Справа № 459/4936/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 лютого 2014 року Червоноградський
міський суд Львівської області
складі:

головуючого - судді
Новосада М.Д.

при секретарі
Смолій О.Я.

за участю: позивача
ОСОБА_1

представника відповідача
Тодорович О.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Червонограді,
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
Відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України в м. Червонограді
Львівської області про стягнення
моральної шкоди завданої професійним
захворюванням, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся у суд з позовом до
відповідача, Відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в м. Червонограді
Львівської області, мотивуючи тим, що в
період з 1983 р. по 2002 р. працював на
підприємствах ДП «Львівугілля». Через
неналежне забезпечення безпечних умов
праці працедавцем, він отримав
професійне захворювання у вигляді
антракосилікоз І ст., емфізема легень
ІІ ст., вегетосенсорна поліневропатія
рук.

04.02.2002 року актом розслідування
професійного захворювання було
зроблено висновок про шкідливі умови
праці.

У зв'язку із тривалою роботою в
особливо шкідливих та тяжких умовах
праці в нього погіршився стан здоров'я,
внаслідок чого неодноразово був
змушений звертатись за медичною
допомогою.

20.03.2002 року Львівською обласною МСЕК
йому вперше встановлено ІІІ групу
інвалідності та 50 % втрати професійної
працездатності внаслідок професійного
захворювання.

Подальшими оглядами МСЕК йому
підтверджено наявність професійного
захворювання та інвалідності.

Виснвоком профпатологінчої МСЕК від
20.02.2007 р. йому безтерміново встановлено
ІІІ групу інвалідності та 50 % втрати
професійної працездатності внаслідок
професійного захворювання, з яких 30%
антракосилікоз та 20 % поліневропатія
рук.

Вважає, що йому було заподіяно моральну
шкоду, оскільки, безстроково на 50%
втратив працездатність внаслідок
профзахворювання, та отримав ІІІ групу
інвалідності, що значно посилює його
фізичні і моральні страждання,
відчуває постійні незручності у
повсякденному житті, змушений терпіти
фізичні болі, що призвело до зміни
ритму та порядку життя. Розмір
моральної шкоди оцінює у 30 000 грн. та
просить такий стягнути з відповідача.

Позивач в судовому засіданні, позовні
вимоги підтримав, пояснив, що впродовж
1983 - 2002 р.р. працював на підприємствах ДП
«Львіввугілля». 25.01.2002 року звільнений
за станом здоров'я. 20.03.2002 р. йому було
встановлено ІІІ групу інвалідності у
зв'язку із професійним захворюванням
та 50 % втрати професійної
працездатності. 20.07.2007 р. висновком
профпатологічної МСЕК йому
безтерміново встановлено ІІІ групу
інвалідності та 50 % втрати професійної
працездатності. Час від часу проходить
медичне лікування, через значну втрату
працездатності суттєво змінився його
спосіб життя, що негативно
відобразилось на здоров'ї. Вважає, суму
моральної шкоди у 30 000 грн.
обґрунтованою та просить позов
задовольнити.

Представник відповідача Тодорович О.В.
у судовому засіданні позовні вимоги не
визнала, щодо задоволення позову
заперечила, в обґрунтування
повідомила, що позивач не звертався з
часу встановлення ступеня втрати
працездатності в фонд за
відшкодуванням моральної шкоди, і
відповідно до ст.233 КзпП України
пропустив трьохмісячний строк
позовної давності для звернення до
суду із позовом про стягнення
моральної шкоди. Крім цього, відповідно
до наказу МОЗ № 212 від 22.11.1995 року на
органи МСЕК покладено обов'язок
встановлення факту спричинення
моральної шкоди. Звертає увагу на те, що
позивачем на подано висновку МСЕК,
лікаря психіатра чи висновку ЛКК про
встановлення факту спричинення йому
моральної шкоди внаслідок втрати
працездатності та трудового каліцтва.
Крім цього, у наданих медичних
документах немає покликання про
отримання позивачем фізичних та
душевних страждань внаслідок
отриманого захворювання. Також, з 01.01.2008
року фонд не виплачує відшкодування
моральної шкоди не дивлячись на
періоди встановлення ступеня втрати
працездатності. Таким чином, у позовних
вимогах просить відмовити в повному
обсязі.

