АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї
Н И[1]

05 лютого 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду міста Києва в складі:

головуючого судді: Мазурик О.Ф.,

суддів: Прокопчук Н.О.,
Росік Т.В.,

при секретарі: Мурзі М.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1,
ОСОБА_2, які діють в інтересах ОСОБА_3,

на рішення Печерського районного суду
м. Києва від 21 листопада 2013 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_3 про стягнення грошової
заборгованості, -

В С Т А Н О В И
Л А:

В червні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до
Печерського районного суду м. Києва з
позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу,
мотивуючи свої вимоги тим, що 14.08.2008 між
позивачем та відповідачем досягнуто
домовленість в письмовій формі,
відповідно до умов якої сторони
досягли згоди, що майно належне
відповідачу, а саме квартира АДРЕСА_1 та
два машиномісця НОМЕР_1 та НОМЕР_2,
секція 2 по АДРЕСА_2 передаються за
цивільно-правовою угодою дарування на
користь позивача в порядку повного
погашення боргу відповідача перед
позивачем у розмірі 800 000 доларів США.

Посилаючись на те, що всупереч
досягнутим між сторонами
домовленостям щодо погашення боргу
переданням відступного - квартири та
двох машиномісць, відповідач взяті на
себе зобов'язання за письмовою угодою
виконав лише в частині передання
квартири, просив стягнути з
відповідача кошти в розмірі 1 146 724,80 грн.

Рішенням Печерського районного суду м.
Києва від 21 листопада 2013 року позов
задоволено у повному обсязі та
вирішено питання про судові витрати.

Не погодившись з вказаним рішенням
суду, представники ОСОБА_3 - ОСОБА_2 та
ОСОБА_1 звернулися до суду з
апеляційною скаргою, в якій зазначили,
що рішення суду є незаконним та
необґрунтованим, ухвалене з порушенням
норм матеріального та процесуального
права без повного з'ясування обставин,
що мають значення для справи.

В обгрунтування апеляційної скарги
зазначили, що ухвалюючи рішення, суд не
визначив, які саме правовідносини
виникли між сторонами та безпідставно
застосував загальні положення про
зобов'язання. Судом не в повному обсязі
досліджено наявні в матеріалах справи
письмові докази та не взято до уваги, що
письмовий правочин від 14.08.2008 не може
бути доказом на підтвердження
існування правовідносин між сторонами,
об'єктом яких є грошове зобов'язання,
покладене в основу позовних вимог.

Також як на підставу скасування
рішення суду зазначили, що судом не
встановлено вини відповідача, а тому є
безпідставним застосування положень
статті 614 ЦК України.

Як на порушення норм процесуального
права посилалися на те, що у справі не
проводилося попереднього судового
засідання, представникам відповідача в
судовому засіданні не вручалися судові
повістки, судом двічі відмовлено у
допиті представника позивача у якості
свідка та безпідставно, з посиланням
на обставини відсутності згоди ОСОБА_3,
відмовлено у задоволенні клопотання
про допит відповідача, також судом
залишено без задоволення заяву
представників відповідача про відвід
судді.

Посилаючись на те, що рішення не
відповідає вимогам щодо його
законності та обґрунтованості, просили
рішення Печерського районного суду м.
Києва від 21 листопада 2013 року скасувати
та ухвалити нове рішення, яким в
задоволенні позову відмовити у повному
обсязі.

Представники відповідача - ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 в судовому засіданні апеляційну
скаргу підтримали, з підстав наведених
в ній та просили задовольнити.

Представник позивача - ОСОБА_5 в
судовому засіданні просив апеляційну
скаргу відхилити, а рішення залишити
без змін як таке, що є законним та
обґрунтованим.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді-доповідача, пояснення
представників сторін, перевіривши
доводи апеляційної скарги, законність
та обґрунтованість рішення суду в
межах апеляційного оскарження та
вимог, що заявлялися у суді першої
інстанції, дійшла висновку, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується
матеріалами справи, що 02.07.2008 ОСОБА_3
отримав у спадщину майнові права на
квартиру АДРЕСА_1 та два машиномісця
НОМЕР_1 та НОМЕР_2, розташованих у
АДРЕСА_2.

Відповідно до отриманого 02.07.2008 року
відповідачем свідоцтва про право на
спадщину за законом вартість
успадкованого майна становила:
квартира - 1 085 709 грн. 07 коп., машиномісце
НОМЕР_1 - 118 675 грн., машиномісце НОМЕР_2 -
118 675 грн.

14 серпня 2008 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3
була укладена письмова угода, за
умовами якої сторони домовились, що
ОСОБА_3 підтверджує, що належне йому
майно, а саме: 4-кімнатна квартира
АДРЕСА_1, 23 поверх у м. Києві;
машиномісце НОМЕР_1, секція 2 по АДРЕСА_2;
машиномісце НОМЕР_2, секція 2 по АДРЕСА_2,
передаються за цивільно-правовою
угодою дарування на користь ОСОБА_4 в
порядку повного погашення
заборгованості ОСОБА_3 перед
позивачем в розмірі 800 000 доларів США та
підтвердили, що з моменту передачі
вказаного майна не мають один до одного
ніяких претензій, в тому числі
фінансових (а.с. 6).

Згідно ст. 204 ЦК України правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Оскільки матеріали справи не містять
доказів на підтвердження недійсності
вище зазначеного правочину, колегія
суддів погоджується з висновками суду
першої інстанції, що між сторонами
існували боргові зобов'язання.

Відповідно до ст. 600 ЦК України
зобов'язання припиняється за згодою
сторін внаслідок передання боржником
кредиторові відступного (грошей,
іншого майна тощо). Розмір, строки й
порядок передання відступного
встановлюються сторонами.

З матеріалів справи вбачається, що на
виконання боргового зобов'язання 14
серпня 2008 між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було
укладено договір дарування квартири
АДРЕСА_1, який посвідчений приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_6 та
зареєстрований в реєстрі за № 4889.

Відповідно до умов договору ОСОБА_3
безоплатно передав у власність
ОСОБА_4 вказану квартиру.

Зобов'язання в частині дарування
машиномісць, право власності на які на
момент укладення письмової угоди від
14.08.2008 не було зареєстровано у
встановленому законом порядку за
відповідачем, останній не виконав.

Колегія суддів відхиляє доводи
апеляційної скарги, що судом
неправильно визначено і обґрунтовано
розрахунок боргу.

Задовольняючи позовні вимоги в частині
стягнення з відповідача 1 146 724 грн. 80
коп. суд виходив з того, що боргове
зобов'язання в розмірі 800 000 доларів
США, що в гривневому еквіваленті за
курсом НБУ станом на 21.11.2013 (1 долар США -
7,99 грн.) складало 6 393 000 грн.,
відповідачем виконано в розмірі 1 085 709
грн. 07 коп. (вартість квартири), та
дійшов висновку, відповідачем не
виконано боргове зобов'язання в
розмірі 5 306 290 грн. 93 коп.

Разом з тим, суд, виходячи з положень ч. 1
ст. 11 ЦПК України, дійшов вірного
висновку, що з відповідача на користь
позивача підлягає стягненню сума
заборгованості в розмірі 1 146 724 грн. 80
коп.

Встановивши відповідні
правовідносини, повно, всебічно і
об'єктивно з'ясувавши дійсні обставини
справи та застосувавши положення 509, 526,
530 ЦК України, суд першої інстанції
дійшоввисновку, що відповідач не
виконав взятих на себе зобов'язань, у
зв'язку з чим в нього утворилась
заборгованість, яка підлягає стягненню
на користь позивача.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду першої інстанції,
оскільки він є законним, обґрунтованим
та відповідає нормам матеріального
закону, які судом застосовані вірно.

При цьому, суд правомірно виходив з
того, що угода, яка укладена між
сторонами є достатнім та належним
доказом укладення угоди в частині
грошового зобов'язання відповідача
перед позивачем, оскільки відповідає
положенням ч.1 ст. 626 ЦК України,
відповідно до якої договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Так, як встановлено судом зміст угоди
підтверджує саме домовленості (наміри)
сторін, за яких досягнуто передачу
майна на користь позивача шляхом
укладення договору дарування квартири
АДРЕСА_1, в тому числі щодо існування у
відповідача заборгованості перед
позивачем у розмірі 800 000 доларів США.

Крім цього, слід зазначити, що
відповідно до статті 6 цього Коксу
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості (ст. 627 ЦК України).

Судом вірно не взято до уваги
посилання представників відповідача
на те, що підпис проставлений на
вказаній письмовій угоді не належить
ОСОБА_3, оскільки відповідно до вимог,
передбачених ст.ст. 10, 60 ЦПК України
доказів, які б спростували вказану
обставину, представники відповідача ні
в суді першої інстанції, ні в
апеляційній інстанції не надали.

Судова колегія також погоджується з
висновком суду щодо безпідставності
посилань представників відповідача на
відсутність у вищевказаній письмовій
угоді від 14.08.2008 року строку виконання
зобов'язання, оскільки такі посилання
не ґрунтуються на положеннях ч. 2 ст.
530 ЦК України, яка передбачає, що якщо
строк (термін) виконання боржником
обов'язку не встановлений або
визначений моментом пред'явлення
вимоги, кредитор має право вимагати
його виконання у будь-який час.

Разом з цим, суд правомірно
виходив з того, що в даному випадку
відсутні правові підстави для
застосування строків позовної
давності. Висновки суду щодо
відсутності правових підстав для
застосування строків позовної
давності є обґрунтованими, викладені в
мотивувальній частині рішення та
відповідають нормам матеріального
права.

Судова колегія не приймає до уваги
доводи апеляційної скарги, що суд
першої інстанції у своєму рішенні не
надав належної оцінки доказам, наданих
стороною відповідача, оскільки
відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів.

Всі висновки суду послідовно викладені
в мотивувальній частині рішення.

Інші доводи апеляційної скарги
висновків суду не спростовують і не
дають підстав вважати, що судом
допущено порушення норм матеріального
чи процесуального права, які призвели
або могли призвести до неправильного
вирішення спору.

Згідно ч. 1 ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія
суддів дійшла висновку про відхилення
апеляційної скарги та залишити рішення
суду першої інстанції без змін як таке,
що є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 307, 308, 313-315, 317, 319,
325, 327 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л
А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2, які
діють в інтересах ОСОБА_3, - відхилити.

Рішення Печерського районного суду м.
Києва від 21 листопада 2013 року - залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена
протягом двадцяти днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ шляхом подачі касаційної скарги
безпосередньо до цього суду.

Головуючий:

Судді:

Справа № 757/12991/13-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/1003/2014

Головуючий у суді першої інстанції:
Горкава В.Ю.

Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Мазурик О.Ф.