АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц/796/638/2014
Головуючий в суді 1
інстанції - Шум Л.М.
Доповідач - Ящук Т.І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Ящук
Т.І.

суддів
Чобіток А.О., Немировської О.В.

при секретарі
Лужецькій І.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві справу
за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та
ОСОБА_3, яка подана її представником
ОСОБА_4, на рішення Святошинського
районного суду м. Києва від 23 вересня 2013
року по справі за позовом ОСОБА_5 до
ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_2, треті особи:
ОСОБА_7, ОСОБА_8, в особі його законного
представника ОСОБА_9, ОСОБА_10, в особі
її законного представника ОСОБА_7,
Святошинська районна в м. Києві
державна адміністрація, Київська
міська рада в особі Інспекції
державного архітектурно-будівельного
контролю м. Києва про поділ земельної
ділянки відповідно до належних на
праві власності частини будинку та
визначення меж з суміжними
землекористувачами,

встановила:

У квітні 2013 року ОСОБА_5
звернулась до суду з вказаним позовом,
в якому з урахуванням уточненої
позовної заяви, просила:

- розділити земельну ділянку по
АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 між двома будинками
порівну, ОСОБА_5, що знаходиться на
земельній ділянці НОМЕР_1 код ділянки
75:143:016 та ОСОБА_6, на земельній ділянці
НОМЕР_2 код ділянки 16:143:017 порівну,
виділивши в користування позивачки
земельну ділянку розміром 0,0967 га;

- визначити юридичний факт, межу
земельної ділянки домогосподарства по
АДРЕСА_1 та земельної ділянки по
АДРЕСА_3, яка затверджена за ОСОБА_3
межами виданого Державного земельного
акту;

- визначити юридичний факт, межу
земельної ділянки домогосподарства по
АДРЕСА_1 та земельної ділянки по
АДРЕСА_4, яка затверджена за ОСОБА_2
межами виданого Державного земельного
акту.

Свої вимоги обґрунтовувала тим,
що у 1936 році був побудований будинок по
АДРЕСА_2, який згодом перейшов у спадок,
частина якого належить позивачці, а
інша частина належала чоловікові
відповідачки ОСОБА_6, який свою частину
будинку зніс та 1986 році побудував новий
будинок, право власності на який наразі
належить відповідачці ОСОБА_6
Відповідно до рішення Святошинського
районного суду м. Києва від 18.02.2013 року
позивачку визнано єдиним власником
одноповерхового житлового будинку,
збудованого у 1936 році, що знаходиться
по АДРЕСА_2. Одночасно судом
встановлено факт, що має юридичне
значення, а саме: що окремий новий
двоповерховий будинок, що знаходиться
на земельній ділянці НОМЕР_1, належить
на праві власності станом на лютий 2013
року ОСОБА_6

Відповідно до наказу № 196 від
24.04.2013 року Департаменту
містобудування та архітектури змінена
адреса належного позивачці будинку на
АДРЕСА_2. Зазначає, що спірна земельна
ділянка межує також з
землекористувачами ОСОБА_3 та ОСОБА_2
Вказує, що загальна площа земельної
ділянки, якою користується позивачка,
становить 782 кв.м., проте, відповідачка
ОСОБА_6 користується земельною
ділянкою значно більшою площею та
різниця складає 360 кв.м. Відповідачі
самовільно встановили огорожі на
спірній земельній ділянці, порушивши
межі користування відповідно до
державних актів на землю, у зв'язку з
чим позивачка просила позов
задовольнити в повному обсязі.

Рішенням Святошинського районного
суду м. Києва від 23 вересня 2013 року
позов ОСОБА_5 задоволено.

Вирішено розділити земельну ділянку
домогосподарства по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2
між двома будинками порівну, належного
ОСОБА_5, який знаходиться на земельній
ділянці НОМЕР_1 код ділянки 75:143:016 та
належного ОСОБА_6, який розташований на
земельній ділянці НОМЕР_2 код ділянки
НОМЕР_1:143:017 порівну, визнавши за ОСОБА_5
право користування земельною ділянкою
розміром 0, 0967 га.

Встановлено юридичний факт, що межа
земельної ділянки по АДРЕСА_1 та
земельної ділянки по АДРЕСА_3, яка
затверджена за ОСОБА_3, згідно
державного акту на землю виданого
останній, є спільними межами між ОСОБА_5
та ОСОБА_3

Встановлено юридичний факт, що межа
земельної ділянки домогосподарства, що
по АДРЕСА_1 та земельної ділянки по
АДРЕСА_4, яка затверджена за ОСОБА_2,
згідно державного акту на землю
виданого останньому, є спільними
межами між ОСОБА_5 та ОСОБА_2

Заочним рішенням Шевченківського
районного суду м. Києва від 09.11.2010 року
позов ОСОБА_11 до ОСОБА_12 про розірвання
договору та повернення грошових коштів
- задоволено. Розірвано усний договір
про надання послуг по забезпеченню
необхідної документації та отримання
дозволу для реалізації проекту
будівництва житлового будинку,
укладений між ОСОБА_11 та ОСОБА_12
Стягнуто з ОСОБА_12 користь ОСОБА_11
грошову суму в розмірі 543 900 грн.,
витрати на правову допомогу в розмірі 5
000 грн., судовий збір в розмірі 1 700 грн.
та витрати на інформаційно-технічне
забезпечення розгляду справи в розмірі
120 грн., а всього: 550 720 грн. 00 коп.

Не погоджуючись з рішенням,
представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 подала
апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати рішення суду в частині
встановлення юридичного факту, що межа
земельної ділянки по АДРЕСА_3, яка
затверджена за ОСОБА_3, згідно
державного акту на землю виданого
останній, є спільними межами між ОСОБА_5
та ОСОБА_3 та ухвалити нове, яким
відмовити у задоволенні позову в цій
частині, посилаючись на порушення
судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
неповне з'ясування обставин, що мають
значення для справи, невідповідність
висновків суду обставинам справи.

Зазначала, що суд першої інстанції не
прийняв до уваги те, що відповідно до
державного акту на право приватної
власності на землю І-КВ № 124046, виданого
ОСОБА_3, передається у приватну
власність земельна ділянка площею 0,10
га в межах згідно з планом по АДРЕСА_3.
Як вбачається з плану зовнішніх меж
земельної ділянки, на яку вказує
позивачка і яку судом першої інстанції
визнано спільною з ОСОБА_5, межа від «Г»
до «Д» належить - ОСОБА_13 ( код ділянки:
75:143:015), межа від «Д» до «Е» належить до
міських земель, які не надані у
власність чи користування (код ділянки:
75:143:015). Згідно з витягом з бази даних
Державного земельного кадастру від
31.07.2013 року земельна ділянка ОСОБА_5
межує з земельною ділянкою ОСОБА_13 та
ділянкою, яка належить до міських
земель, які не надані у власність чи
користування, але ніяк не з ділянкою
ОСОБА_3 Апелянт вважає рішення суду
неповним, незаконним та
необґрунтованим.

Не погоджуючись з рішенням,
ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій
просить скасувати рішення суду в
частині встановлення юридичного факту,
що межа земельної ділянки
домогосподарства по АДРЕСА_1 та
земельної ділянки по АДРЕСА_4, яка
затверджена за ОСОБА_2, згідно
державного акту на землю виданого
останньому, є спільними межами між
ОСОБА_5 та ОСОБА_2 та ухвалити нове, яким
визнати межею земельної ділянки
домогосподарства, що по АДРЕСА_1 та
земельної ділянки по АДРЕСА_4, що
належить на підставі Державного акту
про право власності на землю ОСОБА_2
відповідно до меж земельних ділянок за
їх фактичним використанням, які
існують з 1965 року, посилаючись на
порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
неповне з'ясування обставин, що мають
значення для справи.

Вказував, що при приватизації
земельної ділянки по АДРЕСА_4 його
матір'ю в 2000 році було виготовлено на її
ім'я державний акт про право власності
на земельну ділянку для будівництва та
обслуговування житлового будинку та
господарських будівель в розмірі 1038 кв.
м, відповідно до ч.2 ст. 67 ЗК України.
Зазначав, що його матері було передано
земельну ділянку для будівництва та
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд в
розмірі, вказаному в земельному акті, а
200 кв.м.залишенов користування, для
ведення особистого підсобного
господарства. Вилучення або викуп
зазначеної частини земельної ділянки,
яку його матір'ю не було приватизовано,
не проводилось, ділянка залишилася в її
фактичному користуванні.

Тому апелянт вважає, що суд
першої інстанції, постановляючи
оскаржуване рішення, вилучив у нього
частину земельної ділянки, яка
фактично знаходиться в його
користуванні, згідно з раніше
встановленими межами, хоча позов про
вилучення (витребування) у нього
частини земельної ділянки не
заявлявся.

В судовому засіданні апелянт
ОСОБА_2 та представник апелянта ОСОБА_3 -
ОСОБА_4 підтримали подані ними
апеляційні скарги та просили
задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_5
вважав доводи апеляційних скарг
безпідставними, просив рішення суду
першої інстанції залишити без змін.

Відповідач ОСОБА_6, треті особи,
представники третіх осіб в судове
засідання не з'явились, про час та місце
розгляду справи повідомлені належним
чином, судом визнано за можливе
розглянути справу в їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді Ящук Т.І.,
пояснення осіб, що з'явились в судове
засідання, дослідивши матеріали
справи, обговоривши доводи апеляційних
скарг, колегія суддів дійшла висновку,
що апеляційні скарги підлягають
задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції
встановлено, що рішенням
Святошинського районного суду м. Києва
від 18.02.2013 року, зокрема, визнано
частково недійсним свідоцтво про право
на спадщину за законом від 26.10.2004 року,
видане Дванадцятою Київською
державною нотаріальною конторою, в
частині зазначеної в ньому 1/2 частки
майна за ОСОБА_5 , а саме - 1/2 частини
житлового будинку по АДРЕСА_2 ,
загальною площею 57,4 кв.м.

Зазначеним рішенням визнано
єдиним власником одноповерхового
житлового будинку, збудованого у 1936
році, що знаходиться у АДРЕСА_2,
загальною площею 57,4 кв.м.,
розташованого на земельній ділянці під
кадастровим номером 75:143:017 , згідно з
черговим кадастровим планом
Державного земельного кадастру від
01.06.2011 року, громадянку ОСОБА_5 в
порядку спадкування за законом з 26.10.2004
року після смерті ОСОБА_6, померлого
ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Також рішенням Святошинського
районного суду м. Києва від 18.02.2013 року
встановлено факт, що має юридичне
значення, а саме: що окремий новий
двоповерховий будинок, що знаходиться
на земельній ділянці під кадастровим
номером 75:143:016, належний станом на лютий
2013 року ОСОБА_6 згідно з черговим
кадастровим планом Державного
земельного кадастру, та одноповерховий
житловий будинок, збудований у 1936 році,
загальною площею 57,4 кв.м., розташований
на земельній ділянці під кадастровим
номером 75:143:017, право власності на який
визнано за ОСОБА_5, мають одну і ту ж
поштову адресу - АДРЕСА_2.

Відповідно до технічного
паспорту, виготовленого станом на
18.05.2012 року на ім'я ОСОБА_5, належний
позивачці будинок займає площу 67 кв.м.,
подвір'я - 715 кв.м., загальна площа
ділянки складає 782 кв.м.

Відповідно до технічного
паспорту, виготовленого станом на
24.09.2010 року, виданого на ім'я ОСОБА_6,
належний їй будинок АДРЕСА_2, займає
площу 208 кв.м., подвір'я - 184 кв.м.,
загальна площа ділянки складає 1142 кв.м.

Задовольняючи позовні вимоги
ОСОБА_5, суд першої інстанції виходив з
того, що відповідно до технічної
документації «різниця у користуванні
земельною ділянкою складає 360 кв.м.,
якою самовільно користується
відповідачка ОСОБА_6». Оскільки в
судовому засіданні ОСОБА_6 визнала
позовні вимоги ОСОБА_5 та не
заперечувала проти їх задоволення, суд
першої інстанції вважав, що це не
суперечить закону, не порушує права,
свободи чи інтереси інших осіб, а тому
відповідно до ст. 179 ЦПК України, позов
підлягає задоволенню у повному обсязі.

Однак з даними висновками суду
першої інстанції колегія суддів не
погоджується, оскільки висновки суду
ґрунтуються на неповно встановлених
обставинах, висновки суду зроблені з
порушенням норм матеріального і
процесуального права та не
відповідають обставинам справи, що
відповідно до ст. 309 ЦПК України, дає
суду апеляційної інстанції підстави
для скасування рішення та ухвалення
нового рішення.

Всупереч вимогам ст. 214, 215 ЦПК
України, мотивувальна частина
оскаржуваного рішення в частині
вирішення позовних вимог про
встановлення факту, що має юридичне
значення, а саме - визначення меж між
суміжними землекористувачами, не
містить встановлених судом обставин та
визначених відповідно до них
правовідносин; не містить мотивів, з
яких суд вважав встановленою наявність
або відсутність фактів, якими
обґрунтовувались вимоги чи
заперечення, не проаналізовано жодних
доказів та не застосовані
нормативно-правові акти. При цьому
судом не встановлено, чи були порушені,
не визнані або оспорені права, свободи
чи інтереси позивачки ОСОБА_5
відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Як вбачається з матеріалів
справи, 18 лютого 2013 року Святошинським
районним судом м. Києва була розглянута
справа за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про
визнання права власності на будинок та
встановлення фактів, що мають юридичне
значення. Рішенням суду від 18.02.2013
року, що набуло законної сили,
встановлено факт, що має юридичне
значення, а саме: що окремий новий
двоповерховий будинок, що знаходиться
на земельній ділянці під кадастровим
номером 75:143:016, належний станом на лютий
2013 року ОСОБА_6 згідно з черговим
кадастровим планом Державного
земельного кадастру, та одноповерховий
житловий будинок, збудований у 1936 році,
загальною площею 57,4 кв.м., розташований
на земельній ділянці під кадастровим
номером 75:143:017, право власності на який
даним рішенням суду визнано за ОСОБА_5,
мають одну і ту ж поштову адресу -
АДРЕСА_2.

Відповідно до витягу із бази
даних Державного земельного кадастру
станом на 01.06.2011 року, земельні ділянки
за адресою АДРЕСА_2, під кадастровими
номерами 75:143:016 та 75:143:017 зареєстровані
за користувачами - ОСОБА_6 та ОСОБА_6
відповідно.

Рішенням Святошинського
районного суду м. Києва від 18.02.2013 року
власником житлового будинку, 1936 року
забудови, площею 57,4 кв.м., розташованого
на земельній ділянці під кадастровим
номером 75:143:017 визнано позивачку ОСОБА_5
в порядку спадкування за законом після
смерті ОСОБА_6

Разом з тим, належних доказів
про наявність у сторін документів, що
посвідчують їх право користування
зазначеними земельними ділянками, із
визначенням конкретної площі ділянок
та їх меж, матеріали справи не містять.

Відповідно до ч. 2 ст. 120
Земельного кодексу України, якщо жилий
будинок, будівля або споруда розміщені
на земельній ділянці, що перебуває у
користуванні, то в разі набуття права
власності на ці об'єкти до набувача
переходить право користування
земельною ділянкою, на якій вони
розміщені на тих самих умовах і в тому ж
обсязі, що були у попереднього
землекористувача.

Таким чином, враховуючи, що
вищевказаним судовим рішенням
позивачку ОСОБА_5 визнано власником
житлового будинку, розташованого на
земельній ділянці під кадастровим
номером 75:143:017, у її користування
переходить лише та земельна ділянка, що
знаходилась у користуванні ОСОБА_6

Однак при порівнянні наявних у
матеріалах справи даних щодо
конфігурації та площі земельної
ділянки під кадастровим номером 75:143:017,
що була зареєстрована за ОСОБА_6,
вбачається, що відповідно до витягів з
бази даних Державного земельного
кадастру як станом на 01.06.2011 року, так і
станом на 31.07.2013 року ( а.с. 123) розмір
вказаної земельної ділянки значно
відрізняється від того, що зазначений у
технічному паспорті станом на 18.05.2012
року.

Жодних доказів, які б
підтверджували площу земельної
ділянки, що перебувала у користуванні
ОСОБА_6 - матеріали справи не містять.

При цьому розмір та площа
земельної ділянки 75:143:017, зображені у
черговому кадастровому плані - витягу з
бази даних Державного земельного
кадастру станом на 01.06.2011 року, є значно
меншими від розміру та площі цієї
земельної ділянки, що вказані у
технічному паспорті - 782 кв.м.

Як вбачається з Чергового
кадастрового плану станом на 01.06.2011
року, земельна ділянка 75:143:017 межує із :
землями загального користування
(вулиця Жовтнева); земельною ділянкою
під кадастровим номером 75:143:014 (
належить на праві власності ОСОБА_2) та
земельною ділянкою під кадастровим
номером 75:143:016 (користувачем зазначена
ОСОБА_6).

Відповідно до плану зовнішніх
меж земельної ділянки, що належить на
праві власності відповідачу ОСОБА_2,
зазначеному у державному акті про
право власності на землю від 13.04.2012
року, земельна ділянка останнього під
кадастровим номером 75:143:014 межує із
земельною ділянкою ОСОБА_6 ( 75:143:017) на
межі від «Б» до «В», довжиною 13,71 м. ( а.с.
202).

Крім того, відповідно до
вказаного плану зовнішніх меж,
земельна ділянка, належна ОСОБА_2 на
межі від «Б» до «А» межує із земельною
ділянкою ОСОБА_6, загальна довжина межі
складає : 2,42 м., 6,69м., 13,45м. та 53,91 м.,
всього - 76,47м.

Визнаючи право користування за
позивачкою ОСОБА_5 на земельну ділянку,
площею 967 кв.м., за відсутності належної
земельно-кадастрової документації та
документів, що посвідчують право
користування землею, суд першої
інстанції визначив, що земельна
ділянка ОСОБА_5 межує із земельною
ділянкою ОСОБА_2 , в тому числі по межі,
що відповідно до даних
земельно-кадастрової документації є
спільною між земельними ділянками
ОСОБА_2 та ОСОБА_6

Таким чином, суд першої
інстанції всупереч наявній у
матеріалах справи технічній
документації, за відсутності
передбачених законом рішень органів
місцевого самоврядування про надання у
власність чи користування земельної
ділянки та вимог ч. 2 ст. 120 ЗК України,
визнав за ОСОБА_5 право користування на
частину земельної ділянки, яка у
Державному земельному кадастрі
зареєстрована за ОСОБА_6

Відповідно до ч.ч. 3, 5 ст. 158 ЗК
України, органи місцевого
самоврядування вирішують земельні
спори у межах населених пунктів щодо
меж земельних ділянок, що перебувають у
власності і користуванні громадян, та
додержання громадянами правил
добросусідства, а також спори щодо
розмежування меж районів у містах.

У разі незгоди власників землі
або землекористувачів з рішенням
органів місцевого самоврядування,
центрального органу виконавчої влади,
що реалізує державну політику у сфері
земельних відносин, спір вирішується
судом.

Враховуючи, що передача частини
земельної ділянки, що перебуває у
користуванні однієї особи, в
користування іншій особі, самими
особами, без врегулювання цього
питання рішенням органу місцевого
самоврядування та відповідною
документацією із землеустрою,
законодавством не передбачена, то
визнання позову ОСОБА_6 саме по собі не
є підставою для задоволення позовних
вимог ОСОБА_5, оскільки суперечить
вимогам закону щодо порядку надання у
власність чи користування земельних
ділянок.

Як вбачається з витягів з бази
даних Державного земельного кадастру
станом на 01.06.2011 року та станом на 31.07.2013
року, зареєстрована за ОСОБА_6 земельна
ділянка зі сторони вул. Раїси Букіної
межує із двома земельними ділянками, з
яких ділянка під кадастровим номером
75:143:048 - це міські землі, не надані у
власність чи користування та ділянка
під кадастровим номером 75:143:015, що має
адресу АДРЕСА_5 та зареєстрована у
користуванні фізичної особи ( а.с. 29).

При порівнянні витягів з
Чергового кадастрового плану з бази
даних Державного земельного кадастру
з планом зовнішніх меж земельної
ділянки під кадастровим номером 75:143:0018,
що належить на праві власності
відповідачці ОСОБА_3 відповідно до
державного акту про право власності на
землю від 05.10.2002 року, вбачається, що
земельна ділянка 75:143:048 межує із
земельною ділянкою ОСОБА_3 від точки
«Е» до точки «Д», довжина цієї межі - 4,63
м., ділянка належить до міських земель,
не наданих у власність чи користування
( а.с. 122-123).

Земельна ділянка під
кадастровим номером 75:143:015, що межує із
земельною ділянкою ОСОБА_3 від точки
«Д» до точки «Г», довжиною межі 5,83м.
зареєстрована за ОСОБА_13, про що
свідчить запис у плані зовнішніх меж у
державному акті на право власності на
землю на ім'я ОСОБА_3

З викладеного вбачається, що
відповідно до даних Державного
земельного кадастру станом на 31.07.2013
року, земельна ділянка ОСОБА_3 не межує
із земельною ділянкою під кадастровим
номером 75:143:016, що перебуває у
користуванні ОСОБА_6, а тим більше - не
межує із земельною ділянкою під
кадастровим номером 75:143:017 ( а.с. 29, 123).

Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЗК України,
громадяни та юридичні особи набувають
права власності та права користування
земельними ділянками із земель
державної або комунальної власності за
рішенням органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування в
межах їх повноважень, визначених цим
Кодексом або за результатами аукціону.

Згідно ч. 2 ст. 186 ЗК України зміни до
документації із землеустрою вносяться
за рішенням органів виконавчої влади,
органів місцевого самоврядування або
власників землі та землекористувачів,
у тому числі орендарів, які затвердили
проекти землеустрою.

Відповідно до ст. 193 ЗК України,
державний земельний кадастр - єдина
державна геоінформаційна система
відомостей про землі, розташовані в
межах кордонів України, їх цільове
призначення, обмеження у їх
використанні, а також дані про
кількісну і якісну характеристику
земель, їх оцінку, про розподіл земель
між власниками і користувачами

Статтею 3 Закону України «Про
Державний земельний кадастр»
встановлено, що Державний земельний
кадастр базується на таких основних
принципах, зокрема, об'єктивності,
достовірності та повноти
відомостей у Державному земельному
кадастрі; внесення відомостей до
Державного земельного кадастру
виключно на підставі та відповідно до
цього Закону.

Статтею 21 Закону України «Про
Державний земельний кадастр»
передбачено, що відомості про межі
земельної ділянки вносяться до
Державного земельного кадастру: на
підставі відповідної документації із
землеустрою щодо формування
земельних ділянок - у випадках,
визначених статтею 79-1 Земельного
кодексу України, при їх формуванні; на
підставі технічної документації із
землеустрою щодо встановлення
(відновлення) меж земельної ділянки в
натурі (на місцевості) - у разі
встановлення (відновлення) меж
земельної ділянки за її фактичним
використанням відповідно до статті
107 Земельного кодексу України; на
підставі проектів землеустрою щодо
впорядкування існуючих землеволодінь -
у разі зміни меж суміжних земельних
ділянок їх власниками.

Таким чином, задовольняючи
позовні вимоги ОСОБА_5, суд в порушення
вищевказаних вимог земельного
законодавства, визнав за позивачкою
право користування на дві земельні
ділянки, які у Державному земельному
кадастрі значаться як: землі міського
фонду, не надані у власність чи
користування - ділянка 75:143:048, та
земельна ділянка 75:143:015, користувачем
якої значиться фізична особа - ОСОБА_13

Належних доказів про те, що ОСОБА_6 чи
його спадкоємцю ОСОБА_5 виділялась у
користування земельна ділянка, площею
782 кв.м., чи як визначено судом - 967 кв.м.,
тобто з урахуванням площі зазначених
ділянок, - матеріали справи не містять.

Таким чином, колегія суддів
дійшла висновку, що судом першої
інстанції ухвалено рішення з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, оскільки
передбачені законом правові підстави
для зміни меж земельних ділянок під
кадастровими номерами 75:143:016 та 75:143:017 -
матеріалами справи не доведені.
Передача у користування ОСОБА_5
земельних ділянок, які відповідно до
даних Державного земельного кадастру
за нею не зареєстровані, за відсутності
доказів про передачу таких земельних
ділянок відповідним органом місцевого
самоврядування їй у власність чи
користування - є порушенням вимог
закону, що є обов'язковою підставою для
скасування рішення.

За повідомленням Департаменту
земельних ресурсів Київської міської
державної адміністрації від 15.01.2014
року, рішенням Київської міської ради
від 01.11.2012 року за № 450/8734 ОСОБА_6
передано у приватну власність земельну
ділянку під кодом 75:143:016, площею 0,10 га на
АДРЕСА_2. Документи, що посвідчують
право користування зазначеною
земельною ділянкою, визначені чинним
законодавством, в Департаменті
земельних ресурсів не зареєстровані.

Також згідно з вказаним
повідомленням Департаменту земельних
ресурсів КМДА, земельна ділянка під
кадастровим номером 75:143:017 в
Департаменті не зареєстрована.

Крім того, колегія суддів вважає,
що встановлення юридичного факту про
спільні межі земельних ділянок не
передбачено чинним законодавством як
спосіб захисту порушеного права.

За положенням ст. 4 ЦПК України,
здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України.

Під способами захисту суб'єктивних
цивільних прав розуміють закріплені
законом матеріально-правові заходи
примусового характеру, за допомогою
яких проводиться поновлення (визнання)
порушених (оспорюваних) прав та вплив
на правопорушника.

Загальний перелік таких способів
захисту цивільних прав та інтересів
дається в ст.16 ЦК України, відповідно
якої способами захисту цивільних прав
та інтересів можуть бути: 1) визнання
права; 2) визнання правочину недійсним;
3) припинення дії, яка порушує право; 4)
відновлення становища, яке існувало до
порушення; 5) примусове виконання
обов'язку в натурі; 6) зміна
правовідношення; 7) припинення
правовідношення; 8) відшкодування
збитків та інші способи
відшкодування майнової шкоди; 9)
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди; 10) визнання незаконними рішення,
дій чи бездіяльності органу державної
влади, органу влади Автономної
Республіки Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб. Суд може захистити
цивільне право або інтерес іншим
способом, що встановлений договором
або законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 152 ЦК
України, захист прав громадян та
юридичних осіб на земельні ділянки
здійснюється шляхом: визнання прав;
відновлення стану земельної ділянки,
який існував до порушення прав, і
запобігання вчиненню дій, що порушують
права або створюють небезпеку
порушення прав; визнання угоди
недійсною визнання недійсними рішень
органів виконавчої влади або органів
місцевого самоврядування;
відшкодування заподіяних збитків;
застосування інших, передбачених
законом, способів.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 7 від 16.04.2004
року «Про практику застосування судами
земельного законодавства при розгляді
цивільних справ», згідно зі ст. 158 ЗК
України суди розглядають справи за
спорами про межі земельних ділянок, що
перебувають у власності чи
користуванні громадян-заявників, які
не погоджуються з рішенням органу
місцевого самоврядування чи органу
виконавчої влади з питань земельних
ресурсів.

Отже, колегією суддів
встановлено, що визначені судом першої
інстанції межі земельної ділянки, якою
користується ОСОБА_5, не відповідають
даним Державного земельного кадастру,
документи, що посвідчують право
користування зазначеною земельною
ділянкою, визначені чинним
законодавством, в Департаменті
земельних ресурсів не зареєстровані, а
правовстановлюючих документів, які б
надавали правові підстави для
внесення змін та встановлення інших
меж, ніж зазначено у Державному
земельному кадастрі, - матеріали справи
не містять.

В суді апеляційної інстанції
представник позивачки ОСОБА_5 визнав,
що спір між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 станом на
час ухвалення оскаржуваного рішення
фактично був відсутній, оскільки
сторони досягли згоди щодо поділу
земельних ділянок, що підтверджується
технічною документацією, складеною на
замовлення ОСОБА_5 представником КП
«Київський інститут земельних
відносин».

Посилання суду першої інстанції
на норми матеріального права - ст. 317, 321
ЦК України та ст. 125 Земельного кодексу
України (право власності на земельну
ділянку, а також право постійного
користування та право оренди земельної
ділянки виникають з моменту державної
реєстрації цих прав) колегія суддів
вважає безпідставним, оскільки ні
ОСОБА_6, ні ОСОБА_5 не є власниками
вищевказаних земельних ділянок.

Відповідно до ч. 3 ст. 303 ЦПК
України, апеляційний суд не обмежений
доводами апеляційної скарги, якщо під
час розгляду справи буде встановлено
неправильне застосування норм
матеріального права або порушення норм
процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
рішення.

Таким чином, колегія суддів
дійшла висновку, що оскаржуване
рішення суду ухвалене з
вищевикладеними порушеннями норм
матеріального та процесуального
права, тому воно підлягає скасуванню у
повному обсязі з ухваленням нового
рішення про відмову у задоволенні
позову.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307-309, 313- 317, 218 ЦПК
України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційні скарги ОСОБА_3 та
ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Святошинського районного суду
м. Києва від 23 вересня 2013 року -
скасувати та ухвалити по справі нове
рішення, яким у задоволенні позову
ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_2, треті
особи: ОСОБА_7, ОСОБА_8, в особі його
законного представника ОСОБА_9, ОСОБА_10,
в особі її законного представника
ОСОБА_7, Святошинська районна в м. Києві
державна адміністрація, Київська
міська рада в особі Інспекції
державного архітектурно-будівельного
контролю м. Києва про поділ земельної
ділянки відповідно до належних на
праві власності частини будинку та
визначення меж з суміжними
землекористувачами - відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, але може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Судді: