Номер провадження № 22-ц/785/1390/14
Головуючий у першій інстанції Чебан
Доповідач Парапан В. Ф.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.01.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ Апеляційного суду
Одеської області у складі:

Головуючого: судді
Парапана В.Ф.

Суддів: Громіка Р.Д.,
Драгомерецького М.М.

При секретарі:
Горновій А.О.,

розглянула у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 та ОСОБА_3
на рішення Білгород - Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 04 грудня 2013 року у справі за позовом
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
Білгород-Дністровського районного
відділу Головного управління
департаменту еміграційної служби про
позбавлення права користування жилим
приміщенням,-

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2013р. ОСОБА_2 та ОСОБА_3
звернулися до суду із позовом до ОСОБА_4
та Білгород-Дністровського районного
відділу Головного управління
департаменту еміграційної служби про
визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право
користування жилим приміщенням - кв.
АДРЕСА_1 та про зобов'язання
зазначеного департаменту зняти ОСОБА_4
з реєстраційного обліку за цією
адресою, посилаючись на те, що вони у
серпні 2013р. набули право власності на
цю квартиру. Проте у квартирі
прописаний ОСОБА_4, який не проживає в
квартирі з 2008р., не сплачує комунальні
послуги та не має там ніякого майна, чим
перешкоджає їм розпоряджатися своїм
майном та завдає їм певні збитки.

Позивачі з підстав, передбачених
с. 41 Конституції України, ст. ст.16, 316, 317,
391, 406 ЦК України, ст. 150 ЖК України та ст. 7
ЗУ «Про свободу пересування та вільний
вибір місця проживання в Україні»,
просили про задоволення позову.

Справу розглянуто у відсутності
відповідача.

Рішенням суду від 04.12.2013р. у позові
відмовлено.

У апеляційній скарзі позивачки
просять рішення суду скасувати та
ухвалити нове рішення про задоволення
позову, посилаючись на порушення судом
норм матеріального і процесуального
права.

Сторони, будучі належним чином
сповіщеними про час та місце розгляду
справи, у судове засідання апеляційної
інстанції не з'явилися.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
перевіривши матеріали справи й
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів вважає, що апеляція
задоволенню не підлягає, з огляду на
таке.

Відмовляючи у задоволенні позову
суд першої інстанції виходив з того, що
всупереч положенням ст. 60 ЦПК України
позивачі не надали суду належних та
допустимих доказів, які б дійсно
підтвердили з якого саме часу ОСОБА_4 не
проживає у спірній квартирі, з яких
причин (без поважних причин), чи не
переривався перебіг строку його
тимчасової відсутності.

Колегія суддів погоджується з
таким висновком суду, оскільки він
відповідає вимогам закону та дійсним
обставинам справи.

Конституція України (ст.41) та ст. 1
Першого протоколу до Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод, до якої Україна приєдналася 17
липня 1997р. відповідно до закону від
17.07.19997р. №475/97-ВР «Про ратифікацію
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод 1950р., Першого
протоколу та протоколів №2, №4, №7 та №11
до Конвенції, закріплено принцип
непорушності права приватної
власності, який означає право особи на
безперешкодне користування своїм
майном та закріплює право власника
володіти, користуватися і
розпоряджатися належним йому майном,
на власний розсуд вчиняти щодо свого
майна будь-які угоди, відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб, (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК
України).

Гарантуючи захист права власності,
закон надає власнику право вимагати
усунення будь-яких порушень його прав,
хоч би ці порушення і не були поєднані з
позбавленням володіння. Способи
захисту права власності передбачені
нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Об'єктом власності особи може бути,
зокрема, житло - житловий будинок,
садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК
України).

Права власника житлового будинку,
квартири визначені ст. 383 ЦК України та
ст. 150 ЖК України, які передбачають
право власника використовувати житло
для власного проживання, проживання
членів сім'ї, інших осіб і
розпоряджатися своїм житлом на власний
розсуд.

Обмеження чи втручання у право
власника можливе лише на підставах,
передбачених законом.

Відповідно до ч.1 ст. 156 ЖК України з
урахуванням положень ч.1 ст. 405 ЦК
України члени сім'ї власника житла, які
проживають разом з ним у будинку
(квартирі), що йому налетить,
користуються житловим приміщенням в
обсязі, визначеному відповідно до
угоди з власником.

Аналіз змісту вказаних правових норм
свідчить про те, що право члена сім'ї
власника будинку (квартири)
користуватися цим житлом існує лише за
наявності у власника права приватної
власності.

Як видно з матеріалів справи, позивачі,
не зазначаючи правове положення ОСОБА_4
щодо цієї квартири, на обґрунтування
своїх вимог посилалися на норми ЦК
України, які регулюють питання права
приватної власності на спірне майно, на
яке вони набули право у серпні 2013р.,
просили визнати ОСОБА_4 таким, що він
втратив право користування цим житлом
у зв'язку з тим, що він з 2008р. фактично не
проживає в цій квартирі, комунальні
послуги не сплачує і жодних речей у
квартирі не має.

Між тим з матеріалів справи убачається,
що ОСОБА_4 ще до приватизації
позивачами спірної квартири був
прописаний у цій квартирі і у
відповідності до положень ст. ст. 64, 65
ЖК України набув самостійне право
користування нею.

Колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції, вирішуючи цю справу дійшов
до обгрунтованого висновку про те, що
правовий режим, який регулює
правовідносини сторін встановлено
главою 2 ЖК України, яка визначає
порядок визнання наймача, або членів
його сім'ї такими, що втратили право
користування жилим приміщенням
внаслідок відсутності цієї особи понад
встановлені строки, що встановлені у
ст. ст. 71, 72 ЖК України.

Проте, як правильно визнав суд першої
інстанції, позивачі не довели
належними та допустимими доказами те,
що ОСОБА_4 саме з 2008р. та без поважних
причин не проживає у цій квартирі
протягом шести місяців, і що він у
подальшому не повертався у цю квартиру.

На думку колегії суддів, виходячи з
житлової площі спірної однокімнатної
квартири, яка складає 12,3 кв. м. і у якій
проживають дві жінки, ОСОБА_4 з
морально-етичних норм був вимушений не
проживати в цій квартирі.

Крім того, позивачки на протязі 5 років
і до приватизації цього житла не
порушували питання про визнання
відповідача таким, що втратив право на
це житло.

Доводи апеляційної скарги цих
висновків не спростовують, а тому
колегія суддів не приймає їх до уваги.

Рішення суду є правильним, воно
ухвалено у відповідності до положень
ст. ст. 212-215 ЦПК України і підстав для
його скасування, як про це йдеться мова
у апеляційній скарзі, немає.

Відповідно з вимогами ст. 308 ЦПК
України, апеляційний суд відхиляє
апеляційну скаргу і залишає рішення
суду без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального та
процесуального права.

Судом першої інстанції обставини
справи досліджено повно, а зібраним
доказам дана вірна оцінка.

На підставі наведеного та
керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 319 ЦПК
України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Білгород - Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 04 грудня 2013 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення,
однак може бути оскаржена шляхом
подачі касаційної скарги протягом
двадцяти днів з дня набрання законної
сили до суду касаційної інстанції.

Судді Апеляційного суду Одеської
області: В.Ф. Парапан

М.М.Драгомерецький

Р.Д.Громік