УХВАЛА

іменем україни

05 лютого 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Євграфової
Є.П., Євтушенко О.І.,

Журавель В.І.,
Іваненко Ю.Г.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до публічного
акціонерного товариства Комерційний
банк «ПриватБанк» про визнання
недійсними пунктів кредитного
договору, за касаційною скаргою
публічного акціонерного товариства
Комерційний банк «ПриватБанк» на
рішення апеляційного суду
Дніпропетровської області від 08 жовтня
2013 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до
публічного акціонерного товариства
Комерційний банк «ПриватБанк» (далі -
ПАТ КБ «ПриватБанк») про визнання
недійсними пунктів кредитного
договору.

Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_3
просив визнати незаконним відсутність
графіка платежів за кредитом у розмірі
сум погашення основного боргу та
окремо сплати процентів за
користування кредитом у грошовому виді
за кожним платіжним періодом,
інформації щодо загальної сукупної
вартості кредиту, інформації щодо
сукупної вартості кредиту за кожним
платіжним періодом, реальної
процентної ставки, абсолютного
значення подорожчання кредиту в
грошовому виразі у договорі про
іпотечний кредит та визнати недійсними
пп. 6.2, 6.4, 6.5, 6.6 договору про іпотечний
кредит від 24 грудня 2007 року № DNUHG3,
укладеного між ним та ПАТ КБ
«ПриватБанк», посилаючись на те, що він
не згоден з окремими умовами договору.

Рішенням Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 26 липня 2013 року в
задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Дніпропетровської області від 08 жовтня
2013 року зазначене судове рішення
скасовано та позов задоволено
частково. Визнано недійсним п. 6.4
договору про іпотечний кредит від 24
грудня 2007 року № DNUHG3, укладеного
між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3

У решті позову відмовлено.

У поданій касаційній скарзі ПАТ КБ
«ПриватБанк» просить рішення
апеляційного суду скасувати,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
та залишити в силі рішення суду першої
інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що відповідно до п.
6.2 договору при порушенні
позичальником зобов'язань з погашення
кредиту, передбачених пп. 1.1, 2.4 цього
договору, позичальник сплачує
кредитору відсотки за користування
кредитом у подвійному розмірі від
зазначеного в п. 1.1, нарахованої на суму
непогашеної в строк заборгованості за
кредитом.

Розраховані відповідно до цього пункту
договору відсотки сплачуються
позичальником щомісяця в період сплати
понад зазначеної в п. 1.1 суми
щомісячного платежу за цим договором.
При встановленні кредитором у порядку,
передбаченому п. 5.2.7, зменшеної
процентної ставки, умови даного пункту
вважаються скасованими з дати
встановлення зменшеної процентної
ставки. Цей пункт вступає в дію з
моменту зворотного відступлення прав
вимоги ПриватБанку за цим договором.

Відповідно до положень п. 6.4 договору
при порушенні позичальником будь-якого
зобов'язання, передбаченого пп. 2.4, 6.2
даного договору кредитор має право
нарахувати, а позичальник
зобов'язується сплатити кредитору пеню
в розмірі 0,15 % від суми простроченого
платежу, але не менше 1 грн за кожен день
прострочення. Сплата пені здійснюється
в гривні.

Пунктом 6.6 договору встановлено, що при
порушенні позичальником строків
платежів за зобов'язаннями,
передбаченими цим договором більш ніж
на 30 днів, позичальник зобов'язаний
сплатити банку штраф у розмірі в межах
10 % від суми невиконаного зобов'язання.

Суд першої інстанції, відмовляючи в
позові, зазначав, що спірний кредитний
договір укладено від 24 грудня 2007 року, а
датою звернення позивача до суду є 21
березня 2013 року, що вказує на
пропущення ним строку звернення до
суду з позовною заявою. Позивачем було
пропущено трирічний строк на звернення
з позовом до суду, що за ч. 4 ст. 267 ЦК
України є підставою для відмови у
задоволенні позову. При цьому суд не
погодився із позивачем щодо
необхідності застосування для цілей
визначення початку перебігу строку
позовної давності 30 листопада 2011 року -
дату, коли відповідач направив йому
листа на його запит щодо видачі додатку
№ 1 до зазначеного договору, оскільки
про відсутність такого Додатку та про
інші умови договору, у тому числі й
спірні, позивач знав саме у день
підписання цього договору - 24 грудня 2007
року. Подальше листування з банком в
позасудовому порядку з цього приводу
не має ніякого значення для визначення
процесуальних строків.

Таким чином, суд першої інстанції
відмовив у позові у зв'язку з
пропущенням позовної давності.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення
суду першої інстанції, вважав, що п. 6.4
укладеного між сторонами договору слід
визнати недійсним, оскільки зазначеним
пунктом на позивача покладається
подвійна майнова відповідальність за
порушення ним зобов'язання,
передбаченого пп. 2.4, 6.2 договору, тоді
як умовами договору визначено, що у
разі порушення позичальником п. 2.4
договору позичальник згідно з п. 6.2
сплачує кредитору відсотки за
користування кредитом у подвійному
розмірі від зазначеного в п. 1.1,
нарахованої на суму непогашеної в
строк заборгованості за кредитом, а п.
6.2 договору є штрафною санкцією за
порушення умов договору, і накладання
на позичальника штрафної санкції у
зв'язку з порушенням останнім
застосованої до нього штрафної санкції
(п. 6.2) є подвійною майновою
відповідальністю, що, в свою чергу,
суперечить принципу справедливості та
розумності, передбаченому ст. 3 ЦК
України й має поширюватися на всі
майнові відносини.

Щодо вимог позивача про визнання
недійсними пп. 6.2, 6.6 укладеного
договору, то в цій частині апеляційний
суд не знайшов підстав для визнання їх
недійсними, тому заявлені в цій частині
вимоги є безпідставними та не свідчать
про подвійне застосування до позивача
штрафних санкцій за порушення умов
кредитного договору та не суперечать
чинному законодавству.

Ураховуючи, що між сторонами кредитний
договір було укладено на строк до 2032
року й на час пред'явлення позову
договір продовжує діяти, апеляційний
суд вважав, що у суду першої інстанції
не було підстав для відмови позивачу в
задоволенні позовних вимог за
пропуском позовної давності.

З такими висновками апеляційного суду
погодитись не можна, оскільки за
змістом ст. 546 ЦК України пеня є засобом
забезпечення виконання основного
зобов'язання, відсотки за користування
кредитом, відповідно до положень ст. ст.
1048, 1054 ЦК України, становлять його
зміст.

З огляду на наведене висновки
апеляційного суду про покладення на
позивача подвійної відповідальності
за порушенні термінів повернення
кредиту, а саме одночасно підвищення
відсоткової ставки та нарахування
пені, є помилковими та не ґрунтуються
на наведених нормах матеріального
права.

Оскільки, задовольняючи позовні вимоги
частково, апеляційний суд припустився
помилок у застосуванні норм
матеріального права, рішення
апеляційного суду в цій частині
підлягає скасуванню із залишенням в
силі в цій частині рішення суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу публічного
акціонерного товариства Комерційний
банк «ПриватБанк» задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду
Дніпропетровської області від 08 жовтня
2013 року в частині визнання недійсним п.
6.4 договору про іпотечний кредит від 24
грудня 2007 року № DNUHG3, укладеного
між публічним акціонерним товариством
Комерційний банк «ПриватБанк» та
ОСОБА_3, скасувати, рішення Жовтневого
районного суду м. Дніпропетровська від
26 липня 2013 року в зазначеній частині
залишити в силі.

У решті рішення апеляційного суду
Дніпропетровської області від 08 жовтня
2013 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
П.О. Гвоздик

Судді: Є.П.
Євграфова

О.І.
Євтушенко

В.І.
Журавель

Ю.Г.
Іваненко