Дані кошти він
надав ОСОБА_3 у позику, ще до укладення
шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_1, та з метою
юридичного оформлення цієї позики
10.10.2005року між ними був укладений
договір позики,.

Разом із тим, покази свідка ОСОБА_8
прямо не вказують на те, що ОСОБА_3 саме
за кошти, отримані ним згідно Договору
позики від 10.10.2005року у розмірі 30 000
доларів США, придбав спірне майно (є
непрямими доказами), а вказують на те,
що при укладенні договору позики
відповідач ОСОБА_3 мав лише намір в
майбутньому купити житловий будинок
для спільного проживання з дружиною.
Дані покази частково є лише
припущеннями того, що ОСОБА_3 фактично
купив спірне майно за ці кошти, а
відповідно до ст. 60 ЦПК України
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Крім того, не можна не відзначити, що
надані в судовому засіданні пояснення
відповідача ОСОБА_3 та покази свідка
ОСОБА_8 - рідного брата відповідача
ОСОБА_3, щодо факту придбання ОСОБА_3
спірного майна саме за кошти отримані
ним у позику, суд вважає упередженими
та надуманими, оскільки у своїх
поясненнях вони були не послідовними,
плутались у поставлених судом
запитаннях, надавали різні по суті
пояснення з приводу одних і тих же
обставин, не посилались на конкретні
дані (прізвища осіб, адреса, дата, час,
місце тощо), не підтверджували свої
пояснення посиланням на жоден
письмовий чи інший доказ.

При цьому їхні пояснення повністю
заперечуються протилежною стороною
ОСОБА_1 та спростовуються показами
свідків ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12,
ОСОБА_13 про те, що кошти на купівлю
спірного житлового будинку були
спільними ОСОБА_3 та ОСОБА_1 і такі
складались частково із грошей
отриманих у подарунок від гостей під
час весілля, частково подружжя
позичали у своїх родичів то з однієї
сторони то з іншої. Дані покази є
логічними, послідовними та
переплітаються між собою, відтворюючи
дійсну картину події, а тому не
довіряти таким в суду немає підстав.

Відповідно до положень ст.65 СК України
дружина, чоловік розпоряджаються
майном, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, за
взаємною згодою. При укладенні
договорів одним із подружжя
вважається, що він діє за згодою
другого з подружжя. Дружина, чоловік
має право на звернення до суду з
позовом про визнання договору
недійсним як такого, що укладений
другим із подружжя без її, його згоди,
якщо цей договір виходить за межі
дрібного побутового. Для укладення
одним із подружжя договорів, які
потребують нотаріального посвідчення
і (або) державної реєстрації, а також
договорів стосовно цінного майна,
згода другого з подружжя має бути
подана письмово. Згода на укладення
договору, який потребує нотаріального
посвідчення і (або) державної
реєстрації, має бути нотаріально
засвідчена. Договір, укладений одним із
подружжя в інтересах сім'ї, створює
обов'язки для другого з подружжя, якщо
майно, одержане за договором,
використане в інтересах сім'ї.

Тобто названі норми матеріального
права припускають існування факту
спільної сумісної власності подружжя
при укладенні договорів, доки не
доказано інше кимось із подружжя.

Як убачається з пояснень сторін та
матеріалів справи, при укладенні та
посвідченні вищевказаних договорів
купівлі - продажу ОСОБА_3 не вказував
про те, що кошти для придбання даного
майна є його особистою власністю. Ні
заяви (згоди) ОСОБА_1 про те, що кошти для
придбання спірного майна є особистою
власністю ОСОБА_3, ні власної заяви про
те, що грошові кошти на придбання
спірного майна є його особистою
власністю, ОСОБА_3 нотаріусу не подавав.
Також, про це не зазначено в тексті
вищевказаних договорів
купівлі-продажу. При цьому, зміст ст.65
СК України при укладенні зазначених
договорів купівлі продажу нерухомого
майна, нотаріусом був сторонам
роз'яснений.

Отже, відповідно до вищенаведених
положень ст.65 СК України, при укладенні
зазначених договорів купівлі - продажу,
вважається, що ОСОБА_3 діяв за згодою
другого подружжя - ОСОБА_1 на придбання
майна, що є спільною сумісною власністю
подружжя.

Суд також не бере до уваги твердження
відповідача за первісним позовом
ОСОБА_3 про те, що фактично договір
купівлі - продажу спірного житлового
будинку був укладений між ним особисто
та продавцем ОСОБА_9, в усній
домовленості, ще до укладення шлюбу з
ОСОБА_1, а саме в листопаді 2005року, з
огляду на наступне.

Перш за все, дані твердження
відповідача спростовуються показами
свідків ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12,
ОСОБА_13 про те, що в перше подружжя
звернулося до ОСОБА_12- тітки ОСОБА_1
щодо наміру купівлі будинку лише в
січні 2006року, тобто вже після укладення
шлюбу, і остання лише в січні 2006року
познайомила їх з продавцем ОСОБА_9 До
укладення шлюбу подружжя не зверталося
з цього приводу і їм взагалі не було
відомо про продаж ОСОБА_9 спірного
житлового будинку та земельних
ділянок, що підтверджує спільність
намірів подружжя на придбання
нерухомості для проживання сім'єю.

Тим не менше, згідно зі статтею 657
Цивільного кодексу України, договір
купівлі-продажу земельної ділянки,
єдиного майнового комплексу, житлового
будинку (квартири) або іншого
нерухомого майна укладається у
письмовій формі і підлягає
нотаріальному посвідченню та
державній реєстрації.

Частиною першою статті 210 ЦК України
визначено, що правочин підлягає
реєстрації лише у випадках,
встановлених законом. Такий правочин є
вчиненим з моменту його державної
реєстрації.

Пунктом 5 Тимчасового порядку
державної реєстрації правочинів,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 26.05.2004 р. N 671,
(діючого на той час) державній
реєстрації підлягають правочини,
зокрема, договір купівлі-продажу, міни,
земельної ділянки, єдиного майнового
комплексу, житлового будинку (квартири)
або іншого нерухомого майна.

Державна реєстрація правочинів
проводиться шляхом внесення
нотаріусом запису до Державного
реєстру правочинів одночасно з його
нотаріальним посвідченням (пункт 6
вказаного Тимчасового порядку).

Згідно з пунктом 9 зазначеного
Тимчасового порядку, дата та час
внесення відповідного запису до
Державного реєстру правочинів
вважається датою державної реєстрації
правочину.

Згідно зі статтею 220 ЦК України, у разі
недодержання сторонами вимоги закону
про нотаріальне посвідчення договору
такий є нікчемним.

Як вбачається із матеріалів справи,
Договір купівлі - продажу житлового
будинку від 11.11.2006року (а.с.48) був
посвідчений нотаріально 11.11.2006року та
зареєстрований в електронному Реєстрі
прав власності на нерухоме майно
13.11.2006року. Договори купівлі - продажу
земельних ділянок від 11.04.2008 року (а.с.49)
були посвідчені нотаріально та
зареєстровані 11.04.2008року.

А відтак, відповідно до вимог ст.210 ЦК
України, саме з цього часу, вищевказані
договори вважаються вчиненими, а не з
часу усних домовленостей між сторонами
договору.

Зрештою, у п.8 Договору купівлі - продажу
житлового будинку від 11.11.2006року (а.с.48)
та п.11 Договорів купівлі - продажу
земельних ділянок від 11.04.2008року
(а.с.49,50) сторони засвідчили, що у тексті
цього договору зафіксовано усі істотні
умови, що стосуються купівлі - продажу
будинку. Будь-які попередні
домовленості, які мали місце до
укладення цього договору і не
відображені у його тексті, після
підписання цього договору не матимуть
правового значення.

Крім того, варто звернути увагу і на те,
що із матеріалів справи, зокрема із
копій договорів купівлі-продажу
спірного житлового будинку та
земельних ділянок (а.с.48-50), копії витягу
про реєстрацію права власності на
нерухоме майно №12400302 від 06.11.2006року
(а.с.120), та інших матеріалів, вбачається,
що право власності на спірний житловий
будинок у продавця ОСОБА_9 виникло на
підставі Свідоцтва про право на
спадщину за заповітом виданого
нотаріусом Мостиської ДНК ОСОБА_15 за
реєстровим №2423 03.11.2006року, а право
власності на спірні земельні ділянки
виникло на підставі Державних актів
від 04.04.2008року, одержаних на підставі
Свідоцтва про право на спадщину за
заповітом виданого нотаріусом
Мостиської ДНК ОСОБА_15 за реєстровим
№2508 29.10.2007 року.

Тобто, до укладення шлюбу між ОСОБА_3 та
ОСОБА_1- 27.12.2005року, у продавця ОСОБА_9
право власності на спірне нерухоме
майно ще не виникло, а відтак
розпоряджатися даним майном у цей час
остання не мала права.

Інших доказів, які спростовували б
презумпцію спільності майна та
доводили існування обставин,
передбачених ст. 57 СК України, в ході
розгляду даної справи відповідач
ОСОБА_3 та його представник суду не
надали.

У зв'язку із цим, оскільки відповідач у
порушення вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України
не довів обставини на підтвердження
своїх заперечень щодо первісного
позову та вимог за зустрічним позовом,
суд відповідно до вимог ст. ст. 212, 213 ЦПК
України ухвалює рішення на підставі
наявних у справі доказів.

Враховуючи вищенаведені обставини,
судом встановлено, що спірне нерухоме
майно, а саме: житловий будинок та дві
земельні ділянки, що розташовані за
адресою: АДРЕСА_1, було набуто подружжям
ОСОБА_3 та ОСОБА_1 в період шлюбу між
ними, а тому згідно зі ст. 60 СК України є
об'єктом спільної сумісної власності
подружжя. Даний висновок суду прямо
кореспондується з правовою позицією
викладеною у Постанові Судової палати
у цивільних справах Верховного Суду
України від 02.10.2013року, що відповідно до
ст..360-7 ЦПК України є обов'язковим для
всіх судів України.

Відповідно до роз'яснень викладених у
п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду
України „Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про право на шлюб, розірвання
шлюбу, визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя " від 21.12.2007
року № 11, вартість майна, що підлягає
поділу, визначається за погодженням
між подружжям, а при недосягненні згоди
- виходячи з дійсної його вартості на
час розгляду справи.

Згідно п.5 Договору купівлі - продажу
житлового будинку від 11.11.2006року (а.с.48)
загальна вартість спірного житлового
будинку становить 68 582,00 гривні.

Згідно п.6 Договору купівлі - продажу
земельної ділянки від 11.04.2008року (а.с.49)
експертна грошова оцінка земельної
ділянки площею 0,1000 га становить 27 371,00
гривня.

Згідно п.6 Договору купівлі - продажу
земельної ділянки від 11.04.2008року (а.с.50)
експертна грошова оцінка земельної
ділянки площею 0,0,0737 га становить 14 105,00
гривень.

Оскільки сторони погоджуються з
оцінкою майна, яка указана у зазначених
договорах купівлі продажу, клопотання
про призначення експертизи для
визначення вартості вказаного
спірного майна сторони не заявили, суд
бере до уваги визначену вартість майна.

Таким чином загальна вартість майна, що
підлягає поділу становить 110 058гривень.

Як вбачається із пояснень сторін та
ними не оспорюється, що згоди щодо
поділу спільного майна між ними не
досягнуто, домовленості між ними щодо
збільшення або зменшення часток майна
що є об'єктом спільної сумісної
власності подружжя не було, шлюбний
договір між ними не укладався.

Поділ спільного майна подружжя
здійснюється за правилами,
встановленими статтями 69-72 СК та ст.372
ЦК України.

Згідно ст. 69 СК України, дружина і
чоловік мають право на поділ майна, що
належить їм на праві спільної сумісної
власності, незалежно від розірвання
шлюбу. Дружина і чоловік мають право
розділити майно за взаємною згодою.

Відповідно до ст. 372 ЦК України у
разі поділу майна, що є у спільній
власності, вважається, що частка
співвласників у праві спільної
сумісної власності є рівними, якщо інше
не встановлено домовленістю між ними.

Згідно ст. 70 СК України, у разі поділу
майна, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, частки
майна дружини та чоловіка є рівними,
якщо інше не визначено домовленістю
між ними або шлюбним договором.

Згідно ст. 71 цього ж Кодексу, майно, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, ділиться між ними в
натурі. Якщо дружина та чоловік не
домовилися про порядок поділу майна,
спір може бути вирішений судом. При
цьому суд бере до уваги інтереси
дружини, чоловіка, дітей та інші
обставини, що мають істотне значення.
Неподільні речі присуджуються одному з
подружжя, якщо інше не визначено
домовленістю між ними. Присудження
одному з подружжя грошової компенсації
замість його частки у праві спільної
сумісної власності на майно, зокрема на
житловий будинок, квартиру, земельну
ділянку, допускається лише за його
згодою, крім випадків передбачених
Цивільним кодексом України.
Присудження одному з подружжя грошової
компенсації можливе за умови
попереднього внесення другим із
подружжя відповідної грошової суми на
депозитний рахунок суду.

Відповідно до роз'яснень викладених у
п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду
України „Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про право на шлюб, розірвання
шлюбу, визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя " від 21.12.2007
року № 11, вирішуючи питання про поділ
майна, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, зокрема
неподільної речі, суди мають
застосовувати положення частин 4, 5 ст.71
СК щодо обов'язкової згоди одного з
подружжя на отримання грошової
компенсації та попереднього внесення
другим із подружжя відповідної
грошової суми на депозитний рахунок
суду. За відсутності такої згоди
присудження грошової компенсації може
мати місце з підстав, передбачених ст.365
ЦК, за умови звернення подружжя (одного
з них) до суду з таким позовом (ст.11 ЦК)
та попереднього внесення на депозитний
рахунок суду відповідної грошової
суми. У разі коли жоден із подружжя не
вчинив таких дій, а неподільні речі не
можуть бути реально поділені між ними
відповідно до їх часток, суд визнає
ідеальні частки подружжя в цьому майні
без його реального поділу і залишає
майно у їх спільній частковій
власності.

При вирішенні даного спору, суд також
враховує те, що з позивачкою ОСОБА_1
проживають та перебувають на її
утриманні двоє малолітніх дітей: дочка
ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, та дочка ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_1, яка страждає
нервово-психічними розладами та
потребує постійної опіки та
довготривалого лікування. Дані
обставини сторонами не оспорюються та
підтверджуються довідкою лікуючого
лікаря ОСОБА_16 №3/13 від 06.02.2013року (а.с.6).

З огляду на наведені положення закону
та роз'яснення Пленуму ВСУ, враховуючи
те, що спірний житловий будинок та
земельні ділянки, які є спільною
сумісною власністю подружжя та
підлягають розподілу, є неподільними
речами, а також те, що сторони не
бажають присудження такого майна
одному з них та отримання грошової
компенсації іншим, беручи до уваги межі
позовних вимог первісного позову про
визнання право власності на ? частину
даного майна, суд вважає за можливе
поділити спільне майно подружжя ОСОБА_1
та ОСОБА_3, залишивши таке у спільній
частковій власності та визнавши за
ОСОБА_1 право власності на ? ідеальну
частку житлового будинку та по ?
ідеальній частці двох земельних
ділянок, які розташовані за адресою:
АДРЕСА_1.

Таким чином, всебічно, повно, об'єктивно
та безпосередньо дослідивши наявні у
справі докази, з'ясувавши обставини, на
які посилалися сторони, як на підставу
своїх вимог, оцінивши належним чином
зібрані по справі докази кожен окремо
на їх достовірність та допустимість, а
також їх достатність та взаємний
зв'язок у сукупності, суд приходить до
висновку, що вимоги за первісним
позовом ОСОБА_1 є законними,
обґрунтованими, доведеними в судовому
засіданні і такими, що підлягають
задоволенню у повному обсязі.

В статті 55 Конституції України
закріплено, що права і свободи людини і
громадянина захищаються судом.

Статтею 1 Протоколу 11 до Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод визначено: кожна фізична або
юридична особа має право мирно своїм
майном. Ніхто не може бути позбавлений
свої власності інакше як в інтересах
суспільства і на умовах, передбачених
законом і загальними принципами
міжнародного права.

Стаття 17 Загальної декларації прав
людини проголошує, що кожна людина має
право володіти майном як одноособово,
так і разом з іншими.

В задоволенні зустрічного позову, як
вважає суд, слід відмовити повністю,
оскільки, хоча й позовні вимоги ОСОБА_3
за своїм змістом підлягають до
часткового задоволення, а саме
визнання за ОСОБА_3 права власності на
1/2 частину спірного майна як спільного
майна подружжя, однак зазначені вимоги
заявлені ОСОБА_3 з інших (протилежних по
суті) правових підстав, ніж тих, які
встановлені судом.

Так, підставою зустрічного позову
ОСОБА_3 є право на майно, що є особистою
приватною власністю чоловіка, як таке,
що набуте ним за час шлюбу, але за кошти,
які належали їй, йому особисто, що
передбачено п.3 ч.1 ст.57 Сімейного
кодексу України. В той час коли під час
розгляду судом даної справи
встановлено, що спірне майно є спільним
сумісним майном подружжя, на підставі
статті 60 Сімейного кодексу України та
ст.368 Цивільного кодексу України. А
відтак, правових підстав для
задоволення зустрічного позову ОСОБА_3
повністю чи частково, немає.

Відповідно до ч.1 ст. 80 ЦПК України у
позовах про визнання права власності
на майно ціна позову визначається
вартістю майна.

Згідно ч.2 цієї статті якщо визначена
позивачем ціна позову вочевидь не
відповідає дійсній вартості спірного
майна або на момент пред'явлення позову
встановити точну його ціну неможливо,
розмір судового збору попередньо
визначає суд з наступним стягненням
недоплаченого або з поверненням
переплаченого судового збору
відповідно до ціни позову,
встановленої судом при вирішенні
справи.

В прохальній частині позовної заяви
ОСОБА_1 було заявлено клопотання про
визначення судом розміру судового
збору, оскільки на момент пред'явлення
позову встановити для неї точну його
ціну неможливо через те, що їй не відома
вартість спірного майна і таку не можна
достовірно встановити, у зв'язку із тим,
що правовстановлюючі документи на
спірне майно, яке зареєстроване за
ОСОБА_3 знаходились у останнього, і
надати їх копії він відмовився.

Як встановлено судом загальна вартість
спірного майна, що підлягає поділу
становить 110 058гривень. У своїх позовних
вимогах ОСОБА_1 просить визнати за нею
право власності на ? частину
зазначеного майна, тому ціна даного
позову становить 55026 гривень (1/2
*110058=55026). В такому випадку, судовий збір,
згідно п.1.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про
судовий збір», повинен бути сплачений у
розмірі у розмірі 1 відсотка ціни
позову, тобто у сумі 550,26 гривень.

Оскільки, при поданні первісного
позову ОСОБА_1 судовий збір сплачено не
було, то такий, відповідно до вимог ст.88
ЦПК України, слід стягнути з
відповідача ОСОБА_3 в дохід держави. У
зв'язку із відмовою у задоволенні
зустрічного позову ОСОБА_3 в повному
обсязі, понесені ним судові витрати
розподілу не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст.10, 11, 57-64, 79, 80, 88, 208, 209, 212-215, 218 ЦПК
України, суд, -

в и р і ш и в :

Первісний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про
поділ спільного майна подружжя, -
задовольнити.

Поділити спільне майно подружжя ОСОБА_1
та ОСОБА_3.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на:

- 1/2 ідеальну частку житлового будинку
АДРЕСА_1;

- 1/2 ідеальну частку земельної ділянки
площею 0,1000 га, кадастровий
№:02:004:0166, для обслуговування
житлового будинку та господарських
споруд, що розташована в АДРЕСА_1,
згідно Державного акту на право
власності на земельну ділянку серії ЯЖ
№912396 від 22.01.2009року;

- 1/2 ідеальну частку земельної ділянки
площею 0,0737 га, кадастровий
№:02:004:0274, для ведення особистого
селянського господарства, що
розташована в АДРЕСА_1, згідно
Державного акту на право власності на
земельну ділянку серії ЯЖ №912397 від
22.01.2009року.

В задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_3 до ОСОБА_1, про визнання права
власності на майно, яке придбане за
особисті кошти одного з подружжя, -
відмовити повністю.

Стягнути з ОСОБА_3 судовий збір у дохід
держави в сумі 550 (п'ятсот п'ятдесят)
гривень 29 копійок, які перерахувати на
рахунок №0252, код отримувача
, МФО:825014, призначення
платежу «судовий збір, п.1.1 Закону».

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Львівської області через
Мостиський районний суд шляхом подачі
апеляційної скарги в 10-денний строк з
дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя

Ю.Б. Білоус

Рішення набрало законної сили
«___»___________ 20 р.

Суддя
Ю.Б. Білоус