Заслухавши пояснення сторін, вивчивши
матеріали справи, суд вважає, що позов
підлягає до часткового задоволення з
наступних підстав.

Судом встановлено, що протягом 1983 - 2002
р.р. років позивач працював на
підприємствах по видобутку вугілля, що
в даний час є структурними
підрозділами ДП «Львіввугілля» в
шкідливих умовах праці, що
підтверджується копією трудової
книжки, виданої на ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1.

25.01.2002 р. ОСОБА_1 звільнений з роботи
внаслідок невідповідності виконуваній
роботі за станом здоров'я.

Згідно акту розслідування
професійного захворювання форми П-4 від
04.02.2002 р. було проведено розслідування
випадку хронічного професійного
захворювання та зроблено висновок про
шкідливі умови праці і вони
характеризуються умовами в основному
пов'язаними контактом з вугільно -
породним пилом в концентрації вище ГДК,
несприятливим мікрокліматом. Названі
захворювання виникли внаслідок роботи
у шкідливих умовах у підземних
виробках вугільних шахт на протязі
стану роботи по професіях.

Згідно довідки міжрайонної
профпатологічної МСЕК серії ЛВА-2 №006907
від 20.03.2002 р. позивачу вперше
встановлено III групу інвалідності та 50%
втрати працездатності.

Наступним оглядом Сокальської
районної МСЕК від 12.09.2002 р. позивачу
встановлено III групу інвалідності та 50%
втрати працездатності, з яких 25 %
-антракосилікоз та 25 % - поліневропатія
рук.

Висновоком Львівської обласної
профпатологічної МСЕК від 10.02.2005 р.
ОСОБА_1 встановлено ІІІ групу
інвалідності та 50 % втрати
працездатності (30% антракосилікоз та 20 %
поліневропатія рук) по професійному
захворюванні.

Згідно акту №273 від 20.02.2007 р. ОСОБА_1
безтерміново встановлено ІІІ групу
інвалідності та 50 % втрати
працездатності з яких: 30% -
антракосилікоз та 20 % - поліневропатія
рук по професійному захворюванні.

Відповідно до ст.ст. 1, 3, 21, 43, 46
Конституції України, Україна, як
соціальна держава, зміст і
спрямованість якої визначають права і
свободи людини та їх гарантії,
проголосили право громадян на належні,
безпечні і здорові умови праці,
соціальний захист, що включає право на
забезпечення їх у разі повної,
часткової або тимчасової втрати
працездатності, втрати годувальника
тощо. Право на соціальний захист
гарантується, зокрема,
загальнообов'язковим державним
соціальним страхуванням за рахунок
страхових внесків громадян,
підприємств, установ і організацій, а
також бюджетних та інших джерел
соціального забезпечення.

Окремим видом загальнообов'язкового
державного соціального страхування,
згідно з абзацом п'ятим частини першої
ст. 4 Основ законодавства України про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, є страхування
від нещасного випадку на виробництві
та професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності.

Відповідно до ч.2 ст. 4 Закону України
«Про охорону праці», державна політика
в галузі охорони праці базується,
зокрема, на принципах пріоритету життя
і здоров'я працівників, повної
відповідальності роботодавця за
створення належних, безпечних і
здорових умов праці, соціального
захисту працівників, повного
відшкодування шкоди особам, які
потерпіли від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань. Згідно з ч. 1 ст. 9 цього
Закону відшкодування шкоди, заподіяної
працівникові внаслідок ушкодження
його здоров'я або у разі смерті
працівника здійснюється Фондом
соціального страхування від нещасних
випадків відповідно до Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві й професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності».

Укладаючи з роботодавцем угоду про
обов'язкове страхування від нещасного
випадку, страховик (Фонд соціального
страхування від нещасних випадків) тим
самим бере на себе зобов'язання надати
застрахованим особам передбачені
Законом соціальні послуги та виплати.

На час спірних правовідносин діяли як
ч.3 ст. 34 Закону України від 23.09.1999р.
№1105-ХІV «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від
нещасних випадків на виробництві та
професійних захворювань, які
спричинили втрату працездатності», так
і ст.9 Закону України «Про охорону
праці» (в ред. Закону від 21.11.2002р. №229-ІV),
згідно з якою відшкодування шкоди,
заподіяної працівникові внаслідок
ушкодження його здоров»я, здійснюється
Фондом соціального страхування від
нещасних випадків на виробництві та
професійних захворювань України
відповідно до наведеного вище Закону
України.

Це підтверджується також роз'ясненням
Конституційного Суду України, наданим
у рішенні від 27.01.2004 року №1-рп/2004 у
справі за конституційним зверненням
Управління виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України у Кіровоградській
області про офіційне тлумачення
положення ч.3 ст. 34 ЗУ «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань, які спричинили втрату
працездатності».

Згідно п.п. «є» п.1 ч. 1 ст. 21 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві й
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності» (в
редакції чинній на час спірних
правовідносин) передбачено надання
позивачу соціальних послуг і виплат, у
тому числі відшкодування моральної
шкоди при наявності факту її
заподіяння потерпілому.

Надаючи соціальні послуги
застрахованим та здійснюючи страхові
виплати грошових сум, Фонд соціального
страхування від нещасних випадків
здійснює забезпечення соціального
захисту громадян у разі тимчасової,
стійкої або повної втрати
працездатності.

Крім цього, відповідно до ст. 23 ЦК
України, особа має право на
відшкодування моральної шкоди,
завданої внаслідок порушення її прав.
Зокрема, моральна шкода полягає у
фізичному болю та стражданнях, яких
вона зазнала у зв'язку з каліцтвом або
іншим ушкодженням здоров"я.

Встановлення Законом обов'язку Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків відшкодовувати моральну
шкоду є засобом реалізації потерпілим
гарантованого державою усім
застрахованим громадянам забезпечення
прав у страхуванні від нещасного
випадку та професійного захворювання.

Згідно із ч.4 ст. 14 ЗУ «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань, які спричинили втрату
працездатності», до професійного
захворювання належить захворювання, що
виникло внаслідок професійної
діяльності застрахованого та
зумовлюється виключно або переважно
впливом шкідливих речовин і певних
видів робіт та інших факторів,
пов'язаних з роботою.

Ушкодження здоров'я, заподіяні
потерпілому під час виконання трудових
обов'язків, незалежно від ступеня
втрати професійної працездатності,
спричиняють йому моральні та фізичні
страждання. Відмова потерпілому у
праві на отримання грошової
компенсації за моральну шкоду від
Фонду соціального страхування від
нещасних випадків залежно від ступеня
втрати професійної працездатності має
обмежувальний характер.

Пленум Верховного Суду України у своїй
постанові № 4 від 31.03.1995 року «Про
судову практику по справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди (із змінами, внесеними постановою
від 25 травня 2001 року № 5) роз'яснив, що
моральна шкода може складатися,
зокрема, у моральних переживаннях у
зв'язку з ушкодженням здоров'я, у
порушенні нормальних життєвих зв'язків
через неможливість продовження
активного способу життя, при настанні
інших негативних наслідків.

Судом встановлено, що за час роботи
ОСОБА_1 на підприємствах, які на даний
час є структурними підрозділами ДП
«Львіввугілля» у шкідливих умовах
праці, його здоров'ю було завдано
непоправної шкоди, а саме: позивач
втратив працездатність, пожиттєво
отримав інвалідність, останній
змушений постійно проходити
санітарно-курортне лікування. Всі ці
обставини суттєво погіршили уклад його
життя, вимагають додаткових зусиль для
його належної організації. З огляду на
це суд прийшов до висновку, що позивачу
завдано моральної шкоди.

Посилання представника відповідача на
те, що для встановлення факту наявності
моральної шкоди, позивачу слід
звернутись на обстеження у МСЕК або у
ЛКК Червоноградської міської лікарні,
судом до уваги не можуть бути прийняті,
оскільки відповідно до п. 2 наказу МОЗ
України № 420 від 05.06.2012 року «Про
затвердження Порядку та Критеріїв
встановлення медико-соціальними
експертними комісіями ступеня стійкої
втрати професійної працездатності у
відсотках працівникам, яким заподіяно
ушкодження здоров»я, пов'язане з
виконанням трудових обов'язків»,
зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 16.08.2012 року визнано
таким, що втратив чинність наказ МОЗ
України від 22.11.1995 року, яким
затверджено Порядок встановлення
медико-соціальними експертними
комісіями ступеня втрати професійної
працездатності у відсотках
працівникам, яким заподіяно ушкодження
здоров'я, пов'язане з виконанням
трудових обов'язків», у п. 3.8 якого
передбачалося, що на МСЕК покладено
обов'язок встановлення факту
спричинення моральної шкоди.

Крім цього, безпідставним є твердження
представника відповідача про те, що
Законом України № 107-VІ від 28.12.2007 року п.
3 розділу ХІ ЗУ «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» доповнено абзацом, що
відшкодування Фондом соціального
страхування від нещасних випадків
моральної шкоди застрахованим і
членам їх сімей незалежно від часу
настання страхового випадку
припиняється з 01.01.2008 року, оскільки
вказані зміни визнано
неконституційними згідно із Рішенням
Конституційного Суду України № 10-рп/2008
від 22.05.2008 року.

В свою чергу, Пленум Верховного Суду
України у своїй постанові № 4 від 31.03.1995
року «Про судову практику по справах
про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди (зі змінами,
внесеними постановою від 25 травня 2001
року №5) вказав, що розмір
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди суд визнає залежно від характеру
та обсягу страждань (фізичних,
душевних, психічних тощо), яких зазнав
позивач, характеру немайнових втрат (їх
тривалості, можливості відновлення
тощо) та з урахуванням інших обставин.

Що стосується посилання
відповідача на ст. 233 КЗпП України про
пропущення позивачем трьохмісячного
строку звернення до суду, то такі не
можуть буди прийняті до уваги, оскільки
відповідно до положень ст.268 ЦК України
на вимоги, що випливають із порушених
особистих немайнових прав, а також на
вимогу про відшкодування шкоди
завданої каліцтвом, іншим ушкодженням
здоров'я або смертю позовна давність не
поширюється.

Таким чином, суд покладає обов'язок
відшкодувати моральну шкоду позивачу
на відповідача - відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в м. Червонограді
Львівської області, яка спричинена
внаслідок професійного захворювання
та трудового каліцтва.

При визначенні розміру грошового
відшкодування моральної шкоди,
відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України, суд
враховує стаж роботи позивача у
шкідливих умовах, що складає 17 років 8
місяців, ступінь встановленої втрати
професійної працездатності, характер
заподіяної позивачу шкоди, глибину
фізичних та душевних страждань
позивача, а також вимоги розумності та
справедливості, тому, вимоги позивача
про відшкодування моральної шкоди в
сумі 30 000 грн. є завищеними і не
відповідають дійсним обставинам
справи. З огляду на це суд прийшов до
висновку, що позов підлягає до
часткового задоволення, в розмірі 10 000
грн.

Керуючись ст. ст. 10, 30, 60, 209, 212 ЦПК
України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в м. Червонограді
Львівської області про стягнення
моральної шкоди завданої професійним
захворюванням - задовольнити частково.

Стягнути з відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в м. Червонограді
Львівської області в користь ОСОБА_1,
ІНФОРМАЦІЯ_1, проживає АДРЕСА_1 - 10 000
(десять тисяч) грн. відшкодування
моральної шкоди спричиненої внаслідок
професійного захворювання.

У задоволенні решти позовних вимог -
відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Львівської області
через Червоноградський міський суд
Львівської області шляхом подачі
апеляційної скарги в десятиденний
строк з дня проголошення рішення.

Рішення набуває законної сили після
закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. В разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя:
М. Д. Новосад