Справа № 314/4821/13-ц
Провадження № 2/314/117/2014
Вільнянський районний суд Запорізької
головуючого судді Беспалько Т.Д.,
при секретарі Печонкіної В.П.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Вільнянську справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
позбавлення права користування
житловим приміщенням
У вересні 2013 року ОСОБА_1 звернулась до
суду з позовом до ОСОБА_2 про
позбавлення права користування
житловим приміщенням у житловому
В позові зазначила, що вона є власником
житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1,
який вона придбала за Договором
купівлі-продажу від 28.11.1990 року за р№159,
посвідченого виконавчим комітетом
Петро-Михайлівської сільської ради
Вільнянського району Запорізької
області, який зареєстрований
Запорізьким бюро технічної
інвентаризації 11.03.1992 року. На
теперішній час позивач розпорядитись
своїм будинком в повному обсязі не має
можливості з причини того, що в будинку
зареєстрований чоловік її дочки -
ОСОБА_2. Відповідач в будинку не
проживає, своїх речей в будинку не
тримає. Будь-яких договірних
правовідносин між відповідачем та
позивачкою не існує. Вказаними діями
відповідач порушує право власності
позивачки, тому вона вимушена
звернутися до суду та просить суд
задовольнити її позовні вимоги.
У судовому засіданні представник
позивача підтримав позов, просив суд
задовольнити його в повному обсязі.
Відповідач в судове засідання не
зявився, повідомлявся відповідно до ч
ст. 74 ЦПК України. Тому суд вважає, що
відповідач є належним чином
Суд, враховуючи, факт неявки
відповідача в судове засідання та його
належне повідомлення про час і місце
судового засідання, відсутність
поважних причин неявки відповідача, а
також відсутність заперечень
представника позивача проти заочного
розгляду справи, вважає за можливим
розгляд справи провести у порядку
заочного провадження з дотриманням
вимог, встановлених законом відповідно
до ст. 224 ЦПК України та на підставі
наявних у справі доказів.
Суд, вислухавши пояснення представника
ОСОБА_1, дослідивши письмові докази,
приходить до наступних висновків.
Судом встановлено, що позивачка є
власником житлового за адресою:
АДРЕСА_1, який вона придбала за
Договором купівлі-продажу від 28.11.1990
року за р№159, посвідченим виконавчим
комітетом Петро-Михайлівської
сільської ради Вільнянського району
Запорізької області, який
зареєстрований Запорізьким бюро
технічної інвентаризації 11.03.1992 року в
реєстровій книзі за №4 р.455.
Згідно довідки Петро-Михайлівської
сільської ради від 21.08.2013 №596 за даною
адресою зареєстровані та проживають
такі особи: ОСОБА_1, ОСОБА_3, а
зареєстровані та не проживають: ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_2.
Згідно заяви дружини відповідача,
ОСОБА_3, справжність підпису на якій
засвідчено Петро-Михайлівською
сільською радою 21.08.2013 року за р№ 137,
відповідач, який зареєстрований в
житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1,
фактично з 01 листопада 2010 року за
вказаною адресою не проживає.
Конституцією України (ст. 41) та ст.1
Першого протоколу до Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод, ратифікованої Україною 17.07.1997
року, закріплено принцип непорушності
права приватної власності, який
означає право особи на безперешкодне
користування своїм майном та закріплює
право власника володіти, користуватися
і розпоряджатися належним йому майном,
на власний розсуд вчиняти щодо свого
майна будь-які угоди, відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319, 321 ЦК
Гарантуючи захист права власності,
закон надає власнику право вимагати
усунення будь-яких порушень його прав,
хоч би ці порушення і не були поєднані з
позбавленням володіння. Способи
захисту права власності передбачені
нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України.
Обєктом власності особи може бути,
зокрема, житло: житловий будинок,
садиба, квартира (ст.ст.379, 382 ЦК України).
Обмеження чи втручання у право
власника можливе лише на підставах,
передбачених законом.
Відповідно до Постанови Пленуму
Верховного Суду України N 2 від 12.04.1985
року суд може визнати особу такою, що
втратила право користування жилим
приміщенням, лише з однієї вказаної
позивачем підстави, передбаченої ст.71
або ст.107 ЖК України.
Відповідно до ч.1 ст.71 ЖК України при
тимчасовій відсутності наймача або
членів його сім"ї за ними зберігається
жиле приміщення протягом шести
Відповідно до ст.72 ЖК України визнання
особи такою, що втратила право
користування жилим приміщенням
внаслідок відсутності цієї особи понад
встановлені строки, провадиться в
судовому порядку.
Відповідно до ст.107 ЖК України у разі
вибуття наймача та членів його сім'ї
на постійне проживання до іншого
населеного пункту або в інше жиле
приміщення в тому ж населеному
пункті договір найму жилого
приміщення вважається розірваним з дня
вибуття. Якщо з жилого приміщення
вибуває не вся сім'я, то договір
найму жилого приміщення не
розривається, а член сім'ї, який вибув,
втрачає право користування цим жилим
приміщенням з дня вибуття.
Відповідно до Постанови Пленуму
Верховного Суду України N 2 від 12.04.1985
року на ствердження вибуття суд може
брати до уваги будь-які фактичні дані,
які свідчать про обрання стороною
іншого постійного місця проживання
(повідомлення про це в листах,
розписка, переадресовка
кореспонденції, утворення сім'ї в
іншому місці, перевезення майна в інше
