У х в а л а

27 січня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів:
Гончара В.П., Гулька
Б.І.,

Хопти С.Ф., Червинської М.Є.,

розглянувши заяву ОСОБА_3, яка діє від
імені ОСОБА_4, про перегляд ухвали
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 20 лютого 2013 року у справі за
позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7,
ОСОБА_4, треті особи: Третя
Сімферопольська державна нотаріальна
контора, Кримське республіканське
підприємство «Сімферопольське
міжміське бюро реєстрації і технічної
інвентаризації», про визнання
недійсними свідоцтва про право на
спадщину та договору дарування,
визнання права власності у порядку
спадкування,

в с т а н о в и л а:

У липні 2007 року ОСОБА_5 звернувся до
суду із вищевказаним позовом, в
обґрунтування посилався на те, що після
смерті його рідної сестри - ОСОБА_8,
померлої ІНФОРМАЦІЯ_1, відкрилася
спадщина у вигляді 1/2 частки
домоволодіння АДРЕСА_1, яка належала їй
на підставі свідоцтв про право на
спадщину за законом від 09
листопада 1950 року, реєстровий № 27727, та
від 22 червня 1977 року, реєстровий № 3-596,
виданих Першою Сімферопольською
державною нотаріальною конторою. У
встановлений законом строк із заявою
про прийняття спадщини до Третьої
Сімферопольської державної
нотаріальної контори звернувся ОСОБА_6,
з яким з 07 серпня 1962 року
ОСОБА_8 перебувала у шлюбі,
зареєстрованому у Хлібновській
сільській раді Білогірського району,
актовий запис № 7. Рішенням Волжського
районного народного суду м. Саратова
від 10 квітня 1990 року розірвано шлюб між
ОСОБА_6 та ОСОБА_8, реєстрація
розірвання шлюбу проведена Волжським
відділом реєстрації актів цивільного
стану Саратовської області 22 серпня 1990
року, актовий запис № 272. ОСОБА_6
приховав від державного нотаріуса факт
розірвання шлюбу і як спадкоємець
першої черги після померлої ОСОБА_8
отримав свідоцтво про право на
спадщину у вигляді 1/2 частки
домоволодіння АДРЕСА_1.

Позивач вказував про те, що він є
власником іншої 1/2 частки
вищевказаного домоволодіння, після
смерті ОСОБА_8 проживав у домоволодінні
та продовжував користуватися усім
домоволодінням, проводив ремонтні
роботи будинку, сплачував витрати на
його утримання. У липні 2007 року
позивачу стало відомо, що 13 липня 2007
року ОСОБА_6 подарував 1/2 частки
спірного домоволодіння ОСОБА_7

Посилаючись на вищевказане, позивач
просив: визнати недійсними свідоцтво
про право на спадщину за законом,
видане 11 липня 2007 року Третьою
Сімферопольською державною
нотаріальною конторою на ім'я ОСОБА_6,
реєстровий № 1-4263, та договір дарування
1/2 частки житлового будинку АДРЕСА_1,
укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_7; визнати
за ним право власності на 1/2 частки
будинку АДРЕСА_1, як за спадкоємцем
другої черги за законом.

Рішенням Київського районного суду м.
Сімферополя Автономної Республіки
Крим від 21 листопада 2011 року, залишеним
без змін ухвалою Апеляційного суду
Автономної Республіки Крим від 22
жовтня 2012 року, позов задоволено.
Визнано недійсним свідоцтво про право
на спадщину за законом на 1/2 частки
житлового будинку з відповідною
часткою надвірних споруд,
розташованого у АДРЕСА_1, виданого 11
липня 2007 року державним нотаріусом
Третьої Сімферопольської державної
нотаріальної контори на ім'я ОСОБА_6, за
реєстровим № 1-4263. Визнано
недійсним договір дарування 1/2 частки
житлового будинку з відповідною
часткою надвірних споруд АДРЕСА_1,
укладений 13 липня 2007 року між ОСОБА_6 та
ОСОБА_7 та посвідчений державним
нотаріусом Третьої Сімферопольської
державної нотаріальної контори, за
реєстровим № 1-4359. Визнано за ОСОБА_5
право власності на 1/2 частки житлового
будинку з відповідною часткою
надвірних споруд за АДРЕСА_1 в порядку
спадкування за законом після смерті
ОСОБА_8, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1. Вирішено
питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись із рішенням суду
першої інстанції та ухвалою
апеляційного суду, ОСОБА_10, який діяв
від імені ОСОБА_4, подав касаційну
скаргу.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 20 лютого 2013 року
касаційну скаргу ОСОБА_10, який діяв
від імені ОСОБА_4, відхилено, рішення
Київського районного суду м.
Сімферополя Автономної Республіки
Крим від 21 листопада 2011 року та ухвалу
Апеляційного суду Автономної
Республіки Крим від 22 жовтня 2012 року
залишено без змін.

13 грудня 2013 року ОСОБА_3, яка діє від
імені ОСОБА_4, звернулась до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ із заявою про перегляд Верховним
Судом України ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 20 лютого 2013 року з підстав
неоднакового застосування судами
касаційної інстанції одних і тих самих
норм матеріального права.

У допуску до провадження Верховного
Суду України справи за заявою ОСОБА_3,
яка діє від імені ОСОБА_4, про перегляд
судового рішення слід відмовити з
таких підстав.

На підтвердження неоднакового
застосування судами касаційної
інстанції норм матеріального права, а
саме: ст. 67 Закону України «Про
нотаріат», п. 113 Інструкції про порядок
вчинення нотаріальних дій нотаріусами
України, заявник послався та додав
копії ухвал Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 18 вересня 2013
року.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України
заява про перегляд судових рішень у
цивільних справах може бути подана
виключно з підстав: неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права, що потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах.

Як роз'яснив пленум Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у п. 6 постанови від 30 вересня 2011
року № 11 «Про практику застосування
статей 353 - 360 Цивільного процесуального
кодексу України», заява про перегляд
судових рішень у цивільних справах із
підстав, передбаченої пунктом 1 частини
першої статті 355 ЦПК, може бути подана
за сукупності таких умов: судом (судами)
касаційної інстанції при розгляді двох
або більше справ неоднаково
застосовано одні й ті самі норми
матеріального права; справи стосуються
спорів, які виникли з подібних
правовідносин; має місце ухвалення
різних за змістом судових рішень судом
(судами) касаційної інстанції.
Неоднакове застосування одних і тих
самих норм матеріального права
полягає, зокрема: у різному тлумаченні
судами змісту і сутності правових норм,
що призвело до різних висновків про
наявність чи відсутність суб'єктивних
прав та обов'язків учасників
відповідних правовідносин; у різному
застосуванні правил конкуренції
правових норм при вирішенні колізій
між ними з урахуванням юридичної сили
цих правових норм, а також їх дії у часі,
просторі та за колом осіб, тобто різне
незастосування закону, який підлягав
застосуванню; у різному визначенні
предмета регулювання правових норм,
зокрема застосуванні різних правових
норм для регулювання одних і тих самих
правовідносин або поширенні дії норми
на певні правовідносини в одних
випадках і незастосуванні цієї самої
норми до аналогічних відносин в інших
випадках, тобто різне застосування
закону, який не підлягав застосуванню;
у різному застосуванні правил аналогії
права чи закону у подібних
правовідносинах. Під судовими
рішеннями у подібних правовідносинах
слід розуміти такі, де тотожними є
предмет спору, підстави позову, зміст
позовних вимог та встановлені судом
фактичні обставини, а також має місце
однакове матеріально-правове
регулювання спірних правовідносин.
Зміст правовідносин із метою
з'ясування їх подібності в різних
судових рішеннях суду (судів)
касаційної інстанції визначається
обставинами кожної конкретної справи.

Зі змісту заяви та долучених до заяви
судових рішень, зокрема, ухвал Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 18 вересня 2013 року, не
вбачається неоднакове застосування
судами касаційної інстанції одних і
тих самих норм матеріального права,
оскільки вищевказані рішення суду
касаційної інстанції ухвалені у
справах, де предмет спору, підстави
позову, зміст позовних вимог не є
тотожними та ухвалені у справах за
різних встановлених судами фактичних
обставин, тому у допуску справи до
провадження Верховного Суду України
слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 355, 360 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

ухвалила:

У допуску до провадження Верховного
Суду України справи за позовом ОСОБА_5
до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_4, треті особи:
Третя Сімферопольська державна
нотаріальна контора, Кримське
республіканське підприємство
«Сімферопольське міжміське бюро
реєстрації і технічної
інвентаризації» про визнання
недійсними свідоцтва про право на
спадщину та договору дарування,
визнання права власності у порядку
спадкування, за заявою ОСОБА_3, яка діє
від імені ОСОБА_4, про перегляд ухвали
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 20 лютого 2013 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

головуючий

Д.Д. Луспеник

судді:

В.П. Гончар

Б.І. Гулько

С.Ф. Хопта

М.Є. Червинська