У Х В А Л А

іменем україни

29 січня 2014 рокум. КиївКолегія
суддів судової палати у цивільних
справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С.,
Гримич М.К.,

Мазур Л.М., Умнової О.В.

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства «Банк Фінанси
та Кредит» до ОСОБА_4 та
Українсько-німецького підприємства
«Алкор» про стягнення заборгованості
за кредитним договором; за зустрічним
позовом ОСОБА_4 до публічного
акціонерного товариства «Банк Фінанси
та Кредит», третя особа -
Українсько-німецьке підприємство
«Алкор», про визнання договору поруки
припиненим за касаційною скаргою
публічного акціонерного товариства
«Банк «Фінанси та Кредит» на ухвалу
Орджонікідзевського районного суду м.
Запоріжжя від 23 травня 2013 року та
ухвалу апеляційного суду Запорізької
області від 05 листопада 2013 року;
касаційною скаргою представника
ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - на рішення
апеляційного суду Запорізької області
від 05 листопада 2013 року; касаційною
скаргою публічного акціонерного
товариства «Банк «Фінанси та Кредит»
на рішення Орджонікідзевського
районного суду м. Запоріжжя від 23
травня 2013 року та рішення апеляційного
суду Запорізької області від 05
листопада 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2012 року публічне акціонерне
товариство «Банк Фінанси та Кредит»
(далі - ПАТ «Банк Фінанси та Кредит»)
звернулося до суду з указаним позовом,
посилаючись на те, що відповідно до
умов кредитного договору від 30 березня
2007 року Українсько-німецьке
підприємство «Алкор» (далі - УНП
«Алкор») отримало кредитні кошти у
розмірі 42 364 грн. на строк до 29 березня
2010 року, відповідно до умов кредитного
договору від 02 квітня 2008 року - 28 600 грн.
на строк до 01 квітня 2011 року та
відповідно до умов кредитного договору
від 18 квітня 2008 року - 67 569 доларів США зі
строком повернення до 18 квітня 2011 року.
На забезпечення виконання умов
кредитних договорів банк 30 березня 2007
року, 02 квітня 2008 року та 18 квітня 2008
року уклав із ОСОБА_4 договори поруки. У
результаті порушення умов кредитних
договорів за підприємством утворилась
заборгованість на загальну суму 891 547
грн. 59 коп., яку позичальник і
поручитель у добровільному порядку
сплатити відмовилися. Ураховуючи
викладене, позивач просив стягнути
солідарно з відповідачів
заборгованість за кредитними
договорами у розмірі 891 547 грн. 59 коп.

Ухвалою Орджонікідзевського районного
суду м. Запоріжжя від 23 травня 2013 року,
залишеною без змін ухвалою
апеляційного суду Запорізької області
від 05 листопада 2013 року, провадження у
даній справі в частині позовних вимог
ПАТ «Банк Фінанси та Кредит»до УНП
«Алкор» закрито.

Рішенням Орджонікідзевського
районного суду м. Запоріжжя від 23
травня 2013 року в позові ПАТ «Банк
Фінанси та Кредит» відмовлено. Позов
ОСОБА_4 задоволено. Договір
поручительства від 02 квітня 2008 року до
кредитного договору визнано
припиненим з 26 лютого 2012 року. Договір
поручительства від 30 березня 2007 року
визнано припиненим з 26 серпня 2009 року.
Договір поручительства від 18 квітня 2008
року визнано припиненим з 26 жовтня 2011
року.

Рішенням апеляційного суду
Запорізької області від 05 листопада 2013
року рішення районного суду в частині
визнання договорів поруки від 02 квітня
2008 року, від 18 квітня 2008 року та від 30
березня 2007 року припиненими скасовано.
У задоволенні позову ОСОБА_4 про
визнання договорів поруки від 02 квітня
2008 року та від 14 квітня 2008 року
припиненими відмовлено. Поруку за
договором поруки від 30 березня 2007 року
до кредитного договору визнано
припиненою з 30 вересня 2010 року.
Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Банк
«Фінанси та Кредит»: заборгованість за
кредитним договором від 02 квітня 2008
року у розмірі 36 019 грн. 13 коп.;
заборгованість за кредитним договором
від 18 квітня 2008 року у розмірі 880 646 грн.
41 коп. В іншій частині рішення суду
першої інстанції залишено без змін.
Розподілено судові витрати.

У касаційній скарзі ПАТ «Банк «Фінанси
та Кредит» просить скасувати ухвали
судів першої та апеляційної інстанцій
про закриття провадження у справі в
частині вимог до УНП «Алкор»,
посилаючись на порушення судами норм
процесуального права, й направити
справу до суду першої інстанції для
продовження розгляду.

У касаційній скарзі ПАТ «Банк «Фінанси
та Кредит» просить скасувати рішення
апеляційного суду у частині відмови у
задоволенні його позовних вимог та
задоволення позовних вимог ОСОБА_4,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
й ухвалити нове рішення, яким його
позов задовольнити, а у задоволенні
позову ОСОБА_4 відмовити в повному
обсязі.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4
- ОСОБА_5 - просить скасувати рішення
апеляційного суду, посилаючись на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права, й направити
справу на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Касаційні скарги підлягають
частковому задоволенню з таких
підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Закриваючи провадження у справі в
частині позовних вимог ПАТ «Банк
«Фінанси та Кредит» до УНП «Алкор», суд
першої інстанції виходив із того, що
господарським судом Миколаївської
області порушено справу про
банкрутство цього підприємства, а,
відтак, вимоги до нього повинні
розглядатися у порядку господарського
судочинства, зокрема цивільного та
господарського.

Апеляційний суд погодився із
висновками суду першої інстанції,
зазначивши при цьому, що в одному
провадженні не можуть бути об'єднані
вимоги юридичної особи до юридичної
особи та до фізичної особи, оскільки
вони розглядаються за правилами різних
видів судочинства (ст. 16 ЦК України).

Відмовляючи у задоволенні позову банку
та задовольняючи позов ОСОБА_4, суд
першої інстанції виходив із того, що у
результаті пропуску банком строку
звернення до поручителя із вимогою про
погашення заборгованості боржника за
кредитним договором, порука в силу ч. 4
ст. 559 ЦК України припинилася.

Частково скасовуючи рішення районного
суду та стягуючи із ОСОБА_4 як з
поручителя УНП «Алкор» заборгованість
за кредитними договорами від 02 квітня
2008 року та від 18 квітня 2008 року,
апеляційний суд виходив із того, що
сторони у договорах від 02 квітня 2008
року та від 30 березня 2007 року визначили
відмінний від ч. 4 ст. 559 ЦК України
порядок припинення поруки, зокрема
протягом трьох років від дня настання
строку виконання основного
зобов'язання, а, відтак, банк не
пропустив строку звернення до суду із
позовом до поручителя про стягнення
кредитної заборгованості, а в договорі
поруки від 18 квітня 2008 року - 6-ти
місячний строк.

Проте повністю з такими висновками
судів погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону судові рішення не
відповідають.

Судами встановлено, що відповідно до
умов кредитного договору від 30 березня
2007 року УНП «Алкор» отримало від ПАТ
«Банк «Фінанси та Кредит» кредитні
кошти у розмірі 42 364 грн. на строк до 29
березня 2010 року, відповідно до умов
кредитного договору від 02 квітня 2008
року - 28 600 грн. на строк до 01 квітня 2011
року та відповідно до умов кредитного
договору від 18 квітня 2008 року - 67 569
доларів США зі строком повернення до 18
квітня 2011 року.

На забезпечення виконання умов
кредитних договорів банк 30 березня 2007
року, 02 квітня 2008 року та 18 квітня 2008
року уклав із ОСОБА_4 договори поруки.

Пред'являючи позов солідарно до УНП
«Алкор» та ОСОБА_4, ПАТ «Банк «Фінанси
та Кредит» посилалось на те, що у
результаті порушення умов кредитних
договорів за підприємством утворилась
заборгованість на загальну суму 891 547
грн. 59 коп.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 15 ЦК України
суди розглядають у порядку цивільного
судочинства справи щодо: захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів, що виникають
із цивільних, житлових, земельних,
сімейних, трудових відносин; виключено;
інших правовідносин, крім випадків,
коли розгляд таких справ проводиться
за правилами іншого судочинства.
Законом може бути передбачено розгляд
інших справ за правилами цивільного
судочинства.

Згідно з ч. 1 ст. 543 ЦК України у разі
солідарного обов'язку боржників
(солідарних боржників) кредитор має
право вимагати виконання обов'язку
частково або в повному обсязі як від
усіх боржників разом, так і від
будь-кого з них окремо.

У п. 2 постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України із
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
судам роз'яснено, що, оскільки у спорах,
що виникають із кредитних
правовідносин, сторонами є як юридичні,
так і фізичні особи та з урахуванням
вимог ст. ст. 15-16, частини другої ст. 118
Цивільного процесуального кодексу
України (далі - ЦПК) при визначенні
судової юрисдикції суди мають виходити
з того, що такі справи підлягають
розгляду в порядку цивільного
судочинства у разі, якщо однією зі
сторін є фізична особа, а вимоги
взаємопов'язані між собою і окремий їх
розгляд неможливий. Зокрема, це можуть
бути позови банку (іншої фінансової
установи) до фізичної особи -
позичальника і до юридичної особи -
поручителя чи навпаки, які виникли з
одних і тих самих правовідносин -
отримання кредиту.

Договір поруки має додатковий
(акцесорний) до основного зобов'язання -
кредитного договору - характер і
укладається саме для забезпечення
виконання останнього, а поручитель
згідно з частиною першою статті 554 ЦК
відповідає перед кредитором, за
загальним правилом, солідарно із
позичальником, якщо договором поруки
не встановлено його додаткову
(субсидіарну) відповідальність.
Неможливість окремого розгляду цих
договорів може бути пов'язана, зокрема,
із визначенням суми заборгованості,
способу виконання зобов'язання та
іншими умовами договорів.

Зазначеного суди не врахували та
дійшли до помилкового висновку про
неможливість розгляду вимог банку до
УНП «Алкор» у порядку цивільного
судочинства та закриття провадження в
справі у цій частині, оскільки банк
звернувся із позовом до двох
відповідачів про солідарне стягнення
кредитної заборгованості, один з яких є
фізичною особою.

Крім того, задовольняючи позов банку до
ОСОБА_4 та відмовляючи у задоволенні
його позову, апеляційний суд не
врахував, що відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК
України порука припиняється, якщо
кредитор протягом шести місяців від
дня настання строку виконання
основного зобов'язання не пред'явить
вимоги до поручителя.

У п. 24 постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
судам роз'яснено, що при вирішенні
спорів про стягнення кредитної
заборгованості із фінансових
поручителів суд має враховувати, що
згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання
має виконуватися належним чином
відповідно до умов договору. Отже, якщо
кредитним договором не визначено інші
умови виконання основного
зобов'язання, то у разі неналежного
виконання позичальником своїх
зобов'язань за цим договором строк
пред'явлення кредитором до поручителя
вимоги про повернення отриманих у
кредит коштів має обчислюватися з
моменту настання строку погашення
зобов'язання згідно з такими умовами,
тобто з моменту настання строку
виконання зобов'язання у повному
обсязі або у зв'язку із застосуванням
права на повернення кредиту
достроково. Таким строком не може бути
лише несплата чергового платежу.

Пред'явленням вимоги до поручителя є як
направлення/вручення йому вимоги про
погашення боргу (залежно від умов
договору), так і пред'явлення до нього
позову. При цьому в разі пред'явлення
вимоги до поручителя кредитор може
звернутися до суду протягом шести
місяців від дня настання строку
виконання основного зобов'язання.

При цьому сама по собі умова договору
про дію поруки до повного виконання
позичальником зобов'язання перед
кредитодавцем або до повного виконання
поручителем взятих на себе зобов'язань
не може розглядатися як установлення
строку дії поруки, оскільки це не
відповідає вимогам ст. 252 ЦК України,
згідно з якою строк визначається
роками, місяцями, тижнями, днями або
годинами. Термін визначається
календарною датою або вказівкою на
подію, яка має неминуче настати.

Пунктом 5.1 договорів поруки від 30
березня 2007 року та від 02 квітня 2008 року
встановлено, що порука припиняється
протягом трьох років від дня настання
строку виконання основного
зобов'язання, а порука за договором від
18 квітня 2008 року - протягом 6 місяців від
дня настання строку виконання
основного зобов'язання.

Апеляційний суд у порушення ст. ст. 212-214,
303, 316 ЦПК України не дав належної
правової оцінки доводам ОСОБА_4 про
встановлення у рішенні господарського
суду Запорізької області від 10 лютого
2010 року строку виконання кредитних
договорів, зокрема строк платежу за
кредитним договором від 30 березня 2007
року настав 26 лютого 2009 року, строк
платежу за кредитним договором від 02
квітня 2008 року настав 26 лютого 2009 року,
строк платежу за кредитним договором
від 18 квітня 2008 року настав 26 жовтня 2008
року.

Отже, вказаним судовим рішенням, яке
має преюдиційний характер, визначено
настання строку виконання основного
зобов'язання, з якого має обчислюватись
строк пред'явлення вимог до поручителя
(3-річний і 6-місячний).

Суд апеляційної інстанції не визначив
кінцевих строків на пред'явлення
банком позову до поручителя за кожним
договором окремо та належним чином не
перевірив тверджень ОСОБА_4 та висновку
суду першої інстанції про пропуск
банком строку звернення до суду із
позовом про стягнення із нього
кредитної заборгованості на підставі
договорів поруки.

Крім того, апеляційний суд
безпідставно змінив резолютивну
частину рішення районного суду,
визнавши поруку припиненою, тоді як
згідно зі ст. 559 ЦК України вона
припиняється автоматично (за наявності
умов), а при наявності спору припиненим
визнається не порука, а договір поруки,
що відповідає визначеним ст. 16 ЦК
України способом судового захисту (п. 22
постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»,
постанови Верховного Суду України №
6-69цс11, № 6-18цс11, № 6-20цс11, що відповідно
до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для
всіх суб'єктів владних повноважень, які
застосовують у своїй діяльності
нормативно-правовий акт, що містить
зазначену норму права, та для всіх
судів України).

Отже, суди у порушення вимог ст. ст. 212-214,
316 ЦПК України доводів сторін по суті
позовних вимог не перевірили; фактичні
обставини справи, від яких залежить
правильне вирішення спору, належним
чином не встановили; не визначились,
які правовідносини сторін випливають
із встановлених обставин та яка
правова норма підлягає застосуванню до
цих правовідносин.

Ураховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, судами не
встановлені, судові рішення не
відповідають вимогам ст. ст. 212, 213 ЦПК
України щодо оцінки доказів та
законності й обґрунтованості, що в силу
ст. 338 ЦПК України є підставою для їх
скасування.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а :

Касаційні скарги представника ОСОБА_4 -
ОСОБА_5, публічного акціонерного
товариства «Банк «Фінанси та Кредит»
задовольнити частково.

Ухвалу Орджонікідзевського районного
суду м. Запоріжжя від 23 травня 2013 року,
ухвалу апеляційного суду Запорізької
області від 05 листопада 2013 року,
рішення Орджонікідзевського районного
суду м. Запоріжжя від 23 травня 2013 року
та рішення апеляційного суду
Запорізької області від 05 листопада 2013
року скасувати, справу передати на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

М.К. Гримич

Л.М. Мазур

О.В. Умнова