жиле приміщення, виїзд в інший
населений пункт, укладення трудового
договору на невизначений строк тощо).
Згідно ст. 41 Конституції України
визначено, що кожен має право володіти,
користуватися і розпоряджатися своєю
власністю. Ніхто не може бути
протиправно позбавлений права
власності. Право приватної власності є
Згідно ст.ст. 319, 321, 334 ЦК України
власникові належать права володіння,
користування та розпорядження своїм
майном. На зміст права власності не
впливають місце проживання та
місцезнаходження майна. Право
власності є непорушним, ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений в його володінні.
Відповідно до ст. 317 ЦК України,
власникові належать права володіння,
користування та розпорядження своїм
майном. На зміст права власності не
впливають місце проживання власника та
місцезнаходження майна.
Згідно ст.ст. 150, 155 Житлового Кодексу
України громадяни, які мають у
приватній власності будинок (частину
будинку), квартиру, користуються ними
(нею) для особистого проживання і
проживання членів їх сімей і мають
право розпоряджатися цією власністю на
свій розсуд, будинок що є у приватній
власності громадян, не може бути в них
вилучено, власника не може бути
позбавлено права користуватися ним.
У відповідності до ст.ст. 383, 391 ЦК
України власник житлового будинку,
квартири має право використовувати
помешкання для власного проживання, та
має право вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпоряджання своїм майном.
Згідно ст. 319 ЦК України, власник
володіє, користується, розпоряджається
своїм майном на власний розсуд. Власник
має право вчиняти щодо свого майна
будь-які дії, які не суперечать закону.
Позивач на підставі Договору
купівлі-продажу від 28.11.1990 року за р№159,
посвідченого виконавчим комітетом
Петро-Михайлівської сільської ради
Вільнянського району Запорізької
області, який зареєстрований
Запорізьким бюро технічної
інвентаризації 11.03.1992 року, набула на
будинок законне права власності.
Зважаючи на те, що місце проживання
відповідача у справі зареєстроване у
належному позивачці на праві власності
житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1,
позивачка не може вільно
розпоряджатися своїм будинком, суд
приходить до висновку про наявність
перешкод у користуванні позивача
Згідно зі ст. 3 Закону України «Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні» поняття
реєстрації визначено, як внесення
відомостей до паспортного документа
про місце проживання або місце
перебування із зазначенням адреси
житла особи та внесення цих даних до
реєстраційного обліку відповідного
органу спеціально уповноваженого
центрального органу виконавчої влади з
питань реєстрації. Статтею 11 Закону
передбачено, що зняття з реєстрації
місця проживання здійснюють
відповідні органи спеціально
уповноваженого центрального органу
виконавчої влади з питань реєстрації в
АР Крим, областях, містах, районах,
районах у містах, а також у містах Києві
Відповідно до ст. 10 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на
підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, в межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.
За правилами статті 71 ЖК України,
пункту 10 постанови № 2 Пленуму
Верховного Суду України від 12 квітня 1985
року (із наступними змінами) «Про деякі
питання, що виникли в практиці
застосування судами Житлового кодексу
України» при тимчасовій відсутності
наймача або членів його сімї за ними
зберігається жиле приміщення протягом
шести місяців. У справах про визнання
наймача або члена його сімї таким, що
втратив право користування жилим
приміщенням, необхідно з»ясовувати
причини відсутності відповідача понад
встановлені строки. В разі їх
поважності (перебування у відрядженні,
у осіб, які потребують догляду,
внаслідок неправомірної поведінки
інших членів сімї тощо ) суд може
продовжити пропущений строк.
Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання
особи такою, що втратила право
користування жилим приміщенням
внаслідок відсутності цієї особи понад
встановлені строки, провадиться в
судовому порядку.
Доказів, які б свідчили про те, що
відповідач не проживає у
вищезазначеному будинку з поважних
причин в ході розгляду справи не було
За таких обставин, оскільки відповідач
не є власником вказаного будинку, до
того ж не проживає в спірному будинку,
витрати на його утримання не несе, за
комунальні послуги не сплачує, суд
вважає, що факт реєстрації відповідача
в будинку позивача порушує її права, як
власника цього будинку, суд вважає, що
вимоги позивача підлягають
Керуючись ст. ст. 10, 11, 57, 60, 61, 208-209, 212-215,
224-226 ЦПК України ЦПК України, ст.ст., 71,
72, ЖК України, ст. 317, 319, 321, 391 ЦК України,
суд
1. Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
позбавлення права користування
житловим приміщенням задовольнити.
2. Позбавити ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, права
користування житловим будинком за
Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Заочне рішення може бути переглянуто
судом, що його ухвалив, за письмовою
заявою відповідача. Заяву про перегляд
заочного рішення може бути подано
протягом десяти днів з дня отримання
його копії.

У разі залишення заяви про перегляд
заочного рішення без задоволення
заочне рішення може бути оскаржене
відповідачем в апеляційному порядку.

Суддя:
Т.Д. Беспалько

Суддя : Т. Д.
Беспалько

29.01.2014