Справа №784/5070/13 20.01.2014 20.01.2014 20.01.2014
Провадження №22-ц/784/182/14
Суддя суду першої інстанції
Доповідач апеляційного суду
УХВАЛА

Іменем України

20 січня 2014 року
місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області у складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів: Шолох З.Л., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання
Шпонарською О.Ю.,

за участі:

представника стягувача
Шардіна В.О.,

представника боржника ОСОБА_4 - ОСОБА_5,

представника боржника
ОСОБА_6 - ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_4, подану
через представника ОСОБА_5, на ухвалу
Заводського районного суду міста
Миколаєва від 18 листопада 2013 року,
постановлену за поданням головного
державного виконавця Заводського
відділу державної виконавчої служби
Миколаївського міського управління
юстиції (далі - Заводський відділ ДВС
ММУЮ) про примусове проникнення до
житла боржника ОСОБА_4,

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2013 року головний державний
виконавець Заводського відділу ДВС
ММУЮ звернувся із поданням про
примусове проникнення до житла
боржника ОСОБА_4.

Державний виконавець зазначав, що на
виконанні Заводського відділу ДВС ММУЮ
знаходиться зведене виконавче
провадження про стягнення коштів з
ОСОБА_4, до складу якого входить
виконавче провадження з примусового
виконання виконавчого листа №2-1412/3979/12,
виданого 06 грудня 2012 року
Заводським районним судом міста
Миколаєва, про стягнення з боржника на
користь Публічного акціонерного
товариства «Перший Український
Міжнародний Банк» заборгованості за
кредитним договором №6552196 від 07 липня
2008 року, яка станом на 02 серпня 2011 року
становить 192 712.60 доларів США, що
еквівалентно 1 540 351 грн. 80 коп., та
складається з 152 003.68 доларів США
заборгованості за основною сумою
кредиту, 40 708.92 доларів США
заборгованості за процентами за
користування кредитом, а також 30 000 грн.
пені.

02 жовтня 2013 року державним виконавцем
здійснено вихід за адресою боржника,
вказаною у виконавчому документі:
АДРЕСА_1 та складено акт про
неможливість проведення опису, у
зв'язку з не допуском до житла.

02 жовтня 2013 року за вих. №31468/01.02-47/9 на
адресу боржника було направлено вимогу
державного виконавця забезпечити 15
жовтня 2013 року о 16.10 годині
безперешкодний доступ до майна, що
належить боржнику на праві власності
та знаходиться за вищевказаною
адресою, для можливості проведення
його опису та арешту. Згідно
повідомлення про вручення поштового
відправлення ОСОБА_4 отримала вказану
вимогу 07 жовтня 2013 року.

Державним виконавцем 15 жовтня 2013 року
за місцем знаходження та проживання
боржника ОСОБА_4 здійснено вихід, але
останньою не було допущено державного
виконавця до квартири, про що державним
виконавцем складено відповідний акт
про неможливість проведення опису.

Посилаючись на ці обставини, головний
державний виконавець Заводського
відділу ДВС ММУЮ просив суд дозволити
примусове проникнення до житла
боржника ОСОБА_4 за адресою АДРЕСА_1 для
проведення перевірки майнового стану
боржника.

Ухвалою Заводського районного суду
міста Миколаєва від
18 листопада 2013 року подання головного
державного виконавця Заводського
відділу ДВС ММУЮ задоволено та надано
дозвіл на примусове проникнення до
житла боржника ОСОБА_4, розташованого
за адресою: АДРЕСА_1.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4, в особі
свого представника ОСОБА_5, посилаючись
на незаконність ухвали суду, просила
її скасувати та постановити нову, якою
відмовити головному державному
виконавцю Заводського відділу ДВС ММУЮ
у задоволенні подання.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
осіб, які приймали участь у справі,
дослідивши докази по справі в межах
доводів апеляційної скарги, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Із матеріалів справи вбачається, що у
Заводському відділі ДВС ММУЮ
проводилось примусове виконання по
зведеному виконавчому провадженню про
стягнення з боржника ОСОБА_4, у тому
числі стягнення з неї на користь
Публічного акціонерного товариства
«Перший Український Міжнародний Банк»
заборгованості за кредитним договором
№6552196 від 07 липня 2008 року, яка станом на
02 серпня 2011 року становить 192 712.60
доларів США, що еквівалентно 1 540 351 грн.
80 коп., та складається з 152 003.68 доларів
США заборгованості за основною сумою
кредиту, 40 708.92 доларів США
заборгованості за процентами за
користування кредитом, а також 30 000 грн.
пені, на підставі виконавчого листа
№2-1412/3979/12, виданого 06 грудня 2012 року
Заводським районним судом міста
Миколаєва.

При перевірці майнового стану боржника
державним виконавцем встановлено, що
за боржником зареєстроване нерухоме
майно - квартира АДРЕСА_1, яка передана
в іпотеку банку в рахунок
забезпечення кредитних зобов'язань по
кредитному договору №6552196 від 07 липня
2008 року.

02 жовтня 2013 року рекомендованим листом
ОСОБА_4 було направлено вимогу
державного виконавця забезпечити 15
жовтня 2013 року о 16.10 годині
безперешкодний доступ до вказаної
квартири державному виконавцю (а.с. 284).

Державним виконавцем 15 жовтня 2013 року
за місцем знаходження та проживання
боржника ОСОБА_4 здійснено вихід, але
останнім не було допущено державного
виконавця до квартири, про що державним
виконавцем складено відповідний акт.

Згідно ст.30 Конституції України
кожному громадянину гарантується
недоторканність житла. Проникнення до
житла чи до іншого володіння особи,
допускається лише за вмотивованим
рішенням суду.

Конституційна гарантія
недоторканності житла не поширюється
на випадки, коли суспільні інтереси
вимагають правомірного обмеження прав
людини, зокрема для захисту прав і
законних інтересів інших членів
суспільства. Обмеження права особи на
недоторканність житла, яке визначено у
Конституції України і
міжнародно-правових актах, визнається
легітимним втручанням держави у права
людини з метою забезпечення загального
блага.

Відповідно до положень ч.2-5 ст.52 Закону
України №606-ХІV від 21
квітня 1999 року «Про виконавче
провадження» (далі - Закон України №
606-ХІV) стягнення за виконавчими
документами звертається в першу чергу
на кошти боржника у гривнях та
іноземній валюті, інші цінності, у тому
числі кошти на рахунках і вкладах
боржника у банках та інших фінансових
установах, на рахунки в цінних паперах
у депозитаріях цінних паперів. У разі
відсутності у боржника коштів та інших
цінностей, достатніх для задоволення
вимог стягувача, стягнення звертається
також на належне боржнику інше майно,
за винятком майна, на яке згідно із
законом не може бути накладено
стягнення.

Із змісту ст.376 ЦПК України вбачається,
що вирішення питання про проникнення
до житла боржника в судовому порядку
може мати місце для встановлення майна
боржника та коштів, належних
боржникові від інших осіб, якщо у
державного виконавця виникає
необхідність примусового проникнення
до такого житла.

Отже, як вбачається з системного
аналізу ст.30 Конституції України,
ст.52 Закону України №606-ХІV та ст.376
ЦПК України, умовами примусового
проникнення до житла боржника для
арешту майна, яке там знаходиться, є
неможливість виконання рішення у інший
спосіб, зокрема, за рахунок звернення
стягнення на кошти боржника та інше
його майно.

За таких обставин та враховуючи, що у
боржника ОСОБА_4, окрім зазначеної
квартири, відсутнє інше майно, за
рахунок якого може бути виконане
судове рішення, однак державний
виконавець позбавлений можливості
перевірити майно, яке знаходиться в цій
квартирі, суд першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку про надання
дозволу на примусове проникнення до
житла боржника.

Доводи боржника про те, що вона не
знала про проведення виконавчих дій
спростовуються матеріалами справи та
не може бути достатньою підставою для
відмови в задоволенні подання
державного виконавця.

Як вбачається з матеріалів справи,
копія постанови про відкриття
виконавчого провадження направлялась
ОСОБА_4 за адресою, зазначеною у
виконавчому документі, але поштова
кореспонденція повернулася на адресу
державної виконавчої служби з
відміткою про відмову адресата від
одержання. Вимога державного виконавця
про надання доступу до
квартири направлялась боржнику
рекомендованим листом за адресою цією
квартири. Саме такий порядок
повідомлення відповідає вимогам
ст. 31 Закону України №606-ХІV, і
при цьому вважається, що боржник
повідомлений належним чином.

Інших доводів, які б спростовували
висновки суду чи доводили б порушення
ним норм процесуального права,
апеляційна скарга не містить, тому
підстав для скасування судового
рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись статтями 303, 312, 314, 315 ЦПК
України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, подану через
представника ОСОБА_5, відхилити, а
ухвалу Заводського районного суду
міста Миколаєва від 18 листопада 2013
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і з цього часу протягом
двадцяти днів може бути оскаржена у
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ.

Головуючий: Судді: