У х в а л а

03 лютого 2014 року
м. КиївКолегія суддів судової
палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Кузнєцова В. О.,

суддів: Євтушенко О. І.,
Мостової Г. І.,

Кадєтової О. В.,
Остапчука Д. О., розглянувши заяву
ОСОБА_3 про перегляд ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 14 листопада 2013 року у справі
за позовом ОСОБА_3 до Акціонерного
товариства «Райффайзен Банк Аваль» в
особі Черкаської обласної дирекції про
стягнення заборгованості із
заробітної плати, середнього заробітку
за час затримки розрахунку при
звільненні, оплату лікарняного листа,
відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з указаним позовом, обґрунтовуючи
свої вимоги тим, що він з 01 жовтня 2009
року перебував з відповідачем у
трудових відносинах. Наказом
Черкаської обласної дирекції
АТ «Райффайзен Банк Аваль» від 01 квітня
2013 року його звільнено за згодою сторін
на підставі ч. 1 ст. 36 КЗпП України.
Проте, на думку позивача, при
звільненні його з роботи та здійсненні
остаточного розрахунку відповідачем
допущено ряд порушень. Позивач просив
визнати незаконними дії відповідача
щодо: притягнення його до
дисциплінарної відповідальності;
невиплати нарахованої заробітної
плати; звільнення з роботи; затримки
розрахунку при звільненні; не оплати
лікарняного листа, оскільки такі дії
суперечать вимогам законодавства про
працю. Крім того, просив стягнути з
відповідача на свою користь 12 177 грн 10
коп. середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні, 2 497
грн не виплаченої заробітної плати,
оплату лікарняного листа, 19 грн 09 коп. -
за 1 день затримки при розрахунку, 402 грн
75 коп. - витрати на лікування в умовах
стаціонару; 33 382 грн 05 коп.
заборгованості за несвоєчасний
розрахунок при звільнення станом на 06
вересня 2013 року з урахуванням усіх
невиплачених сум, 50 тис. грн
на відшкодування моральної шкоди, а
всього - 98 477 грн 99 коп.

Рішенням Соснівського районного
суду м. Черкаси від 06 вересня
2013 року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Черкаської області
від 23 жовтня 2013 року, у задоволенні
позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 14 листопада 2013
року ОСОБА_3 у відкритті касаційного
провадження у даній справі відмовлено
на підставі п. 5 ч. 4
ст. 328 ЦПК України.

16 січня 2014 року до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ надійшла заява ОСОБА_3 про
перегляд ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 14 листопада 2013 року з підстав
неоднакового застосування судом
касаційної інстанції одних і тих самих
норм матеріального права, а саме - ст.
ст. 47, 116-117, 237-1 КЗпП України, що потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах.

Як приклад неоднакового
застосування судом касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права, заявник наводить
рішення Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 22 червня 2011 року
у справі № 6-1992св11, ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 25 липня 2012 року у
справі № 6-18049св12, від 26 грудня 2012 року у
справі № 6-35827св12 та
рішення Верховного Суду України від 16
січня 2008 року у справі № 6-17776св07.

Відповідно до статті 355 ЦПК України
заява про перегляд судових рішень у
цивільних справах може бути подана
виключно з підстав: неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права, що потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах;
встановлення міжнародною судовою
установою, юрисдикція якої визнана
Україною, порушення Україною
міжнародних зобов'язань при вирішенні
справи судом.

Зі змісту судового рішення, яке
просить переглянути заявник та судові
рішення, на які він посилається як
приклад неоднакового застосування
судом касаційної інстанції одних і тих
самих норм матеріального права
вбачається, що вони ухвалені у спорах
щодо стягнення середнього заробітку за
час затримки розрахунку при
звільненні.

Ухвалюючи рішення 22 червня 2011 року у
справі № 6-1992св11, Вищий спеціалізований
суд України з розгляду цивільних і
кримінальних справ, задовольняючи
позовні вимоги про стягнення
заборгованості із заробітної плати та
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні, виходив із
того, що з вини відповідача позивачу в
день звільнення не було сплачено усіх
сум, а тому позивач має право, з
урахуванням положень
ст. ст. 116-117 КЗпП України, на отримання
середнього заробітку за час затримки
цього розрахунку.

Постановляючи ухвали 25 липня 2012 року
у справі № 6-18049св12 та 26 грудня
2012 року у справі № 6-35827св12, Вищий
спеціалізований суд України з розгляду
цивільних і кримінальних справ
погодився з позиціями судів першої
інстанції про те, що при звільненні
позивачу з вини підприємства не було
виплачено заробітну плату в повному
обсязі, тому відповідно до ст. 117
КЗпП України стягненню підлягає
середній заробіток за затримку
розрахунку при звільненні по день
фактичного розрахунку.

Ухвалюючи рішення 16 січня 2008 року у
справі № 6-1776св07, Верховний Суд України,
задовольняючи позовні вимоги про
стягнення середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні,
виходив із того, що з позивачем не було
проведено кінцевого розрахунку при
звільненні, тому відповідно до ст. 117
КЗпП України відповідач повинен
сплатити позивачу середній заробіток
за весь час затримки по день фактичного
розрахунку.

У той же час, відмовляючи у відкритті
касаційного провадження у справі №
6-48241ск13 ухвалою від 14 листопада 2013 року,
про перегляд якої подано заяву, Вищий
спеціалізований суд України з розгляду
цивільних і кримінальних справ
погодився з позицією судів першої та
апеляційної інстанцій про відмову в
задоволенні вимог про стягнення з
відповідача середнього заробітку за
час затримки розрахунку при
звільненні, виходячи з того, що вказана
сума є фактичною сумою стягнутою за
рішенням суду від 12 лютого 2013
року.

Враховуючи наведене, відсутні
підстави вважати, що у наведених
справах тотожними є встановлені судами
фактичні обставини, які мають значення
для вирішення спорів, які розглядались,
а, відповідно, що правовідносини, які
виникли між особами, які брали участь у
розгляді вказаних справ, подібні і мало
місце неоднакове застосування судом
(судами) касаційної інстанції одних і
тих самих норм матеріального права в
порівнянні зі справою, у якій
постановлена ухвала, яку просить
переглянути заявник, що потягло за
собою ухвалення різних за змістом
судових рішень.

Оскільки наведені заявником доводи
не містять ознак, які згідно з вимогами
ст. 355 ЦПК України є підставами для
перегляду судового рішення, про
перегляд якого ОСОБА_3 подано заяву, то
у допуску справи до провадження
Верховного Суду України необхідно
відмовити.

Керуючись ст. ст. 355, 356, 360 ЦПК
України, колегія суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного
Суду України справи за позовом ОСОБА_3
до акціонерного товариства
«Райффайзен Банк Аваль» в особі
Черкаської обласної дирекції про
стягнення заборгованості з заробітної
плати, середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні,
оплату лікарняного листа,
відшкодування моральної шкоди, за
заявою ОСОБА_3 про перегляд ухвали
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних
справ від 14 листопада 2013 року
відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
В. О. Кузнєцов

Судді
О. І. Євтушенко

О. В. Кадєтова

Г. І. Мостова

Д. О. Остапчук