Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 лютого 2014 року Приморський
районний суд м. Одеси

у складі: -
судді Науменко А. В.

при
секретарі Шияновській Ю. О.

розглянувши у відкритому
судовому засіданні у м. Одесі цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4, Приморської районної
адміністрації Одеської міської ради,
третя особа ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,
ОСОБА_8, за участю Прокурора
Прокуратури Приморського району м.
Одеси про визнання недійсною
позбавлення реєстрації, розпорядження
Приморської районної адміністрації,
свідоцтв на право власності на
квартири НОМЕР_1 НОМЕР_2 та НОМЕР_3 у
будинку АДРЕСА_1, договори відчуження
спірних квартир, зобов'язання видати
ордер на вселення в квартиру № НОМЕР_3,
стягнути вартість та шкоду як
компенсацію загарбаного привласненого
майна, цінностей, реліквій, документів,
особистих паперів з ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4, відшкодування моральної шкоди,
та за зустрічним позовом ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа Приморської
районної адміністрації Одеської
міської ради про визнання таким, що
втратив право користування житловим
приміщенням, суд -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2003 року позивач, ОСОБА_1
звернувся до Приморського районного
суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2,
ОСОБА_3, про усунення перешкод у
користуванні житловою площею та
вселення у квартиру №? НОМЕР_3 дому
АДРЕСА_1

Позивач мотивував позовні вимоги тим,
що постійно мешкає у квартирі №?
НОМЕР_3, в будинку АДРЕСА_1, та у цій
квартирі знаходяться належне, йому на
праві власності майно, а відповідачки
порушують його право на користування
вказаним житловим приміщенням,
оскільки фактично мешкають у квартирі
АДРЕСА_2

Відповідачки, ОСОБА_2, ОСОБА_3 позов не
визнали, та 05.10.2003 року звернулись до
суду з зустрічною позовною заявою до
ОСОБА_1 про визнання його втративши
право користування житловим
приміщенням, квартирою № НОМЕР_3 по вул.
АДРЕСА_1. Свої позовні вимоги вони
мотивували тим, що ОСОБА_10 квартирі
НОМЕР_3 по вул. АДРЕСА_1 не мешкав з 1973 р.,
у квартирі № НОМЕР_1 ніколи не мешкав в
загалі, а у квартирі № НОМЕР_2 не мешкає
з 1996 року, без повноважних причин. За
своїм бажанням ОСОБА_10 покинув сім'ю та
створив іншу, не підтримує ніяких
стосунків з відповідачками та їхніми
родичами, не виконує обов'язків члена
сім'ї наймача, пов'язані з утриманням
житла.

Приморський районний суд м. Одеси
рішенням від 06 липня 2004 року, в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 -
відмовив, та задовольнив зустрічний
позов відповідачок, ОСОБА_2, ОСОБА_3.

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області ухвалою від 29 вересня
2004 року апеляційну скаргу ОСОБА_10
залишила без задоволення, а рішення
Приморського районного суду м. Одеси
від 06 липня 2004 року - без змін.

Колегія суддів з касаційного розгляду
справ судової палати у цивільних
справах апеляційного суду Харківської
області ухвалою від 27 липня 2007 року,
касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнила,
рішення Приморського районного суду м.
Одеси від 06 липня 2004 року та ухвалу
апеляційного суду Одеської області від
29 вересня 2004 року, скасувала, а справу
направила на новий судовий розгляд до
суду першої інстанції.

Касаційна інстанція послалася, що
квартири № НОМЕР_3, НОМЕР_2 та НОМЕР_1 по
вул. АДРЕСА_1 є однією квартирою, крім
того до участі у розгляді справи не
були залучені ОСОБА_4 та виконавчий
комітет Одеської міської ради, на
балансі якого знаходиться спірна
квартира.

ОСОБА_1, неодноразово змінював позовні
вимоги. Відповідно до наданих суду
уточнених позовних вимог від 10.08.2009
р.,05.09.2011 р.. З останньою редакцією
позовних вимог звернувся 17.07.2012 р.,
просить визнати недійсними:
позбавлення реєстрації за адресою вул.
АДРЕСА_1 кв. НОМЕР_3; розпорядження
Приморської районної адміністрації №
4030 від 17.10.2004 р. про видачу ордерів на
квартири № НОМЕР_2, НОМЕР_1,НОМЕР_3, а
також визнання недійсними ордерів
виданих адміністрацією 29.10.2004 р. №6886 на
квартиру № НОМЕР_2, та №6887 на квартиру
№? НОМЕР_1 по вул. АДРЕСА_1; свідоцтв на
право власності на житло, виданих
Управлінням житлово-комунального
господарства Одеської міської ради на
ім'я ОСОБА_2 від 20.12.2004 р., ОСОБА_3 від
20.12.2004 р., ОСОБА_4 від 27.12.2004 р.; договору
купівлі-продажу кв. НОМЕР_3 по вул.
АДРЕСА_1 від 27.06.2005 р., укладений між
ОСОБА_2 та ОСОБА_5, ОСОБА_6, договору
купівлі-продажу кв. НОМЕР_2 по вул.
АДРЕСА_1 від 12.05.2005 р., укладений між
ОСОБА_11 та ОСОБА_4; договору дарування
квартири №? НОМЕР_1 по ул. АДРЕСА_1 від
17.02.2005 р. укладений на ім'я ОСОБА_8;
витребування в натурі у ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_7, ОСОБА_8 квартир № НОМЕР_3, НОМЕР_1
та НОМЕР_2 по вул.. АДРЕСА_1; зобов'язання
видати ордер на ім'я ОСОБА_10 на вселення
в квартиру № НОМЕР_3 (у складі якої кв.
НОМЕР_2 та НОМЕР_1); стягнути вартість та
шкоду як компенсацію загарбаного
привласненого майна, цінностей,
реліквій, документів, особистих
паперів (у розмірі 500000 грн.) з ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4, відшкодування
моральної шкоди (у розміри 300000 грн.).

Суд неодноразово роз'яснював позивачу
ОСОБА_1 положення ст.ст. 10 та 61 ЦПК
України та наслідки розгляду справи в
межах заявлених позовних вимог до
зазначених ним відповідачів та за
наявними доказами по справі. В свою
чергу, ОСОБА_1 наполягав на вірності
заявлених ним позовних вимог в
останній редакції, просив саме їх
розглянути та задовольнити, вказував
на кримінальні злочини з боку
відповідачів.

ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_3 у листопаді 2013
також уточнили зустрічні позовні
вимоги та просять суд визнати ОСОБА_1
таким, що втратив право на користування
квартирою НОМЕР_1 квартирою № НОМЕР_2 та
квартирою № НОМЕР_3 в будинку АДРЕСА_1 з
1996 року, оскільки він убив на інше місце
мешкання. Позивачки за зустрічним
позовом обґрунтовують вимоги тим, що у
судових засіданнях були заслухані
пояснення сторін та допитані свідки,
сторони та свідки надали суду нові
письмові докази, з яких вбачається, що
ОСОБА_10 не тільки не мешкав у
підсобному приміщенні № НОМЕР_2 №
НОМЕР_1 та квартирі № НОМЕР_3 але ї
вибув на інше місця мешкання. Позов
ґрунтується на тому, що нові доказі у
сукупності з іншими доказами
підтверджують факт того, що ОСОБА_1 у
грудні 1995 р. добровільно покинув сім'ю
вибув на інше постійне місце мешкання.
Тому вони, просять суд задовольнити їх
зустрічний позов на підставі ст. 107 ЖК
України, визнав ОСОБА_10 втративши право
користування у зв'язку з його вибуттям.

Позивач, ОСОБА_1, зустрічні позовні
вимоги не визнав, посилаючись на ті
обставини, що він з 1977 р. по 2004 р. мешкав
у підсобним приміщенні № НОМЕР_2 по вул.
АДРЕСА_1, ніколи з цього приміщення на
інше місце мешкання не вибував,
постійно сплачував комунальні платежі.
В свою чергу, ОСОБА_4 у 1996 році сама
припинила сімейні стосунки та убила до
свого рідного дядько (ОСОБА_12), за яким,
по договору довічного утримання
здійснювала ухід, тому він сам мешкав у
підсобному приміщенні за № НОМЕР_2 по
вул. АДРЕСА_1.

Представник Приморської районної
адміністрації Одеської міської ради
позов ОСОБА_1 не визнав у первинних
засіданнях заперечував у
правомірності вимог до районної
адміністрації. Вказав на відсутність
будь-яких доказів, яки б доводили
неправомірність прийняття оскаржених
розпоряджень. У судове засідання не
з'явился, про час і місця слухання
справи повідомлені належним чином,
причина неявки суду не відома. Заяв,
клопотань чи докази до справи не
надавали.

Залученні за вимогою ОСОБА_1 треті
особи ОСОБА_5, ОСОБА_7 в судове засідання
з'явились, позов ОСОБА_1 не підтримують,
посилаючись на ті обставини, що вони
звернулись у встановленому порядку у
агенцію по продажу нерухомості, уклали
договори у державного нотаріуса, який
перевіряв законність правочину, за
договорами набули право власності на
нерухоме майно та зареєстрували його.
ОСОБА_8 в судове засідання не з'явилась,
про час і місце слухання справи
повідомлена належним чином.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення сторін та
свідків, вивчивши надані суду письмові
докази, суд встановив наступне.

Квартира №? НОМЕР_3 по вул. АДРЕСА_1 була
надана ОСОБА_13 (батькові сторін ОСОБА_1
та ОСОБА_2 ) на підставі рішення
Виконкому Центральної райради
депутатів трудящих м. Одеси від 27
лютого 1959 року. На підставі вказаного
рішення на його ім'я був виданий ордер
на квартиру від 12.03.1959 р. за № 1669, згідно
якого ОСОБА_13 визначений оснівним
квартиронаймачем однокімнатної
квартири розміром 14 кв.м., з членами
сім'ї ОСОБА_14 (дружина) та ОСОБА_2
(донька) (т.1 а.с.16).

Сторони підтверджують факт того, що у
1977 року приміщення звільненої квартири
№ НОМЕР_2 у дворі № АДРЕСА_1 було
самовільно зайняте сім'єю ОСОБА_13. У
цьому приміщенні став проживати
позивач, ОСОБА_1, та його дружина ОСОБА_4
(відповідачка по справі), та після
народження їх син - ОСОБА_1, залучений
як свідок до участі у справі.

Зі змісту рішення Виконкому комітету
Центральної районної ради народних
депутатів № 400 від 22.07.1982 р. вбачається,
що родина ОСОБА_1 з кв. № НОМЕР_3
самовільно зайняла приміщення №
НОМЕР_1 у будинку № АДРЕСА_1, яке
рішенням виконкому № 330 від 21.08.1981 р. як
ветхе списане з балансу житлового
фонду та передане під комунальні
зручності родині ОСОБА_45 Також цим
рішенням встановлене, що звільнену
квартиру № НОМЕР_2 площею 14, 8 кв.м.,
списати як ветху з балансу житлового
фонду та передати під комунальні
зручності родині ОСОБА_1, яка
складається з 7 осіб та проживає в кв. №
НОМЕР_3. (т.1 а.с.41).

Розпорядженням Виконкому Центральної
райради народних депутатів № 230 від
03.06.1983 р. ОСОБА_13 (батько сторін) був
вселений до звільненої квартири №
НОМЕР_1 у дворі будинку АДРЕСА_1. ( т.4 а.с.
5)

Рішенням виконкому № 290 від 06.07.1985 р.
сім'ї ОСОБА_13 для тимчасового мешкання
до підходу черги на отримання житлової
площі, надана квартира № НОМЕР_1 у
зазначеному будинку з пропискою за
попередньою адресою у кв. № НОМЕР_3, із
сплатою за житлову площу і комунальні
послуги (т.1 а.с. 46, т. 4 а.с. 4 )

Таким чином, суд встановив, що для
поліпшення житлових умов сім'ї ОСОБА_13,
який мешкав з членами сім'ї у кв. №
НОМЕР_3 за ордером, йому були передані у
тимчасове користування з
формулюванням «для комунальних
зручностей» два приміщення колишніх
квартир у різних флігелях у дворі
будинку № АДРЕСА_1, а саме звільнені
квартири № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 з яких
відселені мешканці, як з ветхого
будинку. Виходячи зі змісту рішень №
400, № 230 та № 290 вказані приміщення №
НОМЕР_1 та НОМЕР_4 не мали бути надані у
постійне користування, тому як будинок
був визнаний на той час ветхім, та
родина ОСОБА_13 була взята на облік на
поліпшення житла по квартирному
обліку.

Зазначені підсобні приміщення (колишні
квартири) були передані у ветхому
стані, знаходилися у різних частинах
двору, тобто не були суміжними з
квартирою № НОМЕР_3. Жодним доказом по
справі не підтверджується, що
приміщення № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2
набували статус частини кв. НОМЕР_3, а в
дійсності вони були передані у
користування. Після надання
зазначених підсобних приміщень ОСОБА_13
з членами сім'ї залишався з пропискою
за попереднім адресом (квартира
НОМЕР_3), але з обов'язком сплати за
комунальні послуги по воді та світлу у
всіх приміщеннях № НОМЕР_3, № НОМЕР_2 та
№ НОМЕР_1 окремо, до моменту підходу
черги на поліпшення житлових умов,
тобто черги на відселення з отриманням
нової квартири.

Суд звертає увагу, що матеріалами
справи підтверджене наявність зокрема
у приміщені № НОМЕР_2 особливого
лічильника електропостачання та
окремої сплати за воду та
електропостачання без відкриття
особливого рахунку по цьому
приміщенню, як житлової кімнати.

