Справа №488/4026/13-ц 03.02.2014 03.02.2014 03.02.2014
Провадження №22-ц/784/370/14
Головуючий першої інстанції Циганок
Доповідач апеляційної інстанції
Ухвала

Іменем України

03 лютого 2014 року місто
Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області у складі:

головуючого - Лисенка П.П.,

суддів: Самчишиної Н.В., Серебрякової
Т.В.,

із секретарем судового засідання
Руднік Є.М.,

за участю:

позивача ОСОБА_2 та його
представника ОСОБА_3,

представника відповідача
Ютовця О.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою Обслуговуючого
гаражного кооперативу «Південний -2» на
рішення Корабельного районного суду
міста Миколаєва від 02 грудня 2013 року,
ухваленого за позовом ОСОБА_2 до
Обслуговуючого гаражного кооперативу
«Південний -2» про поновлення на роботі,
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу та відшкодування
моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що з 06 грудня 2011 року він працював
сторожем Обслуговуючого гаражного
кооперативу «Південний - 2»
(далі - ОГК «Південний -2»). Наказом від 25
липня 2013 року №3-к його було звільнено
з роботи за появу на роботі в
нетверезому стані на підставі
п.7 ч.1 ст.40 КЗпП України. Вважав, що
його звільнено незаконно, так як він
вказаного порушення не вчиняв, факт
перебування його на робочому місці у
нетверезому стані не був зафіксований
відповідачем, а наказ був виданий
останнім на підставі документів,
складених з порушенням чинного
законодавства. Також, вказував на те, що
внаслідок таких дій відповідача йому
була спричинена моральна (немайнова)
шкода, компенсацію якої він оцінив в 10
000 грн. 00 коп.

У зв'язку з цим, уточнивши позовні
вимоги, позивач просив поновити його на
роботі на посаді сторожа ОГК
«Південний -2», стягнути з відповідача
на його користь середній заробіток за
час вимушеного прогулу з 25 липня 2013
року по 18 листопада 2013 року в сумі 3 221
грн. 41 коп., а також 10 000 грн. на
відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Корабельного районного суду
міста Миколаєва від 02
грудня 2013 року позов ОСОБА_2 задоволено
частково. Поновлено його на роботі на
посаді сторожа ОГК «Південний -2» з 25
липня 2013 року. Стягнуто з ОГК
«Південний - 2» на користь ОСОБА_2
середній заробіток за час вимушеного
прогулу в сумі 3 432 грн. 60 коп., а також
2 000 грн. 00 коп. на
відшкодування моральної шкоди.
Вирішено питання розподілу судових
витрат. Допущено негайне виконання
судового рішення в частині поновлення
на роботі та стягнення заробітної
плати, але не більше ніж за один місяць.

У апеляційній скарзі ОГК «Південний -2»
просить скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалити нове, яким
відмовити позивачу у задоволенні
позовних вимог, мотивуючи свою вимогу
порушенням судом норм процесуального
права й неправильним застосуванням
норм матеріального права.

Апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про часткове
задоволення позовних вимог, суд першої
інстанції виходив із того, що факт
знаходження ОСОБА_2 25 липня 2013
року на робочому місці в нетверезому
стані відповідачем не доведено.

Колегія суддів погоджується з
таким висновком районного суду з
огляду на наступне.

Із матеріалів справи вбачається, що 06
грудня 2011 року відповідно до наказу
№8-к від 05 грудня 2011 року ОСОБА_2 був
прийнятий на посаду сторожа ОГК
«Південний - 2» (а.с.30).

Актом від 25 липня 2013 року, складеним
членами ОГК «Південний -2», зафіксовано
порушення трудової дисципліни при
виконанні ОСОБА_2 службових обов'язків,
а саме: знаходження 25 липня 2013 року
останнього на робочому місці в стані
алкогольного сп'яніння (а.с.17).

Наказом голови ОГК «Південний-2» за
№3-к від 25 липня 2013 року, ОСОБА_2 було
звільнено із займаної посади на
підставі п.7 ч.1 ст.40
КЗпП України за появу на роботі в
нетверезому стані з 25
липня 2013 року.

Зазначений наказ про звільнення
виданий на підставі Протоколу
засідання правління ОГК «Південний - 2»
від 27 квітня 2012 року, акту про
порушення трудової дисципліни від 25
липня 2013 року та посадової інструкції
сторожа (а.с.47).

Відповідно до ст.43 Конституції України,
постанови Пленуму Верховного Суду
України №9 від 06 листопада 1992 року «Про
практику розгляду судами трудових
спорів» - кожен має право на працю, що
включає можливість заробляти собі на
життя працею, яку він вільно обирає або
на яку вільно погоджується.

Держава створює умови для повного
здійснення громадянами права на працю,
гарантує рівні можливості у виборі
професії та роду трудової діяльності,
реалізовує програми
професійно-технічного навчання,
підготовки і перепідготовки кадрів
відповідно до суспільних потреб, а
також гарантує працездатному
населенню у працездатному віці в
Україні - добровільність праці, вибір
або зміну професії та виду діяльності;
захист від незаконного звільнення, а
також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з п.7 ч.1 ст.40 КЗпП України
трудовий договір, укладений на
невизначений строк, а також строковий
трудовий договір до закінчення строку
його чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом, зокрема, у випадку появи на
роботі в нетверезому стані, у стані
наркотичного або токсичного сп'яніння.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України у п.25 Постанови від 06
листопада 1992 року №9 «Про практику
розгляду судами трудових спорів»,
вирішуючи позови поновлення на роботі
осіб, трудовий договір з якими
розірвано за п.7 ч.1 ст.40 КЗпП України,
суди повинні мати на увазі, що з цих
підстав можуть бути звільнені з роботи
працівники за появу на роботі у
нетверезому стані, у стані
наркотичного або токсичного сп'яніння
в будь-який час робочого дня, незалежно
від того, чи були вони відсторонені від
роботи, чи продовжували виконувати
трудові обов'язки. Нетверезий стан
працівника або наркотичне чи токсичне
сп'яніння можуть бути підтверджені як
медичним висновком, так і іншими видами
доказів, яким суд має дати відповідну
оцінку.

Право громадян на працю забезпечується
державою, а трудовий договір може бути
розірваний лише з підстав і в порядку,
передбаченому трудовим законодавством
(ст. ст. 2, 36, 40, 41 КЗпП України).

Зі змісту ч.2 ст.147 КЗпП України слідує,
що звільнення - це дисциплінарне
стягнення, яке може бути застосоване до
працівника за порушення трудової
дисципліни.

За порушення трудової дисципліни до
працівника може бути застосовано
стягнення у строки та в порядку
встановленими ст.ст.148-149 КЗпП України.

Відповідно до ст.148 КЗпП України
дисциплінарне стягнення
застосовується власником або
уповноваженим ним органом
безпосередньо за виявленням проступку,
але не пізніше одного місяця з дня його
виявлення, не рахуючи часу звільнення
працівника від роботи у зв'язку з
тимчасовою непрацездатністю або
перебування його у відпустці.
Дисциплінарне стягнення не може бути
накладене пізніше шести місяців з дня
вчинення проступку.

Згідно ст.149 КЗпП України до
застосування дисциплінарного
стягнення власник або уповноважений
ним орган повинен зажадати від
порушника трудової дисципліни
письмові пояснення.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції
обґрунтовано виходив з того, що факт
перебування позивача на робочому місці
у нетверезому стані не був
зафіксований у відповідних медичних
документах та не знайшов свого
підтвердження належними та
допустимими доказами, як того
вимагають положення ст.ст.58,59 ЦПК
України.

Доводи відповідача, що районний суд не
правильно оцінив пояснення свідків у
справі, які підтверджували факт
знаходження позивача в нетверезому
стані на роботі саме 25 липня 2013 року, на
думку колегії суддів, не заслуговують
на увагу, оскільки такі пояснення не
мають доказового значення так як
ґрунтуються на припущеннях та
суб'єктивному сприйнятті обставин
даної справи й спростовуються наявними
в матеріалах справи медичними
документами.

До того ж, медичний огляд громадян на
стан сп'яніння повинен проводитися
відповідними закладами охорони
здоров'я, яким надається таке право.
Втім, матеріали справи не містять
доказів на підтвердження того, що
позивач відмовлявся від проходження
медобстеження на предмет перебування
в стані сп'яніння ні 25 липня 2013 року, ні
в наступний день .

За такого, вирішуючи трудовий спір, суд
першої інтонації обґрунтовано виходив
із того, що позивач був звільнений з
роботи без законної підстави, його
права були порушені роботодавцем, та на
підставі доказів, наданих сторонами й
належним чином оцінених судами (ст. 212
ЦПК України), дійшов правильного
висновку про необхідність поновлення
позивача на роботі та стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу.

При цьому, оскільки встановлено, що
саме відповідачем порушено норми
трудового законодавства при
звільненні позивача, то відповідно до
ст.237-1 КЗпП України вимоги
позивача про відшкодування моральної
шкоди є законними.

При визначенні компенсації позивачу
моральної шкоди, колегія суддів
вважає, що районний суд врахував
ступінь та глибину моральних страждань
позивача, характер протиправних дій
роботодавця та вірно визначив розмір
компенсації моральної шкоди в сумі 2 000
грн. 00 коп.

З огляду на викладене, колегія суддів
вважає, що рішення районного суду є
законним і обґрунтованим та ухвалене
на основі повно і всебічно з'ясованих
обставин справи, вірно визначеному
характеру правовідносин із правильним
застосуванням норм матеріального
права та з дотриманням вимог
процесуального права.

Інші доводи апеляційної скарги не
заслуговують на увагу, оскільки
спростовуються матеріалами справи та є
наслідком помилкового тлумачення
закону, тому підстав для скасування
рішення суду та ухвалення нового
рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.303,308,315 ЦПК України,
колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Обслуговуючого
гаражного кооперативу
«Південний -2» відхилити, а рішення
Корабельного районного суду міста
Миколаєва від 02 грудня 2013 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і з цього часу протягом
двадцяти днів може бути оскаржена у
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ.

Головуючий
Судді: