ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
справа № 753/7296/13-ц
провадження №
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" січня 2014 р. Дарницький районний суд
м. Києва в складі:

головуючого судді
КАЛІУШКА Ф.А.

при секретарі
ЛЯШЕНКО Ю.Ю.

за участю

позивача
ОСОБА_1;

представника позивача
ОСОБА_2;

відповідача
ОСОБА_3;

представника відповідача
ОСОБА_4;

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про
визнання права власності, усунення
перешкод у користуванні майном та
вселення

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1)
звернувся до Дарницького районного
суду м. Києва з позовом до ОСОБА_3 (далі
по тексту - відповідач, ОСОБА_3) про
визнання права власності, усунення
перешкод у користуванні майном та
вселення.

Позовні вимоги мотивовані тим, що під
час перебування з відповідачем у
зареєстрованому шлюбі за рахунок
спільних грошових коштів сторонами
придбано нерухоме майно, зокрема
квартиру АДРЕСА_1.

Оскільки сторони не дійшли згоди
стосовно користування та
розпорядження набутим під час шлюбу
майном, відповідач не впускає його до
квартири, хоча він також є її власником,
позивач звернувся до суду з вимогою про
визнання за ним права власності на 1/2
частину зазначеної квартири, усунення
перешкод у користуванні власністю та
вселення його до цієї квартири.

У відбувшихся судових засіданнях
позивач та його представник позовні
вимоги підтримали, вважали їх
обґрунтованими та просили
задовольнити.

Відповідач та її представник у
відбувшихся судових засіданнях
заперечили проти задоволення позовних
вимог, просили відмовити в їх
задоволення, надавши при цьому
заперечення на позовну заяву,
зазначивши в них, що сторонами під час
шлюбу за особисті кошти відповідача,
отримані внаслідок продажу іншої
квартири, було придбано квартиру
АДРЕСА_2 та укладено шлюбний договір,
відповідно до умов якого 7/10 частин
зазначеної квартири належить
відповідачу, а 3/10 спільна сумісна
власність подружжя.

Після продажу квартири АДРЕСА_2, за 818 100
грн., частка відповідача за шлюбним
договором в якій становить 7/10, що
складає 572 670 грн., сторонами придбано
спірну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 за
740 368,12 грн.

Оскільки грошові кошти за квартиру по
АДРЕСА_1 були внесені в день продажу
квартири по вул. Драгоманова,
відповідач вважає, що 78/100 їх частини, що
становить 572 670 грн., є її особистою
власністю, в той час як 22/100 - їх спільна
сумісна власність, у зв'язку з чим
частка позивача у спірній квартирі
становить 11/100 та право власності за
позивачем підлягає визнанню саме в цій
частині.

Вислухавши у відбувшихся судових
засіданнях пояснення сторін, їх
представників, дослідивши матеріали
справи, суд вважає, що позовні вимоги
підлягають частковому задоволенню з
наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом, 10 грудня 2004 року
відповідачем за рахунок кредитних
коштів придбано квартиру АДРЕСА_3.

15 червня 2006 року між позивачем та
відповідачем укладено шлюб, який був
зареєстрований Відділом реєстрації
актів цивільного стану Дніпровського
районного управління юстиції у місті
Києві.

21 грудня 2006 року, під час перебування
сторін у шлюбі, відповідно до договору
купівлі-продажу квартири, відповідачем
відчужено зазначену вище квартиру по
проспекту Маяковського у м. Києві та на
наступний день, зокрема, 22 грудня 2006
року за програмою ТОВ «ДБК» у АКБ
«Акрада» сторонами за договором №52610
придбано квартиру АДРЕСА_2, вартістю 471
666,94 грн., власником якої відповідно до
наявної у матеріалах спавши копії
свідоцтва про право власності є
відповідач.

В подальшому, за договором
купівлі-продажу квартири від 27 вересня
2007 року квартиру АДРЕСА_2 відчужено за
818 100 грн., а отримані кошти від продажу у
розмірі 740 368,12 грн. було внесено у
рахунок погашення за договором про
участь у Фонді фінансування
будівництва №55095 від 15.09.2007 року, саме
за яким сторонами і придбано спірну
квартиру АДРЕСА_1, загальна вартість
якої за вказаним договором становить 726
301,13 грн. З платіжного доручення №1 від
27.09.2007 року вбачається, що грошові кошти
у розмірі 740 368,12 грн. внесені за
договором №55095 від 15.09.2007 року за
рахунок особистих коштів ОСОБА_3,
відповідача у даній справі.

