Справа №477/2563/13-ц 22.01.2014 22.01.2014 22.01.2014
Провадження №22-ц/784/188/14
Головуючий першої інстанції - Семенова
Суддя-доповідач апеляційного суду
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 січня 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової
палати в цивільних справах
апеляційного суду Миколаївської
області у складі:

головуючого - Колосовського
С.Ю.,

суддів: Локтіонової О.В.,
Кутової Т.З.,

із секретарем судового
засідання - Рудніком Є.М.,

за участю:

представника позивачки - ОСОБА_2,

представників відповідача ОСОБА_3 -
ОСОБА_4, ОСОБА_5,

відповідача - ОСОБА_6,

представника відповідача -
реєстраційної служби Жовтневого
районного управління юстиції в
Миколаївській області - Коржа М.В.,

представника третьої особи - садового
товариства "Пруди" - Журмія В.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу

за апеляційними скаргами

ОСОБА_6 та ОСОБА_3

на рішення Жовтневого районного суду
Миколаївської області

від 27 листопада 2013 року, ухвалене

за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_3, ОСОБА_6,
виконавчого комітету Коларівської
сільської ради Жовтневого району
Миколаївської області (далі -
виконавчий комітет Коларівської
сільської ради), Реєстраційної служби
Жовтневого районного управління
юстиції Миколаївської області, треті
особи, які не заявляють самостійних
вимог щодо предмета спору, - приватний
нотаріус Миколаївського міського
нотаріального округу ОСОБА_10 та садове
товариство "Пруди", про витребування
майна з чужого незаконного володіння,
визнання незаконним та скасування
рішення виконавчого комітету
сільської ради, визнання незаконним та
скасування свідоцтва про право
власності на нерухоме майно, визнання
недійсним договору купівлі-продажу,
скасування державної реєстрації права
власності, визнання права власності та
зобов'язання вчинити певні дії, а також
стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2013 року ОСОБА_9 звернулась до
суду з вищезазначеним позовом, який
обґрунтувала наступним.

З 28 листопада 2007 року по 12 серпня 2011
року вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_3

В листопаді 2008 року позивачка стала
членом садового товариства "Пруди",
отримавши в користування земельну
ділянку за НОМЕР_1 площею 600 кв.м.

ОСОБА_9 вказувала, що на вказаній
земельній ділянці вони з чоловіком під
час шлюбу побудували будинок площею
122,3 кв.м.

Позивачка зазначала, що після
розлучення вона пропонувала
ОСОБА_3 провести поділ вказаного
будинку, однак він відмовився у
добровільному порядку це зробити.

У вересні 2013 року вона дізналась про те,
що її бувший чоловік оформив право
власності на спірний будинок на себе та
здійснив його продаж відповідачці
ОСОБА_6

Вважаючи, що договір купівлі-продажу
садового будинку, рішення Коларівської
сільської ради та свідоцтво про право
власності на будинок, видані на ім'я
ОСОБА_3, порушують її права власника,
ОСОБА_9 просила визнати незаконним та
скасувати рішення виконавчого
комітету Коларівської сільської ради
№157 від 24 листопада 2011 року та
свідоцтво про право власності на
садовий будинок від 29 листопада 2011
року. Крім того, визнати недійсним
договір купівлі-продажу вказаного
садового будинку, укладений 24 липня
2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6,
витребувати зазначений будинок у
ОСОБА_6, скасувати у Реєстрі прав
власності на нерухоме майно записи про
реєстрацію права власності на будинок
за ОСОБА_3 та ОСОБА_6, визнати за
позивачкою право власності на садовий
будинок, зобов'язавши Реєстраційну
службу зареєструвати право власності
за нею та стягнути з ОСОБА_3 на її
користь 10 000 грн. моральної шкоди.

Рішенням Жовтневого районного суду
Миколаївської області від 27
листопада 2013 року позов ОСОБА_9
задоволено частково. Скасовано рішення
виконавчого комітету Коларівської
сільської ради від 24 листопада
2011 року за №157 щодо визнання за ОСОБА_3
права власності на садовий будинок
НОМЕР_1 в СТ "Пруди" та видачу на його
ім'я правовстановлюючого документу.
Скасовано свідоцтво про право
власності на зазначений садовий
будинок, видане 29 листопада 2011 року на
ім'я ОСОБА_3 Визнано недійсним договір
купівлі-продажу садового будинку,
укладений 24 липня 2013 року між
ОСОБА_3 та ОСОБА_6 Зобов'язано ОСОБА_3
повернути ОСОБА_6 отримані за вказаним
договором кошти в сумі 40 987 грн.
Розподілено судові витрати.

