АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Сп.№ 22-ц-796/1200/2014
Доповідач - Слободянюк С.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2014 року колегія суддів
судової палати розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва в
складі:

головуючого судді - Слободянюк
С.В.,

суддів - Лапчевської О.Ф.,
Корчевного Г.В.,

при секретарі - Мурга М.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Шевченківського районного суду
м.Києва від 09 жовтня 2013 року за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_2, треті особи, які не
заявляють самостійних вимог щодо
предмету спору, приватний нотаріус
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_4, Київське міське бюро
технічної інвентаризації та
реєстрації права власності на об*єкти
нерухомого майна, про визнання
правочину недійсним, відшкодування
моральної шкоди,

в с т а н о в
и л а:

У жовтня 2011 року ОСОБА_3 звернулась в
суд з наведеним позовом, уточнивши
позовні вимоги (а.с.71-74), просила суд
визнати недійсним договір довічного
утримання від 11 травня 2011 року,
укладений між її батьком, ОСОБА_5
(відчужувачем) та відповідачкою ОСОБА_2
(набувач), відповідно до якого ОСОБА_5
передав у власність АДРЕСА_1; стягнути
з відповідачки на її користь моральну
шкоду у розмірі 10 000,00 грн.; судові
витрати, пов*язані з наданням правової
дороги у розмірі 10 000,00 грн.

Позивачка зазначала, що договір
довічного утримання ОСОБА_5 вчинено
останнім в стані не усвідомлення своїх
дій у зв*язку із хворобою.

Рішенням Шевченківського районного
суду м.Києва від 09 жовтня 2013 року позов
задоволено частково.

Визнано недійсним договір довічного
утримання (догляд), укладений 11 травня
2011 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2, який
посвідчено приватним Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_4
та зареєстрованим у реєстрі за номером
384, з моменту його укладення.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 - 17
671,40 грн. В решті вимог відмовлено.

На рішення суду першої інстанції
ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в
якій, з посиланням на порушенням судом
норм матеріального і процесуального
права, ставиться питання про зміну
рішення в частині зменшення розміру
стягнутої моральної шкоди та розміру
витрат, пов*язаних з наданням правової
допомоги.

В судовому засіданні представник
ОСОБА_2 - ОСОБА_6 (довіреність від 04
квітня 2012 року а.с..60) підтримав
апеляційну скаргу, позивачка ОСОБА_3
апеляційну скаргу не визнала.

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції, колегія суддів
дійшла висновку про часткове
задоволення апеляційної скарги з таких
підстав.

Відповідно до частини 1 статті 215
Цивільного кодексу України, підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою-третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до положенням частин 1-3, 5
статті 203 Цивільного кодексу України,
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. Особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.

Судом першої інстанції встановлено і
це вбачається з матеріалів справи, що 11
травня 2011 року , що між ОСОБА_5 і ОСОБА_2
було укладено договір довічного
утримання, відповідно до якого ОСОБА_5
передавав у власність ОСОБА_2 квартиру
АДРЕСА_1, остання зобов*язалась довічно
утримувати (доглядати ) ОСОБА_5 (а.с. 12-15).

ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 помер, що
підтверджується свідоцтвом про смерть
(а.с. 10).

За повідомленням Київського міського
бюро технічної інвентаризації та
реєстрації права власності на об`єкти
нерухомого майна лист № 32019 (И-2012) від 28
серпня 2012 року за № 32019 (И-2012), власником
квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 на підставі
договору довічного утримання (а.с. 114).

ЗгідноАкту № 11 посмертної комісійної
судово-психіатричної експертизи від 20
червня 2013 року, ОСОБА_5 страждав на
стійкий психічний розлад: «шизофренія,
параноїдна форма», який повністю
позбавляв його здатності
усвідомлювати значення своїх дій та
керувати ними. Під час укладання
Договору довічного утримання 11 травня
2011 року ОСОБА_5 не міг усвідомлювати
значення своїх дій та керувати ними.
Внаслідок особливостей психічного
захворювання, а саме шизофренії
параноїдної форми, яке мало місце у
ОСОБА_5, він не міг об*єктивно сприймати
обставини, значення та юридичні
наслідки укладання Договору довічного
утримання від 11 травня 2011 року (а.с.
158-161).

Суд першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку, що на час
укладення спірного договору довічного
утримання волевиявлення ОСОБА_5 не
було вільним та не відповідало його
внутрішній волі, оскільки він не міг
усвідомлювати значення своїх дій та
керувати ними, визнавши договір
довічного утримання (догляду),
укладений від 11 травня 2011 року між
ОСОБА_5 та ОСОБА_2 судом визнано
недійсним з моменту його укладення.

Відповідно до ч. 1 статті 1167 Цивільного
кодексу України, моральна шкода,
завдана фізичній або юридичній особі
неправомірними рішеннями, діями чи без
бездіяльністю, відшкодовується особою,
яка її завдала, за наявності її вини.

Позивачка просила суд стягнути з
відповідачки на її користь моральну
шкоду у розмірі 10 000 грн.

Доводи апеляційної скарги стосовно
безпідставності стягнення моральної
шкоди заслуговують на увагу, оскільки
правовідносини, які склались між
сторонами не передбачають
відшкодування моральної шкоди.

Водночас, безпідставними є доводи
апеляційної скарги щодо стягнення
витрат, пов*язаних з наданням правової
допомоги.

Положенням ст. 84 ЦПК України
встановлено, що витрати, пов'язані з
оплатою правової допомоги адвоката або
іншого фахівця в галузі права, несуть
сторони, крім випадків надання
безоплатної правової допомоги.

Суд першої інстанції при вирішення
питання щодо стягнення таких витрат
послався на положення Закону України
«Про граничний розмір компенсації
витрат на правову допомогу у цивільних
та адміністративних справах»,
обмежився граничним розміром
компенсації витрат на правову допомогу
у розмірі 2 000 грн.

Враховуючи наведене, колегія суддів
дійшла висновку про часткове
задоволення апеляційної скарги;
скасуванню оскаржуваного рішення в
частині задоволення позовних вимог у
стягненні моральної шкоди; ухвалення в
цій частині нового рішення про відмову
у відшкодування моральної шкоди.

Керуючись ст..ст. 303, 307,309, 313 ЦПК України,
колегія суддів

В И Р І
Ш И Л А :

Апеляційну скаргу скаргою ОСОБА_2
задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного
суду м.Києва від 09 жовтня 2013 року в
частині задоволення позовних вимог про
відшкодування моральної шкоди
скасувати, ухвалити в цій частині нове
рішення, яким відмовити у позовних
вимогах ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про
відшкодування моральної шкоди.

Рішення Шевченківського районного
суду м.Києва від 09 жовтня 2013 року в
частині стягнення судових витрат
залишити без змін та викласти
резолютивну частину рішенні в цій
частині в наступній редакції.

Стягнути з ОСОБА_2 (іден. номер НОМЕР_1)
на користь ОСОБА_3 (іден.номер НОМЕР_2),
судові витрати, пов*язані з проведенням
судової психіатричної експертизи, в
сумі 10 304грн.00 коп.; витрати, пов*язані з
наданням правової допомоги, в сумі 2000
грн.00 коп.; судовий збір в сумі 358 грн.90
коп.

В іншій частині рішення залишити без
змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, але може бути
оскаржено в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справи протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: