АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження 22-ц/744/577/2014
Головуючий у 1-й інстанції - Борисов С.А.
Справа № 175/2411/13-ц
Доповідач - Петренко І.О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2014 року

Колегія суддів судової палати по
цивільним справам апеляційного суду
Дніпропетровської області в складі:

головуючого
судді - Петренко І.О.

суддів
- Котушенко С.П., Том акуловій В.О.

при секретарі
- Кравцовій Н.А.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне
рішення Дніпропетровського районного
суду Дніпропетровської області від 14
жовтня 2013 року по справі за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи
такою, що втратила право користування
житловим приміщенням,-

В С Т
А Н О В И Л А :

ОСОБА_2 17 травня 2013 року звернувся до
суду та просив ухвалити рішення, яким
визнати відповідачку такою, що
втратила право користування житловим
приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовних вимог позивач
вказував на те, що йому належить
квартира АДРЕСА_1 згідно договору
дарування № ВАР 622791 від 06 листопада 2003
року, посвідченого приватним
нотаріусом Дніпропетровського
районного нотаріального округу ОСОБА_3,
та зареєстрованого в реєстрі №2481.
Разом з ним в цій квартирі
зареєстровані його колишня дружина
ОСОБА_1 та їх неповнолітній син ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1. З грудня 2011 року шлюбні
відносини між ними погіршилися, і вони
перестали проживати сумісно та
відповідачка не сплачує комунальні
послуги. Відповідачка разом із сином
переїхала проживати до своєї матері за
адресою АДРЕСА_2. 24 липня 2012 року на
підставі рішення Дніпропетровського
районного суду Дніпропетровської
області шлюб між ними розірвано
(цивільна справа №2-410/1156/12).

Заочним рішення Дніпропетровського
районного суду Дніпропетровської
області від 14 жовтня 2013 року позовні
вимоги ОСОБА_2 задоволені. Визнано
ОСОБА_1 такою, що втратила право на
користування житловим приміщенням, а
саме: квартирою АДРЕСА_1.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
скасувати рішення суду та ухвалити
нове рішення, яким відмовити в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_2,
посилаючись на те, що рішення суду є
незаконним.

Розглянувши матеріали справи,
законність і обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги і заявлених вимог, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає з наступних
підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
постановити ухвалу про відхилення
апеляційної скарги і залишення рішення
без змін.

Відповідно ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Відповідно до ст.. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним та
обґрунтованим.

Законним є рішення , яким суд ,
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства , вирішив справу згідно із
законом.

Обґрунтованим є рішення , ухвалене на
основі повно і всебічно з"ясованих
обставин , на які сторони посилаються
як на підставу своїх вимог і заперечень
, підтверджених тими доказами , які були
досліджені в судовому засіданні.

З матеріалів справи вбачається, що суд
першої інстанції правильно встановив
правовідносини, які склалися між усіма
учасниками справи, дав їм належну
правову оцінку, а також дослідив надані
сторонами докази і відповідно їх
оцінив. Суд першої інстанції ухвалив
рішення, яким спір знайшов своє належне
вирішення.

Як встановлено судом першої інстанції,
що ОСОБА_2 на праві приватної власності,
а саме на підставі договору дарування
від 8 листопада 2003 року ( ар. сп. 13), що
підтверджується витягом про
реєстрацію права власності на нерухоме
майно КП «Новомосковське міжрайонне
бюро технічної інвентаризації» (а.с.
13), належить квартира АДРЕСА_1

ОСОБА_1 зареєстрована за вказаною
адресою, однак з 2011 року не проживає у
спірній квартирі.

Дана обставина підтверджується актами
від 10 травня 2012р., 15 жовтня 2012р., від 15
лютого 2013р., 11 березня 2013р. , в яких
зазначено, що ОСОБА_1 в квартирі
АДРЕСА_1: фактично не мешкає , її
особистих речей не виявлено, спального
місця та інших ознак , які вказують на
перебування ОСОБА_1 в спірній квартирі
не має ( ар. сп.8-11).

Відповідно до положень ст.ст. 10, 11 ЦПК
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень, суд розглядає справи в
межах заявлених позовних вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Відповідно до положень ст.ст. 156, 158 ЖК
України , з урахуванням положень ч.1 ст.
405 ЦК України члени сім»ї власника
житла , які проживають разом із ним у
будинку ( квартирі ) , що йому належить ,
користуються житловим приміщенням в
обсязі , визначеному відповідно до
угоди з власником.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 405 ЦК
України член сім»ї власника житла
втрачає право на користування цим
житлом у разі відсутності члена сім»ї
без поважних причин понад один рік ,
якщо інше не встановлено домовленістю
між ним і власником житла або законом.

Виходячи з вище наведених положень
законодавства , що стосується права
користування житлом , що знаходиться у
приватній власності , посилання суду в
рішенні на положення ст.ст. 71,72 ЖК
України визнати обґрунтованим не можна
і їх слід виключити з мотивувальної
частини оскаржуваного рішення.

Враховуючи вищевикладене, а також те,
що наявними у справі доказами
підтверджено, що ОСОБА_1 в квартирі
АДРЕСА_1 не проживає більше ніж один рік
, її особистих речей там не тримає,
тобто вона спірним помешканням не
користується, суд першої інстанції
прийшов до вірного висновку про
задоволення позову ОСОБА_2 про визнання
особи такою, що втратила право
користування житловим приміщенням.

Апеляційна скарга яких-небудь
суттєвих доводів не містить і не дає
підстав для висновку про неправильне
застосування судом першої інстанції
норм матеріального чи процесуального
права , які призвели або могли
призвести до неправильного вирішення
справи , оскільки вони зводяться до не
згоди з рішенням суду , були вивчені в
суді першої інстанції і отримали
оцінку суду.

Так, доводи про те , що в спірній
квартирі зареєстрований малолітній
син сторін по справі , відносно якого
питання про визнання таким , що втратив
право користування не вирішувалось і ,
що призведе до розлучення мати дитини
і дитини , визнати обґрунтованими не
можна , оскільки сама апелянта вказує
на те , що спору про місце фактичного
проживання дитини у сторін немає. Самі
ж вище вказані доводи підтверджують
факт проживання дитини з матір»ю в
іншому місці , а не в спірній квартирі.

Доводи апеляційної скарги про те, що на
даний час на розгляді суду першої
інстанції знаходиться справа про
оспорювання договору дарування
спірної квартири позивачу по справі та
про визнання за відповідачкою по даній
справі права власності на частину
спірної квартири, самі по собі
правового значення для вирішення даної
справи не мають.

Керуючись ст.303, ст.307, ст.ст. 308, 314, 319 ЦПК
України, колегія суддів, -

У Х В А Л
И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Заочне рішення Дніпропетровського
районного суду Дніпропетровської
області від 14 жовтня 2013 - залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення , однак може бути
оскаржена в касаційному порядку
протягом двадцяти днів.

Судді