У відповідності зі ст. 60 Сімейного
кодексу України (далі по тексту - СК
України) майно, набуте подружжям за час
шлюбу, належить дружині та чоловікові
на праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один із них не
мав з поважної причини (навчання,
ведення домашнього господарства,
догляд за дітьми, хвороба тощо)
самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст. 61 СК України передбачено,
що об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя може бути будь-яке
майно, за винятком виключеного з
цивільного обороту.

Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України дружина і
чоловік мають право на поділ майна, що
належить їм на праві спільної сумісної
власності, незалежно від розірвання
шлюбу.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 70 СК України у
разі поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

13 лютого 2007 року, з метою врегулювання
на майбутнє між подружжям майнових
відносин, сторонами укладено шлюбний
договір, пунктом 2 якого визначили, що
особистою приватною власністю кожного
з подружжя є майно (в тому числі грошові
кошти), набуті чоловіком або дружиною
до шлюбу, якщо цей факт документально
підтверджено та набуте за час шлюбу
майно, але на кошти, що належали кожному
з нас особисто.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 СК України
дружина та чоловік мають право на
укладення між собою усіх договорів, які
не заборонені законом, як щодо майна, що
є їхньою особистою приватною
власністю, так і щодо майна, яке є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

За змістом ч. 1 ст. 92 СК України шлюбний
договір може бути укладено особами, які
подали заяву про реєстрацію шлюбу, а
також подружжям. А згідно з ч. 1 ст. 94
цього Кодексу шлюбний договір
укладається у письмовій формі і
нотаріально посвідчується.

Статтею 97 СК України визначено, що у
шлюбному договорі може бути визначене
майно, яке дружина, чоловік передає для
використання на спільні потреби сім'ї,
а також правовий режим майна,
подарованого подружжю у зв'язку з
реєстрацією шлюбу. Сторони можуть
домовитися про непоширення на майно,
набуте ними за час шлюбу, положень
статті 60 цього Кодексу і вважати його
спільною частковою власністю або
особистою приватною власністю кожного
з них. Сторони можуть домовитися про
можливий порядок поділу майна, у тому
числі і в разі розірвання шлюбу. У
шлюбному договорі сторони можуть
передбачити використання належного їм
обом або одному з них майна для
забезпечення потреб їхніх дітей, а
також інших осіб. Сторони можуть
включити до шлюбного договору будь-які
інші умови щодо правового режиму майна,
якщо вони не суперечать моральним
засадам суспільства.

Розділом ІІІ шлюбного договору сторони
встановили, що з урахуванням
особистого внеску кожного із них у
придбання майна, 7/10 часток зведеної у м.
Києві та придбаної ними квартири
АДРЕСА_2 за договором №52610 від 22.12.2006
року належить дружині (відповідачу у
даній справі), а 3/10 частки цієї квартири
- спільна сумісна власність подружжя.
До закінчення будівництва у цих же
частках сторони визнали право
власності кожного з них на грошові
кошти, що внесені у будівництво
зазначеної квартири.

Пунктом 22 Постанови Пленуму Верховного
Суду України «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя» №11 від 21.12.2007 року (далі по
тексту - Постанова Пленуму ВСУ)
встановлено, якщо шлюбним договором
змінено передбачений законом режим
спільної сумісної власності, то при
розгляді спору про поділ майна
подружжя суду необхідно виходити з
умов такого договору.

Крім того, відповідно до ч. 7 ст. 57 СК
України, якщо у придбання майна
вкладені крім спільних коштів і кошти,
що належали одному з подружжя, то
частка у цьому майні, відповідно до
розміру внеску, є його особистою
приватною власністю.

Особистою приватною власністю дружини,
чоловіка є майно, набуте нею, ним за час
шлюбу, але за кошти, які належали їй,
йому особисто (пункт 3 частини 1 статті 57
СК України).

Разом з тим згідно п. 3 ч. 1 ст. 57 СК
України майно, набуте одним з подружжя
за час шлюбу, але за кошти, які належали
йому (їй) особисто, є особистою
приватною власністю чоловіка (дружини).
Відповідно до п. 7 цієї ж статті, якщо у
придбання майна вкладені, крім
спільних коштів, кошти, що належали
одному з подружжя, то частка у цьому
майні відповідно до розміру внеску є
його особистою приватною власністю.

Таким чином, врахувавши те, що майно,
зокрема спірна квартира АДРЕСА_1, було
придбане подружжям під час дії
шлюбного договору, яким змінено
передбачений законом режим спільної
сумісної власності, та за рахунок
особистих коштів відповідача у розмірі
572 670 грн., що становить 7/10 від вартості
відчуженої квартири по АДРЕСА_2, на
підставі наведених вище правових норм
суд дійшов висновку, що частка
відповідача, яка є її особистою
приватною власністю становить 78/100 від
вартості спірної квартири (726 301,13 грн.),
а відтак не є спільним майном подружжя
і не підлягає поділу в цій частині, а
спільна сумісна власність подружжя у
спірній квартирі складає 22/100 її
частини.

Суд не бере до уваги твердження
позивача та його представника, що
спірна квартира АДРЕСА_1 є спільним
сумісним майном подружжя, а його частка
у цьому майні становить 1/2 її частини,
посилаючись на те, що вона була
придбана за рахунок спільних коштів та
її вартість збільшилась за рахунок
здійснених ними поліпшень, оскільки
вони спростовуються наявними у
матеріалах справи доказами, зокрема
шлюбним договором та ін., відсутністю у
ній належних та допустимих доказів у
розумінні стст. 57, 58 Цивільного
процесуального кодексу України (далі
по тексту - ЦПК України), що вартість
майна істотно збільшилась саме
внаслідок здійснених за період шлюбу
поліпшень, проведення переобладнання
та ремонтних робіт, а не тенденцій до
загального подорожчання об'єктів
нерухомості.

За змістом ч. 1 ст. 71 СК України майно, що
є об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, ділиться між ними в
натурі. Якщо дружина та чоловік не
домовилися про порядок поділу майна,
спір може бути вирішений судом. При
цьому суд бере до уваги інтереси
дружини, чоловіка, дітей та інші
обставини, що мають істотне значення.

Водночас, частинами 1 та ч. 2 ст. 372
Цивільного кодексу України (далі по
тексту - ЦК України) встановлено, що
майно, що є у спільній сумісній
власності, може бути поділене між
співвласниками за домовленістю між
ними. У разі поділу майна, що є у
спільній сумісній власності,
вважається, що частки співвласників у
праві спільної сумісної власності є
рівними.

Таким чином, враховуючи встановлені
судом обставини та те, що спільна
сумісна власність подружжя стосовно
нерухомого майна, зокрема квартири
АДРЕСА_1, становить 22/100 частини у цьому
майні, оскільки 78/100 є особистою
приватною власністю відповідача,
позовні вимоги підлягають задоволенню
в частині визнання за позивачем права
власності на 1/2 частину спільного
сумісного майна, що складає 11/100 частини
спірної квартири.

Частиною 3 ст. 372 ЦК України встановлено,
що у разі поділу майна між
співвласниками право спільної
сумісної власності на нього
припиняється.

Що стосується заявлених позивачем
вимог про усунення перешкод у
користуванні власністю та вселення у
спірну квартиру, судом встановлено
наступне.

Як вказує позивач та встановлено судом,
що через деякий час після придбання
сторонами спірної квартири АДРЕСА_1
стосунки між ним погіршилися, що
призвело до неможливості проживання
позивача за вказаною адресою. Позивач
неодноразово намагався вселитися у
дану квартиру, однак відповідач чинила
йому перешкоди у цьому, а саме не
впускала до спірної квартири, яка є їх
спільною сумісною власністю, та не
надавала ключі від вхідних дверей
квартири. Звернення зі сторони
позивача з цього приводу призводять
лише до конфліктних ситуацій, що
свідчать про відсутність можливості у
позивача користуватись належною йому
частиною квартири та перешкоджають
вселенню та проживанню у спірній
квартирі. Вказане підтверджується
наявними у матеріалах справи заявами
до правоохоронних органів та
постановами про відмову у порушенні
кримінальної справи.

А відтак, суд приходить до висновку, що
між позивачем та відповідачем існує
конфлікт з приводу усунення перешкод у
користуванні майном, який пов'язаний з
неможливістю позивачу здійснювати
право користування та розпорядження
своїм майном, що на думку суду є
ущемленням прав позивача.

У Конституції України закріплено
основні правові принципи регулювання
відносин власності, головним із яких є
принцип рівного визнання й захисту
усіх форм власності (статті 13, 41
Конституції України).

Відповідно до статті 13 Конституції
України власність не повинна
використовуватися на шкоду людині і
суспільству. У такій редакції
конституційна норма не лише покладає
на власника обов'язки, а й орієнтовно
вказує на його зобов'язання.

Основоположні принципи здійснення
правомочностей власника сформульовані
у статті 1 Першого Протоколу до
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод (Рим, 4 листопада
1950 року), що набрала чинності для
України з 11 вересня 1997 року та є
складовою її правової системи
відповідно до вимог статті 9
Конституції України.

Статтею 41 Конституції України
визначено, що кожен має право володіти,
користуватися і розпоряджатися своєю
власністю, результатами своєї
інтелектуальної, творчої діяльності.
Право власності набувається у порядку,
визначеному законом. Використання
власності не може завдавати шкоди
правам, свободам та гідності громадян,
інтересам суспільства, погіршувати
екологічну ситуацію і природні якості
землі.

Під правом володіння власністю
визнається юридично забезпечена
можливість фактичного панування
власника над майном, не пов'язана з
використанням його властивостей. Право
користування власністю - це юридично
забезпечена можливість власника
добувати з належного йому майна
корисні властивості. Під правом
розпорядження розуміють юридично
забезпечену можливість власника
визначати долю майна.

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник
володіє, користується, розпоряджається
своїм майном на власний розсуд. Власник
має право вчиняти щодо свого майна
будь-які дії.

Згідно зі статтею 358 ЦК України право
спільної часткової власності
здійснюється співвласниками за їхньою
згодою. Співвласники можуть домовитися
про порядок володіння та користування
майном, що є їхньою спільною частковою
власністю.

Відповідно до ст. 383 ЦК України власник
житлового будинку, квартири має право
використовувати помешкання для
власного проживання, проживання членів
своєї сім'ї, інших осіб і не має права
використовувати його для промислового
виробництва.

Статтею 391 ЦК України встановлено, що
власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права володіння, користування та
розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 150 Житлового кодексу
України (далі по тексту - ЖК України)
громадяни, які мають у приватній
власності будинок (частину будинку),
квартиру, користуються ним (нею) для
особистого проживання і проживання
членів їх сімей і мають право
розпоряджатися цією власністю на свій
розсуд: продавати, дарувати,
заповідати, здавати в оренду,
обмінювати, закладати, укладати інші не
заборонені законом угоди.

Згідно зі ст. 155 ЖК України, жилі будинки
(квартири), що є у приватній власності
громадян, не може бути в них вилучено,
власника не може бути позбавлено права
користування жилим будинком
(квартирою), крім випадків,
установлених законодавством Союзу РСР
і Української РСР.

З огляду на викладені норми чинного
цивільного та житлового законодавства,
неможливість вирішення ситуації, яка
склалась між сторонами, суд дійшов
висновку стосовно задоволення
позовних вимог в частині усунення
перешкод у користуванні власністю та
вселення.

У відповідності до ст. 88 ЦПК України суд
присуджує з відповідача на користь
позивача судові витрати пропорційно до
розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись
стст. 13, 41 Конституції України, стст. 150,
155 Житлового кодексу України, стст. 319,
358, 372, 383, 391 Цивільного кодексу України,
стст. 57, 60, 61, 64, 69, 70, 71, 92, 94, 97 Сімейного
кодексу України, стст. 10, 11, 57, 60, 88, 208, 214,
215, 218 Цивільного процесуального
кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1,
зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_4;
індивідуальний ідентифікаційний номер
НОМЕР_1) право власності на 11/100 частини
квартири АДРЕСА_1, загальною площею 93
кв.м.

Вселити ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1,
зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_4;
індивідуальний ідентифікаційний номер
НОМЕР_1) в квартиру АДРЕСА_1.

Зобов'язати ОСОБА_3 не чинити перешкод
ОСОБА_1 у користуванні власністю,
зокрема, квартирою АДРЕСА_1.

В решті позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_3,
зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1;
індивідуальний ідентифікаційний номер
НОМЕР_2) на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1,
зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_4;
індивідуальний ідентифікаційний номер
НОМЕР_1) витрати по сплаті судового
збору в сумі 493 (чотириста дев'яносто
три) грн. 22 коп.

Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду м. Києва через
Дарницький районний суд м. Києва шляхом
подачі апеляційної скарги протягом
десяти днів з дня його проголошення.

СУДДЯ:
КАЛІУШКО Ф.А.