Відповідно до технічних висновків від
25.04.1984 р., 25.01.1984 р.(т.3 а.с.146-149), проведених
працівників ЖЄУ 31, ОСОБА_13 зробив
капітальний ремонт та обладнав
опаленням приміщення квартири №
НОМЕР_3 та підсобне приміщення № НОМЕР_1
у будинку № АДРЕСА_1. Сторони не
спростовують факт того, що приміщення
№ НОМЕР_2 було у найбільш придатному
стані.

Суд звертає увагу ОСОБА_10 не міг брати
участі у поліпшуваннях вказаних
квартир, оскільки, відповідно до його
стверджень він з 1982 по 1985 р. відбував
покарання у містах позбавлення свободи
(т.1 а.с.153). У 1985 році він був знову
прописаний за адресою вул. АДРЕСА_1 кв.
№? НОМЕР_3.

Суд встановив, що у дворі будинку
АДРЕСА_1 квартира № НОМЕР_3 та
приміщення № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2
розташовувались таким чином: квартира
№ НОМЕР_3 знаходилась у конці двору та
складалася з одноповерхового флігелю;
приміщення № НОМЕР_1 розташовувалось у
центрі двору на другому поверсі
двоповерхового флігелю; підсобне
приміщення № НОМЕР_2 знаходилося по
праву сторону від входу у двір будинку
АДРЕСА_1.

Також поясненнями сторін, свідків та
матеріалами по справі підтверджується,
що у сім'ї ОСОБА_13 склався порядок
користування житлом при якому, він зі
своєю дружиною ОСОБА_16 користувався
квартирою № НОМЕР_3. Позивач ОСОБА_1,
його дружина, ОСОБА_4, та їх син ОСОБА_1
користувались підсобним приміщенням №
НОМЕР_2, яке фактично використовували
для проживання, тобто як житлове.
Відповідач ОСОБА_2 з донькою, ОСОБА_3
мешкала у приміщенні № НОМЕР_1 по вул.
АДРЕСА_1, яке також фактично
використовували як житлове. Також,
періодично ОСОБА_3 мешкала з бабусею
ОСОБА_16 та дідусем ОСОБА_13 у приміщенні
кв. № НОМЕР_3. Ці обставини підтвердили
сусіді по будинку № АДРЕСА_1, ОСОБА_17,
ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, яки надали
суду пояснення у якості свідків.

ОСОБА_1 підтвердив факт на якому
наполягали відповідачі по первинному
позову, що у 1995 році у останнього
померла рідна мати і він в порядку
спадкоємства отримав у власність
земельну ділянку і житловий будинок з
господарськими спорудами,
розташованого по АДРЕСА_3 Це майно
відповідач отримав на підставі
свідоцтва про право на спадок згідно із
законом від 15 лютого в 1996 р. (т.2 а.с.116).
Таким чином у відповідача наявне
нерухоме, житлове майно, яке належить
йому по цей час, звідси твердження
позивача, що він є безпритульним не
відповідає дійсності та спростоване
наявними матеріалами у справі.

Судом встановлено що, у 1995 році ОСОБА_1
був прописаний по квартирі № НОМЕР_3,
але фактично мешкав у підсобному
приміщенні за № НОМЕР_2 по вул. АДРЕСА_1,
по якому прописка була не можлива.
Вказані обставини підтверджуються
штампами на поштових конвертах, яки
находили на ім'я ОСОБА_1 у період з 1994 по
1995 роки. Обставини, того що ОСОБА_1
фактично з 1977 року не проживав у
приміщенні квартири № НОМЕР_3, де жили
батьки останній не спростовує.

Суд дійшов до висновку, що з 1996 року
ОСОБА_1 добровільно перестав мешкати у
приміщенні за № НОМЕР_2 по вул. АДРЕСА_1,
та вибув на інше місця мешкання
виходячи з наступного.

Так, з актів про немешкання (т.1
а.с.21,22,56-57) вбачається, що ОСОБА_1
проживав по вул. АДРЕСА_1 в підсобному
приміщенні № НОМЕР_2 до 1996 року уд
звертає увагу на кількість сусідів, яки
підписали данні акти. В актах є
посилання, що у 1996 р. покинув сім'ю та
виїхав з будинку АДРЕСА_1, тому не
мешкав, а ні в приміщенні НОМЕР_2 а ні у
квартирі № НОМЕР_3 з батьками.
Відносини з родичами, дружиною, сином,
сестрою, батьком, яки, мешкали у дворі
по вул. АДРЕСА_1 у ОСОБА_1 булі скрутними,
він не з'являвся у дворі по вул.
АДРЕСА_1, не заходив до хворого батька.
Акти про немешкання складені і
засвідчені працівниками КП ДЄЗ
«Центральне».

Факти викладені у актах підтвердив
працівник ділянки № 1 КП ДЄЗ
«Центральне» ОСОБА_21 яка був викликана
у судове засідання, як свідок (т.1
л.д.84-86). Свідок підтвердила факт
складення актів про немешкання ОСОБА_1
у дворі будинку № АДРЕСА_1.

Та обставина, що ОСОБА_1 не мешкав у
приміщенні № НОМЕР_2 після 1995 року
підтверджується іншими письмовими
доказами, зокрема: відповіддю
Портофранковського відділення міліції
Приморського районного відділу
Одеського міського управління УМВС
України у Одеської області від 18.06.2004
року № 31/23-ЖРЗРЗ 3958 яким
підтверджено(т.1 а.с.182); статтю в газеті
«Чорноморські новини» № 59 від 30
вересня 2000 р., де опублікована
відповідь на питання ОСОБА_1 з приводу
стягування платежів за комунальні
послуги в квартирі, де він не проживає 13
років (т.2 а.с. 110); поштовими конвертами
на ім'я ОСОБА_10, які поступали за
адресою АДРЕСА_4 і поштовим
повідомленням за вказаною адресою, в
період з 2000 по 2002 роки (т.2 л.д.111- 113).

Вказані обставини підтверджені
поясненнями свідка ОСОБА_22, яка
тривалий час була знайома з сім'єю
ОСОБА_1, працювала з ним на однієї
роботі, та підтримувала дружні
стосунки з ОСОБА_4, його дружиною.
Вказаний свідок підтвердила, що ОСОБА_1
не мешкав у квартирі №? НОМЕР_2 по вул.
АДРЕСА_1 з 1996 року. Свідку відома ця
обставина, оскільки вона зустрічала
новій рік з 1995 на 1996 рік у квартирі №?
НОМЕР_2 по вул. АДРЕСА_1 разом з ОСОБА_4,.
При святкуванні нового року, ОСОБА_10 у
квартирі № НОМЕР_2 не було, оскільки
він, на то час вже залишив сім'ю та вибув
на інше місця мешкання.

Відповідач ОСОБА_4, надала суду почтові
конверти та листи, яки були направлені
позивачем у адресу ОСОБА_25 (т.4 а.с.17,33-35).
Листи були надані відповідачці
одержувачем вказаних листів. Штампи на
поштових конвертах, підтверджують, що
листи були направлені позивачем у 1998 р..
З тексту листа випливає, що позивач
проживав у селі більш двох років, після
чого проживає у місті не с дружиною, а з
іншою жінкою у її квартирі (т.4 а.с.33). У
інших листах ОСОБА_10 визнає, що йому вже
52 роки, він проживає не з дружиною, а з
іншою жінкою більш семі років. (т.3
а.с.НОМЕР_3). Суд звертає увагу на
обставину того, що ОСОБА_1 народився у
ІНФОРМАЦІЯ_1, тому у 2002 році йому було 52
році. У тексті листів ОСОБА_1 фактично
визнає, що на протязі 7 років, у період з
1995 по 2002 роки, він не мешкав з дружиною
та сином у підсобному приміщенні №
НОМЕР_2 по вул. АДРЕСА_1, тому що створив
сімейні стосунки з іншою жінкою.

У судовому засіданні у якості свідка
була допитана родичка позивача,
ОСОБА_24, яка підтвердила ту обставину,
що всі родичі, які мешкають у Вінніцкої
області знали, що позивач мешкає по
АДРЕСА_4. Крім того, усі родичі по пошті
переписувались з позивачем, за цією
адресою. В якості підтвердження своїх
показань свідок надала суду листи
ОСОБА_10. У тексті листів позивач
підтверджує, що покинув сім'ю більш
двох років тому (т.5 оборотна сторона
а.с.41) Також свідок надала суду поштовий
конверт де відправником був ОСОБА_10
який відправляв кореспонденцію з
адреси: АДРЕСА_4 Відповідно до
поштового штампа лист був направлений
11.05.1998 року (т.5 а.с.43).

Посилання ОСОБА_1 на ту обставину, що
письма це його кореспонденція, а
відповідачки вкрали його переписку,
тому неможливо використовувати, як
доказ спростовані матеріалами справи,
оскільки частина листів та поштових
конвертів надані суду свідком (ОСОБА_24),
котра була одержувачем вказаних
листів, та за власним бажанням надала
їх суду на підтвердження своїх
свідчень. Інша частина листів та
конвертів надана суду ОСОБА_4, яка
пояснила, що вказані конверти та листи
вона отримала від одержувача цих
листів (ОСОБА_25). Ця обставина
підтверджується поштовими конвертами
де одержувачем є ОСОБА_25, тому
зберігатись ці листи могли тільки у
неї і тільки вона могла передати ці
листи та конверти відповідачці - ОСОБА_4
В свою чергу, в судовому засіданні
ОСОБА_1 не надав пояснень та належних
доказів де, коли і за яких обставин у
нього були викрадені листи.

Відповідно до п.4 ст. 306 ЦК України
кореспонденція, яка стосується
фізичної особи, може бути долучена до
судової справи лише у разі, якщо в ній
містяться докази, що мають значення для
вирішення справи. Інформація, яка
міститься в такій кореспонденції, не
підлягає розголошенню.

Син ОСОБА_1 (позивача), та ОСОБА_4
(відповідача) - ОСОБА_1, був залучений до
участі у справі в якості свідка, і теж
підтвердив, тій факт що батько (ОСОБА_10.)
наприкінці 1995 року добровільно покинув
сім'ю, та пішов до іншої жінки, після
чого у сім'ї не з'являвся. Усі витрати по
ремонту та обслуговуванню житла,
приміщення № НОМЕР_2 несла його мати,
ОСОБА_4, він ОСОБА_1, та його дружина.
Крім того, свідок, ОСОБА_1, пояснив, що
він зо своїм другом у 2002 році зробив
новий ремонт у приміщенні № НОМЕР_2 по
вул. АДРЕСА_1. Ремонт був зроблений за
його рахунок та рахунок його матері,
ОСОБА_4. Зокрема були здійснені роботи
по заміні каналізаційного відведення,
перебудування та облицювання ванної
кімнати, заміні сантехніці, заміні
шпалер у кімнаті та перекрашування
стін і стелі у кухні.

З наданих суду пояснень відповідачок
та показань свідків, проживаючих по
вул. АДРЕСА_1, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19,
ОСОБА_20 випливає, що ОСОБА_1 з ОСОБА_4
одружилися у 1973 р. та проживав по вул..
АДРЕСА_1 у зайнятому підсобному
приміщенні № НОМЕР_2 з 1977 року. Далі на
початку 80-х років ОСОБА_1 не мешкав у
дворі дому № АДРЕСА_1, оскільки
знаходився у місцях позбавлення
свободи. З 1996 року ОСОБА_1 у приміщенні
№ НОМЕР_2 не мешкає, з того ж часу не
спілкується з батьком, який проживав по
вул. АДРЕСА_1 у кв. №? НОМЕР_3.

ОСОБА_1 в обґрунтування своїх вимог
посилається на ти обставини, що ОСОБА_4
у 1996 році вибула з приміщення № НОМЕР_2,
щоб доглядати за родичем за договором
довічного утримання, він сам оплачував
усі витрати по утриманню вказаного
житла та проживав у цьому приміщенні.

Суд критично оцінює, надані позивачем,
в якості підтвердження свого
проживання у приміщенні № НОМЕР_2
після 1995 року: виклик до міліції від
13.12.2004 р. (т.5 а.с.29), книжку по розрахункам
за електроенергію від 10.08.2004 року (т.3
а.с172). Виклик до міліції, на який
посилається ОСОБА_10, одержаний їм не по
пошті, поштового конверта не має,
підписи інспектора міліції не має,
печаткою виклик не посвідченій, кому
адресові виклик не вказано. У судовому
засіданні встановлено, що книжка по
розрахункам за електроенергію від
10.08.2004 року, з'являлась дублікатом
книжки, яку ОСОБА_1 отримав під час
вирішення спору між сторонами у суді, а
саме після того, як суд першої
інстанції рішенням від 06.07.2004 р.
відмовив йому у задоволенні позовних
вимог. Надані ОСОБА_1 квитанції про
сплату за електроенергію є повторними,
після того, як ОСОБА_4 вже їх сплатила. В
якості підтвердження цієї обставини
відповідачкою, ОСОБА_4, був надано суду
оригінал книжки по розрахункам за
споживання електроенергії за період з
січня 2002 р. по січень 2005 року (т.4
а.с.232-237). Та обставина, що ОСОБА_1 не
бажав приймати участь у утриманні
приміщення № НОМЕР_2 за яке окремо
сплачувалися комунальні платежі від
приміщень № НОМЕР_1 та квартири №
НОМЕР_3, підтверджується його
зверненнями до друкарського засобу
масової інформації, газети
«Чорноморські новини» № 59 від 30
вересня 2000 р (т.2 а.с.110) та
житлово-експлуатаційного об'єднання
від 22.05.2001 року № 319 (т.1 а.с.48), куди
останній звертався відносно
нарахування комунальних платежів за
житлову площу, якою він не
користується, тобто за житлову площу
квартири НОМЕР_3 та приміщень № НОМЕР_1
і № НОМЕР_2.

Суд також критично відноситься на
посилання позивача, що він отримував у
приміщенні № НОМЕР_2 газету «Вільна
Україна», яки були надані суду, ОСОБА_10
у якості підтвердження факту його
проживання у приміщенні № НОМЕР_2 по
вул. АДРЕСА_1. ОСОБА_10 стверджував, що у
період з 1995 по 1997 роки отримував
вказані газеті по пошті за адресою: вул.
АДРЕСА_1, кв. №? НОМЕР_2. Ствердження
ОСОБА_10 спростовуються поясненнями
свідка ОСОБА_26, який був залучений до
участі у справі в якості свідка за
клопотанням ОСОБА_10. ОСОБА_26 пояснив
суду, що познайомився і спілкувався з
ОСОБА_10 на підставі національних
переконань та громадської діяльності.
Зокрема він поширював безкоштовну
газету «Вільна Україна», яку надавав у
тому числі ОСОБА_10, безкоштовно. Тому,
позивач отримував газети не по пошті за
вказаною адресою, а отримував їх
особисто від свого друга.

В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_1,
посилається на договір довічного
утримування, який його колишня дружина
ОСОБА_4 уклала з дядьком ОСОБА_12 у 1996
році (т.4 л.д.52), як підтвердження факту
вибуття останньої з приміщення №
НОМЕР_2 на інше місця мешкання.
Відповідно до ст.. 427 ЦК України (у
редакції 1963 р.) ОСОБА_4 не мала права
розпоряджатись майном ОСОБА_12 до його
смерті. Відповідно до умов договору
було обмежено користування ОСОБА_4
однокімнатною квартирою, яка
переходила в її власність за договором
довічного утримання. Згідно п.4
договору передбачається, що
однокімнатна квартира зберігається в
безкоштовному, довічному користуванні
у відчужувача, тобто у ОСОБА_12.
Укладення відповідачкою договору
довічного утримання з своїм родичем, не
підтверджує ту обставину, що вона убила
у 1996 році з вул. АДРЕСА_1 на інше місця
мешкання.

Пояснення свідків, що були викликані у
судове засідання за клопотанням
позивача ОСОБА_1, а саме: ОСОБА_27,
ОСОБА_28, ОСОБА_29, ОСОБА_30, ОСОБА_31,
ОСОБА_26, ОСОБА_32, ОСОБА_33, є
суперечливими, не точними щодо часу та
місць подій,. Усі свідки, крім ОСОБА_32,
не знають ні кого з членів сім'ї ОСОБА_13,
не знають що у позивача та
відповідачки, ОСОБА_4 був сумісний син -
ОСОБА_1, не знають з ким проживав
позивач у приміщенні № НОМЕР_2.

Свідок ОСОБА_32 стверджував що добре
знав, ОСОБА_13 спілкувався з ним по
роботі з 1980 по 1992 р. пояснив, що більше
спілкувався саме з батьком позивача,
тому бував по більше частини в
приміщенні квартирі № НОМЕР_3, де жив
батько, а у приміщенні № НОМЕР_2 майже
не був. Свідок, підтвердив, що після
того, ОСОБА_13 був прооперований у 1998
році, він був у нього не більше двох
разів. Але відповідно до довідки
міської клінічної лікарні скорої
медичної допомоги ОСОБА_13 був в
дійсності прооперований у липні 1992р.,
тому показання свідка що стосується
часу, коли позивач, ще мешкав у
підсобному приміщенні № НОМЕР_2,
суперечать фактам, але збігаються з
періодом до 1996 року. Тому події часу,
про який поясняв свідок, не стосуються
предмета доказування вимог ОСОБА_10.

У 2013 році ОСОБА_33 і ОСОБА_31 через ОСОБА_10
надали суду письмові свідчення. а потім
особисто з'явився в судове засідання
для дачі свідчень у якості свідків. Так
у письмових пояснення, яки вони
надавали у якості свідків під присягу,
відрізняються від письмових пояснень.
ОСОБА_33 у письмових поясненнях
стверджував, що мешкав у приміщенні №
НОМЕР_2 понад сьомі років, однак у
судовому засіданні поясняв, що
проживав у квартирі тільки півтора
року, але не надав чіткої відповіді
навіщо проживав у приміщенні № НОМЕР_2,
коли у нього є родина та він проживає з
нею. Саме проживання на протязі допиту
визначав по різному, а саме ночував чи
постійно приїжджав, чи приїжджав раз
від разу. Свідок ОСОБА_31 у письмових
поясненнях наполягав, що бував у
приміщенні № НОМЕР_2 після 1995 року, та
бачив, що у цьому приміщенні проживають
ОСОБА_10 та ОСОБА_33. У судовому засіданні
ОСОБА_31 пояснив, що знайом з ОСОБА_1
приблизно десять років. Де, коли та с
ким проживав ОСОБА_1 у дворі будинку 1/3
згадати не зміг. На пряме запитання
суду свідок пояснив, що точно нічого не
пам'ятає, але ОСОБА_1 при складанні
письмових свідчень, нагадував йому про
обставини, яки відбувались та
наполягав щоб він їх вказав у письмовій
заяві.

За клопотанням ОСОБА_1 в якості свідків,
до участі у справі, були залучені
ОСОБА_36 та ОСОБА_37. Свідок ОСОБА_36
підтвердив ту обставину, що ОСОБА_1 з 1996
р. вибув з приміщення № НОМЕР_2 по вул..
АДРЕСА_1 та не проживав за вказаною
адресою. ОСОБА_37 в судове засідання
з'являтися відмовився, надав суду заяву
від 08.10.2013 р. (т.5 л.д.110) де стверджує, що
ОСОБА_1 дзвонив йому і просив дати
свідчення, які не відповідають
дійсності, а саме просив
підтверджувати ту обставину, що
позивач проживав на АДРЕСА_1 після 1995 р.,
що не відповідає дійсності.

Свідок, ОСОБА_30 яка допитувалась в
якості свідка у 2004 р. (т.1 а.с.92,93),
поясняла, що ОСОБА_10 мешкав як у
приміщенні квартирі №? НОМЕР_3 по вул.
АДРЕСА_1 так і одночасно в приміщенні
№ НОМЕР_2, але відмовилась відповідати
на питання учасників судового процесу
та покинула судове засідання, у зв'язку
з чим була оштрафована.

Суд критично відноситься до власних
пояснень ОСОБА_1 у якості свідка,
відносно проживання у приміщенні №
НОМЕР_2 після 1995 року. Оскільки він 4
серпня 2003 року звернувся до суду з
позовними вимогами про усунення
перешкод у користуванні житловим
приміщенням і вселенні, де доводив, що
весь час проживає саме в житловому
приміщенні під № НОМЕР_3 і заперечував,
що фактично проживав в приміщенні №
НОМЕР_2 по вул. АДРЕСА_1., яке надане для
використання наймачем квартири №
НОМЕР_3. На цих обставинах він
наполягав і в запереченнях на
зустрічну позовну заяву від 24
листопада 2003 року, у поясненнях на
зустрічну позовну заяву від 2 липня 2004
року, в касаційній скарзі на рішення
Приморського районного суду м. Одеси
від 06 липня 2004 року і ухвалу
апеляційного суду Одеської області від
29 вересня 2004 року, які підписані
відповідачем 30 вересня 2004 року. У
судовому засіданні, позивач пояснив, що
у 2002 році спробував відновити мешкання
в приміщені квартири №? НОМЕР_3 по вул.
АДРЕСА_1 у зв'язку з чим, він с знайомими
зламав двері приміщення квартири №
НОМЕР_3 і поміняв в ній замки.

ОСОБА_13 помер 20.11.2001 року (т.1 а.с.20).
Відповідачка, ОСОБА_2, за свій рахунок
поховала батька, що підтверджується
актом бюро поховальних послуг «Осіріс»
(т.4 а.с.16).

Відповідачка, ОСОБА_2, за власним
бажанням також надала суду пояснення у
статусі свідка, що вона після смерті
батька, розшукувала позивача на роботі,
де їй роз'яснили, що ОСОБА_1 проживає з
ОСОБА_38 на вул. АДРЕСА_4 Відповідачка
знайшла ОСОБА_38 за вказаною адресою та
просила їй передати ОСОБА_10 про факт
смерті його батька.

У 2004 ОСОБА_4 була залучена до участі у
справі в якості свідка. Надаючи
пояснення у суді вона стверджувала, що
ОСОБА_10 проживає на АДРЕСА_4 та отримує
по цьому адресу пошту.

ОСОБА_16, померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (свідоцтво
про смерть т.1 а.с.54). Після смерті
батьків ОСОБА_1 зробив спробу вселитися
у квартиру № НОМЕР_3 та подібне
приміщення № НОМЕР_2 по вул. АДРЕСА_1 та
створити умови видимості мешкання у
цих приміщеннях, що підтверджується
актами про немешкання позивача (т.1
а.с.21,56,57), заявами ОСОБА_4 у
правоохоронні органи від 21.06.2004 р. та
04.12.2004 р. (т.4 а.с.19,20), показаннями свідка
ОСОБА_17, яка мешкає у дворі будинку
АДРЕСА_1 (т.1 а.с.66-68).

У квартирі №? НОМЕР_3 по вул. АДРЕСА_1 в м.
Одесі та наданих наймачу квартири
приміщеннях № НОМЕР_1 і № НОМЕР_2 на
момент звернення ОСОБА_1 з позовними
вимогами були зареєстровані ОСОБА_4 (з
21.05.1973 р.), ОСОБА_2 (з 07.01.1974 р.), ОСОБА_10 (з
07.01.1985 р.) і ОСОБА_3. Особистий рахунок
було постійно відкрито на ОСОБА_13, який
виписаний у зв'язку зі смертю.

Приморський районний суд м. Одеси
рішенням від 06.07.2004 р. ОСОБА_10 визнав
ОСОБА_1 таким, що втратив право на
користування квартирою № НОМЕР_3 у
будинку АДРЕСА_1 Ухвалою апеляційного
суду Одеської області від 29 вересня 2004
р. рішення суду першої інстанції було
залишено без змін і вступило в законну
силу.

Відповідно до ст. 319 ЦПК України ухвала
апеляційного суду набирають законної

сили з моменту її проголошення. Тому на
підставі ст.7 Закону України «Про
свободу пересування та вільній вибір
місця проживання в Україні» від 11.12.2003
р. ОСОБА_1 06.10.2004 р. був знятий з
реєстраційного обліку на підставі
рішення суду, яке набрало законної
сіли. Вказані обставини відомі
позивачу, що підтверджується
відповіддю Одеського міського
управління УМВС України в Одеської
області від 03.08.2005 р. (т.1 а.с.184-185). ОСОБА_1
не надав суду докази, які підтверджують
факт незаконного зняття його з
реєстраційного обліку. Не зважаючи на
неодноразові роз'яснення суду, ОСОБА_1 з
відповідною заявою про поворот
виконання рішення не звертався, захист
права на реєстрацію здійснив поданням
відповідної позовної вимоги.

Позивачами по зустрічному позову
надано до суду докази яки
підтверджують, що після зняття ОСОБА_1 з
реєстраційного обліку, вони звернулись
до Приморської районної адміністрації
з проханням зареєструвати ОСОБА_4 у
приміщенні № НОМЕР_2 по вул. АДРЕСА_1,
ОСОБА_2 у кв. НОМЕР_3, а ОСОБА_3 у
приміщенні № НОМЕР_1 з цілю реалізувати
своє право на приватизацію.

ОСОБА_10 просить суд визнати недійсним
розпорядження Приморської районної
адміністрації № 3570 от 19.10.2004 Т(т.2 а.с.56)
про відкриття особистого рахунку на
імя ОСОБА_2, тобто здійснення заміна
особистого рахунку, ОСОБА_13 померлого
батька на доньку, ОСОБА_2, яка після
смерті батьків проживала у приміщенні
квартири № НОМЕР_3. Також просить
визнати недійсним розпорядження
Приморської районної адміністрації №
4030 від 17.11.2004 (т.2 а.с.155) про видачу
ордерів № 6887 виданих на ім'я ОСОБА_3 на
кв. № НОМЕР_1 та ордера №6886 на кВ. №
НОМЕР_2 на ім'я ОСОБА_4 (т.2 а.с.153).

Позивач також просить визнати
недійсними свідоцтво про право
власності на житло від 27.12.2004 року, яке
видане на імя ОСОБА_4 на квартиру №?
НОМЕР_2 по вул.. АДРЕСА_1 на підставі
розпорядження органу приватизації №
189251, свідоцтво про право власності на
житло від 20.12.2004 року, яке видано на ім'я
ОСОБА_3 на кВ. №? НОМЕР_1 по вул.. АДРЕСА_1
видане на підставі розпорядження
органу приватизації № 189197, а також
свідоцтво про право власності на житло
від 2012.2004 року, яке видане на ім'я ОСОБА_2
на квартиру №? НОМЕР_2 по вул.. АДРЕСА_1
на підставі розпорядження органу
приватизації № 189196.

Виходячи з матеріалів справи зазначені
вимоги позивача, ОСОБА_10 не
обґрунтовані та недоведені. Посилання
ОСОБА_1 на то, що Приморська районна
адміністрація не мала права надавати
ордера на приміщення № НОМЕР_1 та
НОМЕР_2 по вул.. АДРЕСА_1 оскільки
приміщення були зняти с балансу
житлового фонду є безпідставними, тому
як проведення ремонту в цих
приміщеннях під час проживання у
будинку та використання їх як житлових
не спростував позивач. Відповідно до
технічних висновків від 1984 р. у
приміщеннях № НОМЕР_2 та № НОМЕР_1 були
створені суттєві поліпшення, яки і були
враховані Приморською районною
адміністрацією при видачі ордерів на
житлові приміщення як поліпшення
житлових умов для осіб, що стояли на
відповідному обліку, на чому наполягав
представник адміністрації у
поясненнях до суду.

Матеріали справи не містять
яких-небудь підтверджень, тої
обставини що приватизація повинна була
відбуватись за участю позивача,
оскільки він був знятий з
реєстраційного обліку за адресою де
відбувалась приватизація на підставі
дійсного у той час рішення суду.

У відповідності до ч.2 ст.8 Закону
України «Про приватизацію державного
житлового фонду» передача займаних
квартир (будинків) здійснюється в
спільну сумісну або часткову власність
за письмовою згодою всіх повнолітніх
членів сім'ї, які постійно мешкають в
даній квартирі (будинку), в тому числі
тимчасово відсутніх, за якими
зберігається право на житло, з
обов'язковим визначенням
уповноваженого власника квартири
(будинку).

Суд встановлює, що розпорядження
органу приватизації на підставі яких
видані оскаржені свідоцтва на час
розгляду справи є неоскарженими та не
скасованими.

У судовому засіданні позивачки по
зустрічному позову пояснили, що після
набуття права власності на квартири №
НОМЕР_3, НОМЕР_2, НОМЕР_1 вони не мали
намір відчужувати їх, але у зв'язку з
тім, що ОСОБА_1 погрожував їм та у
зв'язку с тим, що кв. №? НОМЕР_3 по вул..
АДРЕСА_1 була підпалена та пошкоджена у
пожежі вони вимушені були продати ці
квартирі.

Відповідно до вимог ст. 317, 319 ЦК України
власникові належить право володіння
користування і розпорядження своїм
майном за власним розсудом.
Відповідачки у встановленому порядку
отримали свідоцтво про право
власності на нерухоме майно, тому мали
право їм розпоряджатися.

Позивач просить суд витребування в
натурі у ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8
квартир № НОМЕР_3, НОМЕР_1 та НОМЕР_2 по
вул.. АДРЕСА_1. Судом встановлено, що
ОСОБА_1 власником квартири № НОМЕР_3,
НОМЕР_2 та НОМЕР_1 по вул. АДРЕСА_1 не
являвся, оскільки до моменту
приватизації власником нерухомого
майна було держава. Оскільки ОСОБА_1 не
увійшов у число осіб, яки були
учасниками приватизації, то після
приватизації право власності на кв. №
НОМЕР_3, НОМЕР_2, НОМЕР_1 по вул.. АДРЕСА_1
він теж не набув. Нерухоме майно, на яке
претендує позивач ніколи йому не
належало. Набувачі за договорами
отримали квартири у встановленням
порядку, на підставі правочинів. ОСОБА_1
не надав суду доказів того, що
коли-небудь мав право власності на
спірне нерухоме майно, не підтвердив
факт вибуття майна з його володіння, та
не підтвердив відсутність у набувачів
правових підстав для володіння майном.
Відповідно до ст.. 387 ЦК України власник
має право витребувати своє майно від
особи, яка незаконно, без відповідної
правової підстави заволоділа ним.
Покупці вказаних квартир придбали
нерухоме майно у встановленому законом
порядку і відповідно до положень ст. 388
ЦК України є добросовісними
набувачами. Тому у нинішніх власників
не можна витребувати законно придбане
ними нерухоме майно. Крім того, суд
вказує, що ОСОБА_1 не побажав залучити
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 у якості
співвідповідачів по справі, тому
вимоги, щодо витребування пред'явлені
до неналежних відповідачів.

Враховуюче викладене, позивач довів
правомірність та обґрунтованість
вимоги про визнання недійсним
нотаріально посвідченого договору
купівлі-продажу укладеного між ОСОБА_2
та ОСОБА_5 (т.2 .а.с.140), договору
укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_8 (т.2
а.с.144) договору укладеного між ОСОБА_4
та ОСОБА_42 (т.2 а.с.146). Також, позивач не
довів правомірність вимоги, щодо
зобов'язання видачі йому ордеру на
вселення у квартиру, що належить на
праві власності іншої особі

Позивач не надав суду доказів яки б
підтверджували, що відповідачки
загарбали та привласнили його майно,
цінності, реліквії, документи, особисті
папери (у суммі 500000 грн.), Суд
встановлює, що назва, кількість та
індивідуальні ознаки спірного майна
позивачем жодним належним документом
не було зафіксоване. Тому, суд вказує,
що доводи позивача для об'єктивного
встановлення переліку, стану спірного
майна за індивідуальними ознаками, а
також встановлення вартості майна не є
недоведеними належними та допустимими
доказами по справі.

Відповідно ст. 1213 ЦК України набувач
зобов'язаний повернути потерпілому
безпідставно набуте майно в натурі. У
разі неможливості повернути в натурі
потерпілому безпідставно набуте майно
відшкодовується його вартість, яка
визначається на момент розгляду судом
справи про повернення майна.

Частина 1 статті 1213 спрямована на
реалізацію принципу реального
виконання зобов'язання та визначає
обов'язок набувача повернути
потерпілому безпідставно набуте майно
в натурі. Це означає, що поверненню
підлягає саме та індивідуально
визначена річ, яку набув або зберіг
набувач, або така ж кількість родових
речей тієї ж якості.

Якщо повернути безпідставно набуте
майно в натурі неможливо (внаслідок
його знищення, загублення або передачі
його набувачем третій особі тощо),
набувач зобов'язаний відшкодувати
потерпілому вартість такого майна. При
цьому такий обов'язок покладається на
набувача незалежно від того, чи була
неможливість передачі майна в натурі
наслідком об'єктивних обставин (подій)
або наслідком дій набувача або третіх
осіб. Разом з тим, якщо у загибелі майна
є винним сам набувач, він до того ж є
зобов'язаним відшкодувати потерпілому
завдані збитки.

Розмір відшкодування вартості майна
визначається на момент розгляду судом
справи про повернення майна. Тобто
береться до уваги ринкова вартість
майна на момент подання позову, яка
далі може бути переглянута на момент
прийняття судом рішення.

Оцінивши наявні докази, доводи
позивача, суд визнає що позивачем не
доведений як перелік майна яке дійсно
належало йому на праві власності з
відповідними індивідуальними ознаками
( розмір колір, виробник, дата
виробництва, матеріал виробництва та
інше), а також вартість майна.

Також суд вказує, що згідно ч.2 ст. 23 ЦК
України, моральна шкода полягає у
фізичному болю та стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку з
каліцтвом або іншим ушкодженням
здоров'я; у душевних стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку з
протиправною поведінкою щодо неї
самої, членів її сім'ї чи близьких
родичів; у душевних стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку із
знищенням чи пошкодженням її майна; у
приниженні честі та гідності фізичної
особи, а також ділової репутації
фізичної або юридичної особи.

Згідно з п.п. 3 - 5, 9 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4
«Про судову практику у справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди» роз'яснено, що під моральною
шкодою слід розуміти втрати
немайнового характеру внаслідок
моральних чи фізичних страждань, або
інших негативних явищ, заподіяних
фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб.

Виходячи з наведеного моральна шкода,
завдана фізичній або юридичній особі
неправомірними рішеннями, діями чи
бездіяльністю відповідно до ст. 1167 ЦК
України відшкодовується особою, яка її
завдала, за наявності її вини, крім
випадків, встановлених частиною другою
цієї статті.

Фактичною підставою для застосування
такого виду відповідальності є
наявність у діях особи відповідача
складу цивільного правопорушення,
елементами якого, з урахуванням
особливостей, передбачених ст. 1174 ЦК
України є шкода, протиправна поведінка
та причинний зв'язок між шкодою та
протиправною поведінкою. Відсутність
хоча б одного з цих же елементів
виключає відповідальність за
заподіяну шкоду.

Зокрема, при вирішенні питання про
відшкодування шкоди з'ясуванню
підлягає підтвердження факту
заподіяння позивачеві моральних чи
фізичних страждань або втрат
немайнового характеру, за яких
обставин чи якими діями (бездіяльністю)
вони заподіяні, в якій грошовій сумі
чи в якій матеріальній формі позивач
оцінює заподіяну йому шкоду та з
чого він при цьому виходить, а також
інші обставини, що мають значення для
вирішення спору.

Деліктна відповідальність за
загальним правилом настає лише за
наявності вини заподіювача шкоди.
Шкода - це зменшення або знищення
майнових чи немайнових благ, що
охороняються законом. Протиправною є
поведінка, що не відповідає вимогам
закону або договору, тягне за собою
порушення майнових прав та інтересів
іншої особи і спричинила заподіяння
збитків. Причинний зв'язок як елемент
цивільного правопорушення виражає
зв'язок протиправної поведінки та
шкоди, що настала, при якому
протиправність є причиною, а шкода -
наслідком.

При цьому в деліктних правовідносинах
саме на позивача покладається
обов'язок довести наявність шкоди та її
розмір, протиправність поведінки
заподіювача шкоди та причинний зв'язок
такої поведінки із заподіяною шкодою.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України,
розглядаючи спір, суд встановлює
фактичні обставини на підставі наданих
сторонами письмових або речових
доказів, пояснень свідків чи інших
передбачених законом фактичних даних.
При цьому, за правилами ч.3 ст. 10 ЦПК
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається в
обґрунтування своїх вимог, або
заперечень.

Звертаючись до суду з відповідними
позовними вимогами, позивачем не
надано належних та допустимих доказів
на підтвердження завдання їй моральної
шкоди доказів, які б свідчили про
погіршення стану здоров'я позивача,
тяжкість вимушених змін у її життєвих
стосунках, часу та зусиль, необхідних
для відновлення попереднього стану
тощо.

Таким чином, дослідивши матеріали
справи, суд приходить до висновку, що
позивачем не доведено винність та
протиправність дій відповідачів як
загальних підстав для відшкодування
шкоди (моральної, матеріальної), а також
причинного зв'язку між діями
відповідачів та негативними
наслідками, що настали у позивача та
розмір шкоди ( матеріальної та
моральної), що підлягає відшкодуванню.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона, зобов'язана довести ті
обставини, на яки вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків передбачених ст. 61 цього
кодексу. Докази подаються сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі.

Відповідно до ч.2 ст.107 ЖК України у разі
вибуття наймача та членів його сім'ї на
постійне проживання до іншого
населеного пункту або в інше жиле
приміщення в тому ж населеному пункті
договір найму жилого приміщення
вважається розірваним з дня вибуття.
Якщо з жилого приміщення вибуває не вся
сім'я, то договір найму жилого
приміщення не розривається, а член
сім'ї, який вибув, втрачає право
користування цим жилим приміщенням з
дня вибуття.

Положенням ч.2 п.11 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про деякі
питання, що виникли в практиці
застосування судами Житлового кодексу
України» № 2 від 10.03.89 з змінами від 25.05.98
передбачено, що на ствердження
вибуття суд може брати до уваги
будь-які фактичні дані, які свідчать
про обрання стороною іншого постійного
місця проживання (повідомлення про це в
листах, розписка, переадресування
кореспонденції, утворення сім'ї в
іншому місці, перевезення майна в інше
жиле приміщення, виїзд в інший
населений пункт, укладення трудового
договору на невизначений строк тощо).

Оскільки правильність доводів та
доказів наданих суду ОСОБА_2, ОСОБА_4,
ОСОБА_3, не спростовані, оскільки
підстави на яки посилається ОСОБА_1, при
розгляді справи не підтвердились суд
вважає, що вимоги ОСОБА_10 задоволенню
не підлягають у повному обсязі.

Зустрічні вимоги ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_3
суд вважає обґрунтованими та
підтвердженими матеріалами справи і
тому, вказані вимоги підлягають
задовольнянню.

На підставі викладеного і керуючись
ст.. 8, 10, 15, 60, 174, 209, 213-215, 223 ЦПК України,
ст.. 23, 387, 388, 203, 204 ГК України, ст.. 107 ЖК
України, суд

ВИРИШИВ:

У задоволенні позивних вимог ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, Приморської
районної адміністрації Одеської
міської ради, третя особа ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, за участю
Прокурора Прокуратури Приморського
району м. Одеси про визнання недійсними
позбавлення реєстрації за адресою,
розпорядження Приморської районної
адміністрації, свідоцтв на право
власності на квартири НОМЕР_1 НОМЕР_2 та
НОМЕР_3 у будинку АДРЕСА_1, договори
відчуження спірних квартир,
зобов'язання повернути квартири в
натурі, зобов'язання видати ордер на
вселення в квартиру № НОМЕР_3, стягнути
вартість та шкоду як компенсацію
загарбаного привласненого майна,
цінностей, реліквій, документів,
особистих паперів з ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4, відшкодування моральної шкоди,
та за зустрічним позовом ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4, від шкодити моральну
шкоду - відмовити у повному обсязі.

Позовні вимоги за зустрічним позовом
ОСОБА_2, ОСОБА_4 ОСОБА_3 до ОСОБА_10 про
визнання таким що втратив право
користування жилим приміщенням
квартири НОМЕР_1 квартири №? НОМЕР_2 та
квартири №? НОМЕР_3 в будинку АДРЕСА_1 у
зв'язку з вибуттям з 1996 року.

Рішення може бути оскаржено до
апеляційного суду Одеської області
шляхом подання до Приморського
районного суду м. Одеси апеляційної
скарги протягом десяти днів з дня його
проголошення. У разі якщо рішення було
ухвалено без участі особи, яка її
оскаржує, апеляційна скарга подається
протягом десяті днів з дня отримання
копії рішення.

Суддя:
А. В.
Науменко

03.02.2014