У задоволені решти позовних вимог
відмовлено.

Не погодившись з зазначеним рішенням,
відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_6 подали
апеляційні скарги, в яких посилаючись
на порушення судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права, просили рішення суду скасувати
та ухвалити нове рішення про відмову у
задоволенні позовних вимог.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог заявлених у суді першої
інстанції, колегія суддів вважає, що
апеляційні скарги не підлягають
задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи частково позовні вимоги
ОСОБА_9, суд першої інстанції виходив з
того, що вона та відповідач ОСОБА_3 є
співкористувачами спірної земельної
ділянки, а тому побудований ними на цій
земельній ділянці у період шлюбу
будинок є їх спільною сумісною
власністю. За такого, у відповідача
ОСОБА_3 були відсутні правові підстави
для оформлення права власності на
спірний будинок тільки на себе та
продаж його відповідачці ОСОБА_6 без
згоди позивачки.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду, з огляду на таке.

Відповідно до ст.121 ЗК України
громадяни України мають право на
безоплатну передачу їм земельних
ділянок із земель державної або
комунальної власності в таких
розмірах: для індивідуального дачного
будівництва - не більше 0,10 гектара; для
ведення садівництва - не більше 0,12
гектара.

Стаття 35 цього Кодексу визначає, що
земельні ділянки, призначені для
садівництва, можуть використовуватись
для закладання багаторічних плодових
насаджень, вирощування
сільськогосподарських культур, а також
для зведення необхідних будинків,
господарських споруд тощо.
Використання земельних ділянок
садівницьких товариств здійснюється
відповідно до закону та статутів цих
товариств.

Стаття 60 СК України та ст.368 ЦК України
передбачають, що майно, набуте
подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Згідно з ст.331 ЦК України право
власності на новостворене нерухоме
майно виникає з моменту завершення
будівництва (створення майна),
прийняття його в експлуатацію та
державної реєстрації права власності.

Відповідно до ст.321 ЦК України право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.

Стаття 369 ЦК України регламентує, що
співвласники майна, що є у спільній
сумісній власності, володіють і
користуються ним спільно, якщо інше не
встановлено домовленістю між ними.
Розпоряджання майном, що є у спільній
сумісній власності, здійснюється за
згодою всіх співвласників. У разі
вчинення одним із співвласників
правочину щодо розпорядження спільним
майном вважається, що він вчинений за
згодою всіх співвласників.

Згода співвласників на вчинення
правочину щодо розпорядження спільним
майном, який підлягає нотаріальному
посвідченню та (або) державній
реєстрації, має бути висловлена
письмово і нотаріально посвідчена.
Співвласники мають право уповноважити
одного з них на вчинення правочинів
щодо розпорядження спільним майном.

Правочин щодо розпорядження спільним
майном, вчинений одним із
співвласників, може бути визнаний
судом недійсним за позовом іншого
співвласника у разі відсутності у
співвласника, який вчинив правочин,
необхідних повноважень.

Згідно з ст.ст.215, 216 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами
першою-третьою, п'ятою та шостою статті
203 цього Кодексу, а саме: зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам; особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності; волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним; правочин, що
вчиняється батьками (усиновлювачами),
не може суперечити правам та інтересам
їхніх малолітніх, неповнолітніх чи
непрацездатних дітей.

Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю. У разі
недійсності правочину кожна із сторін
зобов'язана повернути другій стороні у
натурі все, що вона одержала на
виконання цього правочину, а в разі
неможливості такого повернення,
зокрема тоді, коли одержане полягає у
користуванні майном, виконаній роботі,
наданій послузі, - відшкодувати
вартість того, що одержано, за цінами,
які існують на момент відшкодування.

Пункт 7 постанови Пленуму Верховного
Суду України «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» N9 від
06.11.2009 р. роз'яснює, що за змістом статті
216 ЦК України та виходячи із загальних
засад цивільного законодавства суд
може застосувати з власної ініціативи
реституцію як наслідок недійсності
оспорюваного правочину.

Як вбачається з матеріалів справи та
таке встановлено судом, позивачка та
відповідач ОСОБА_3 перебували у
зареєстрованому шлюбі з 28 листопада 2007
р. до 12 серпня 2011 р. (а.с.115, 116).

31 травня 2009 р. обидва були прийняті до
членів СТ «Пруди», що підтверджується
протоколом загальних зборів
товариства. Відповідно до розділу 3
статуту садового товариства рішення
про прийом у члени товариства набирає
сили після затвердження його
загальними зборами членів товариства
(а.с.84-86, 128-134, 140, 144, 163-175).

У користування подружжя садовим
товариством було виділено земельну
ділянку НОМЕР_1 розміром 0,06 га.

Згідно з показаннями свідків ОСОБА_11,
ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14 на
зазначеній земельній ділянці у 2009 р.
був побудований житловий будинок.

Зазначене доведено також робочим
проектом по газифікації будинку,
довідкою СТ «Пруди» №273 від 12.08.2009 р.,
постановою про відмову в порушенні
кримінальної справи від 20.07.2010 р., з якої
вбачається, що на зазначену дату ОСОБА_3
проживали разом у спірному будинку,
технічним паспортом від 18.05.2011 р., у
якому визначено, що на дату його
складання житловий будинок мав 5% зносу
(а.с.34-40, 161).

З зазначеного випливає, що спірний
житловий будинок є спільним сумісним
майном ОСОБА_3, оскільки побудований у
період їх шлюбу на земельній ділянці,
яка знаходиться в їх спільному
користуванні.

Між тим, за заявою ОСОБА_3 рішенням
виконавчого комітету Коларівської
сільської ради Жовтневого району
Миколаївської області №157 від
24.11.2011 р. право власності на цей будинок
було визнано тільки за ним (а.с.31).

Зазначене дало змогу йому 29 листопада
2011 р. отримати свідоцтво про право
власності на цей будинок та без згоди
позивачки 24 липня 2013 р. продати будинок
ОСОБА_6 (а.с.94, 125, 126).

Встановивши зазначене, суд першої
інстанції дійшов обґрунтованого
висновку про часткове задоволення
позовних вимог ОСОБА_9, а саме в частині
скасування рішення виконкому
Коларівської сільської ради, яким було
визнано право власності на будинок за
ОСОБА_3, скасування виданого на його
ім'я свідоцтва про право власності на
цей будинок та визнання недійсним
договору купівлі-продажу спірного
будинку, укладеного між ОСОБА_3 та
ОСОБА_6

Оскільки спірний будинок був
побудований під час шлюбу ОСОБА_3 на
земельній ділянці, яка знаходиться в
їх спільному користуванні, то він
належить подружжю у рівних частках.

А тому, ОСОБА_3 не мав права оформлювати
право власності на цей будинок тільки
на себе та продавати його без згоди
позивачки, яка є його співвласницею.

З урахуванням викладеного, колегія
суддів не вбачає підстав для
скасування рішення суду першої
інстанції, оскільки воно є законним та
обґрунтованим.

Посилання відповідача ОСОБА_3 на те, що
будинок був побудований ним після того,
як він перестав проживати з позивачкою,
за кошти його батьків, колегія суддів
вважає безпідставними, оскільки вони
спростовуються вищенаведеними
доказами. Наявність договору про
дарування йому батьками грошей на
будівництво будинку не може слугувати
доказом того, що ці гроші витрачалися
саме на будівництво будинку.

Колегія суддів не приймає до уваги
зазначену у декларації про готовність
об'єкта до експлуатації дату
будівництва будинку (19.07.2011 р. - 27.09.2011 р.),
оскільки вона не узгоджується з іншими
наявними у справі доказами, у тому
числі технічним паспортом будинку від
18.05.2011 р., з якого вбачається факт
наявності вже побудованого будинку, до
того ж з наявним його зносом.

Що ж до тверджень апелянтів про те, що
робочий проект по газифікації будинку
не може бути належним доказом по
справі, оскільки довідка
ПАТ «Миколаївгазу» свідчить про те, що
у архіві товариства відсутні документи
щодо газифікації будинку, то, на думку
колегії суддів, вони є
необґрунтованими, оскільки
відсутність у архіві зазначених
документів не свідчить про те, що вони
не розроблялися.

Рішення суду в частині відмови у
задоволенні частини позовних вимог
ОСОБА_9 колегією суддів не
переглядається, оскільки у цій частині
не оскаржувалося.

Керуючись статтями 303, 308, 315 ЦПК України,
колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_6 та ОСОБА_3
відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду
Миколаївської області від 27 листопада
2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і з цього часу може бути
оскаржена у касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: