АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/ 1867/14 Категорія 32
Головуючий у 1 й інстанції -
Перекопський М.М. Доповідач -
У Х В А Л А

І М Е Н
Е М У К Р А Ї Н И

03 лютого 2014 року Колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Дніпропетровської
області в складі:

головуючого - Болтунової Л.М.

суддів: - Макарова М.О.,
Тамакулової В.О.

при секретарі - Куць О.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «ДТЕК
Павлоградвугілля» на рішення
Павлоградського міськрайонного суду
Дніпропетровської області від 28
листопада 2013 року у справі за позовом
ОСОБА_4 до Публічного акціонерного
товариства «ДТЕК Павлоградвугілля»
про відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року позивач звернувся
до суду з даним позовом посилаючись на
те, що у зв'язку з перебуванням у
трудових відносинах з відповідачем та
незабезпеченням роботодавцем
безпечних умов праці, згідно довідки
МСЕК від 30.10.2013 року, йому первинно
встановлено третю групу інвалідності
з втратою 65 % професійної
працездатності в наслідок
професійного захворювання, тому просив
суд стягнути з відповідача в рахунок
відшкодування моральної шкоди 10000 грн.

Рішенням Павлоградського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 28 листопада 2013 року позовні
вимоги було задоволено частково.
Стягнуто з відповідача на користь
позивача у відшкодування моральної
шкоди 6500 грн. В решті позовних вимог -
відмовлено, вирішено питання щодо
розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідач
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати вказане рішення,
ухвалити нове рішення про відмову в
задоволенні позовних вимог позивача.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та
заявлених вимог в суді першої
інстанції, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з огляду на наступне.

Задовольняючи позов частково, суд
першої інстанції виходив з того, що
позивач частково втратив
працездатність внаслідок професійного
захворювання, отриманого при виконанні
трудових обов'язків у відповідача, а
тому, у зв'язку з внесеними до Закону
України "Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності"
змінами від 23.02.2007 року, відшкодувати
завдану позивачу втратою
працездатності моральну шкоду повинен
роботодавець, який не створив
безпечних умов для його праці.

Як вбачається з матеріалів справи,
висновком МСЕК від 30 жовтня 2013 року
ОСОБА_4 було встановлено первинно 65 %
втрати професійної працездатності та
третю групу інвалідності. Причиною
інвалідності позивача є професійне
захворювання, яке виникло в результаті
дії шкідливих факторів виробництва в
період перебування його в трудових
відносинах з відповідачем.

Відповідно до ч. 1 ст. 153 КЗпП України на
всіх підприємствах, в установах,
організаціях створюються безпечні і
нешкідливі умови праці, забезпечення
яких частиною 2 даної статті покладено
на власника або уповноважений ним
орган.

Статтею 237-1 КЗпП України передбачено
проведення відповідно до
законодавства власником або
уповноваженим ним органом
відшкодування моральної шкоди
працівнику у разі, якщо порушення його
законних прав призвели до моральних
страждань, втрати нормальних життєвих
зв'язків і вимагають від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя.

Виходячи з викладеного, приймаючи до
уваги, що моральна шкода завдана
позивачу в наслідок втрати ним
працездатності у зв'язку з виконанням
трудових обов'язків та дії шкідливих
факторів виробництва на підприємстві
відповідача, а роботодавець не
забезпечив створення безпечних умов
праці, колегія вважає, що місцевий суд
дійшов правильного висновку про
необхідність відшкодування
відповідачем моральної шкоди,
спричиненої позивачеві.

Зупиненням, а в подальшому й
скасуванням права громадян, що
потерпіли від нещасних випадків
(професійних захворювань) на
виробництві, на відшкодування
моральної шкоди за рахунок Фонду, яке
вони мали відповідно до приписів
первинної редакції Закону України "Про
загальнообов'язкова соціальне
страхування від нещасного випадку на
виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності", саме право цих
громадян на відшкодування моральної
шкоди не порушено, оскільки ст. 237-1 КЗпП
України їм надано право відшкодувати
моральну шкоду за рахунок власника або
уповноваженого ним органу
(роботодавця).

Відповідно до закону право на
встановлення факту спричинення особі
моральної шкоди у вказаних
правовідносинах покладено на суд, у
зв'язку із чим суд дав належну оцінку
висновку МСЕК щодо наявності факту
спричинення такої шкоди позивачу.

Колегія суддів вважає, що визначений
місцевим судом розмір суми на
відшкодування моральної шкоди
повністю відповідає встановленим
обставинам справи, вимогам розумності
та справедливості, визначений з
урахуванням проценту та тривалості
втрати професійної працездатності,
глибини і тривалості спричинених
позивачу страждань.

Наведені в апеляційній скарзі доводи
не спростовують висновків місцевого
суду, зводяться до переоцінки доказів і
незгоди із висновками суду щодо
обставин справи.

Враховуючи наведене, колегія суддів
вважає, що судом першої інстанції
повно встановлені фактичні обставини
справи на основі об*єктивної оцінки
наданих сторонами доказів, вірно
застосовані норми матеріального та
процесуального права, а тому підстави
для скасування рішення суду відсутні.

Колегія суддів вважає, що всупереч
вимогам Закону України «Про судовий
збір» від 08 липня 2011 року (в редакції,
що діє з 23 жовтня 2013 року) апелянтом не
був сплачений судовий збір за подання
апеляційної скарги.

Відповідно пп. 2 п. 1 ч.2 ст. 4 зазначеного
Закону при подачі позовної заяви
немайнового характеру ставка судового
збору складає 0,2 розміру мінімальної
заробітної плати.

Згідно пп. 8 п. 1 ч.2 ст. 4 Закону України
«Про судовий збір» від 08 липня 2011 року
при подачі апеляційної скарги на
рішення суду ставка судового збору
дорівнює 50% ставки, що підлягає сплаті
при подані позовної заяви, іншої заяви
і скарги, а у разі подання позовної
заяви майнового характеру - 50% ставки,
обчисленої виходячи з оспорюваної
суми.

Таким чином з відповідача на користь
УДКС у Бабушкінському районі м.
Дніпропетровська необхідно стягнути
судовий збір в розмірі 114,70 грн.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України,
колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «ДТЕК
«Павлоградвугілля» - відхилити.

Рішення Павлоградського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 28 листопада 2013 року -
залишити без змін.

Стягнути з Публічного
акціонерного товариства «ДТЕК
«Павлоградвугілля» на користь УДКС у
Бабушкінському районі м.
Дніпропетровська 114,70 грн. судового
збору за подання апеляційної скарги.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення,
але може бути оскаржена до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з цього
часу.

Судді: