У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 лютого 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Рівненської області в складі
суддів: Бондаренко Н.В., Малько О.С.,
Василевича В.С.,

секретар судового засідання: Пиляй І.С.

з участю відповідача ОСОБА_1

представника відповідачів ОСОБА_1 та
ОСОБА_2- ОСОБА_3

представника позивача- Лукашина Є.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_2
на рішення Рівненського міського суду
Рівненської області від 25 листопада 2013
року у справі за позовом Публічного
акціонерного товариства комерційний
банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1, ОСОБА_2,
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про виселення з
квартири після звернення стягнення
заборгованості на предмет іпотеки із
послідуючим зняттям із реєстрації,

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
осіб, що з'явилися у судове засідання,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів, -

в с т а н о в и л а :

7.05.2013року ПАТ КБ "ПриватБанк" звернувся
до суду із позовом про виселення ОСОБА_1

15.10.2013р. за заявою позивача, ухвалою
Рівненського міського суду були
залучені в якості співвідповідачів:
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_2.

Рішенням Рівненського міського суду
від 25 листопада 2013 року позовні вимоги
ПАТ КБ "ПриватБанк" задоволено.

Виселено ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6 із квартири АДРЕСА_1 із
послідуючим зняттям їх із
реєстраційного обліку у вказаній
квартирі.

В поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1
зазначає, що судом першої інстанції
безпідставно відхилено його доводи
щодо необхідності закриття
провадження у справі, оскільки
рішенням Рівненського міського суду
від 6 липня 2009 року судом вже було
вирішено спір між тими ж самими
сторонами ("Приватбанк" та ОСОБА_1), про
той самий предмет (про виселення ОСОБА_1
із квартири за адресою АДРЕСА_1 та
зняття з реєстраційного обліку) та з
тих самих підстав (виселення з підстав
звернення стягнення на іпотечне майно).

Стверджує, що 10 вересня 2013 року банк
надсилав відповідачам письмові вимоги
про добровільне виселення з квартири у
тридцятиденний термін, однак вони
вказаних вимог не отримали, а тому на
час звернення з вказаним позовом у
травні

____________________________________________________________________

Справа № 569/8490/13ц
Головуючий у суді І інстанції -
Музичук Н.Ю.

Провадження № 22-ц/787/206
Доповідач - Бондаренко Н.В.

2013 року права банку порушені не були.

Вважає, що банк не дотримав процедури
щодо надсилання відповідачам вимоги
про виселення, тому у позивача відсутні
докази того, що вони добровільно не
звільнили житлове приміщення, а відтак
заявлені позивачем вимоги
безпідставні.

Висновки суду про те, що перебіг строку
позовної давності за вимогою про
виселення розпочинається зі спливом
тридцятиденного строку, наданого на
добровільне її виконання,- є
суперечливими, адже початок спливу
строку позовної давності є одночасно
виникненням у банку права на звернення
з відповідними позовними вимогами про
виселення.

Суд, встановивши, що вимоги про
виселення надсилалися банком 30 вересня
2013 року після звернення з позовом та
відкриття провадження по справі,
прийшов до невірного висновку про
повне задоволення позовних вимог
банку, чим порушив вимоги ст. 530 ЦК
України.

Просить скасувати оскаржуване рішення
суду та прийняти нове, яким закрити
провадження за позовними вимогами ПАТ
"Приватбанк" до нього, а у задоволенні
позову до інших відповідачів відмовити
за безпідставністю.

ОСОБА_2 також подала на вказане рішення
суду апеляційну скаргу, в якій
покликається на передчасність
висновків суду про наявність правових
підстав для виселення, так як банк не
дотримав процедури щодо надсилання їй
вимоги про виселення, якої вона не
отримувала.

Вважає, що банк залучив її до участі у
розгляді справи у якості
співвідповідача у жовтні 2013 року, не
дотримавшись процедури завчасного
повідомлення про виселення.

Суд встановивши, що вимоги про
виселення надсилалися банком 10 вересня
2013 року та нею не отримувалися, прийшов
до невірного висновку про повне
задоволення позовних вимог банку, чим
порушив вимоги ст. 530 ЦК України.

Просить скасувати рішення суду першої
інстанції та прийняти нове, яким у
задоволенні позову ПАТ КБ "Приватбанк"
відмовити за безпідставністю.

Апеляційні скарги підлягають
відхиленню з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив з того, що
після ухвалення судом рішення про
звернення стягнення на предмет
іпотеки, що набрало законної сили,
відповідачі продовжують бути
зареєстрованими і проживати в спірній
квартирі, створюючи банку перешкоди в
реалізації предмету іпотеки і банк
вправі вимагати виселення їх зі
зняттям їх з реєстраційного обліку

Такі висновки суду першої інстанції
відповідають вимогам матеріального і
процесуального права.

Встановлено, що 15 липня 2005 року між
ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «Приватбанк»,
правонаступником якого є ПАТ КБ
«Приватбанк», укладено кредитний
договір. З метою забезпечення
виконання зобов'язань позичальника, в
цей же день між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ
«Приватбанк», правонаступником якого є
ПАТ КБ «Приватбанк» укладено договір
іпотеки, відповідно до умов якого
позичальник передав в іпотеку банку
квартиру АДРЕСА_1, на придбання якої
надано кредит.

У зв'язку з неналежним виконанням
ОСОБА_1, своїх зобов'язань за кредитним
договором, рішенням Рівненського
міського суду від 6 липня 2009 року, яке
набрало законної сили, в рахунок
погашення заборгованості звернуто
стягнення на предмет іпотеки - на
квартиру АДРЕСА_1, загальною площею
48,60кв.м, житловою площею 30,40 кв.м, яка
належить на праві власності
позичальнику, шляхом продажу вказаного
предмета іпотеки ПАТ КБ "ПриватБанк". В
задоволенні позовних вимог про
виселення боржника відмовлено.

Встановлено, що ОСОБА_1 з 3 серпня 2005
року зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1

З січня 2013року у вказаній квартирі
зареєстровані ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та
ОСОБА_4, що підтверджується в
сукупності поясненнями ОСОБА_1 та
відповіддю управління державної
міграційної служби України в
Рівненській області №5610/4068(а.с.55).
Згідно пояснень ОСОБА_1 відповідачі
ОСОБА_5 та її син ОСОБА_6 у квартирі не
проживають, проживає в ній він, ОСОБА_2
та ОСОБА_4

Іпотекодавцем порушено пункт 13
договору іпотеки, оскільки зазначені
особи зареєстровані в будинку вже
після укладення договору іпотеки без
згоди банку. Дана обставина
підтверджена поясненнями сторін у
судовому засіданні апеляційного суду.

1 березня 2013року ПАТ КБ "ПриватБанк" у
порядку, встановленому ст. 40 Закону
України «Про іпотеку» та ст.109 ЖК
України, направив на відому адресу
місця проживання ОСОБА_1 та 10 вересня
2013року- ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 і
повторно ОСОБА_1 вимогу про добровільне
виселення із квартири, що є предметом
іпотеки, які ними не отримані.
Рекомендовані поштові відправлення
повернулися з відміткою пошти «по
закінченню терміну зберігання».

На підставі наведеного суд першої
інстанції дійшов вірного висновку про
задоволення позову, оскільки
встановлені судом обставини та норми
закону, що регулюють спірні
правовідносини, підтверджують, що на
час укладення договору іпотеки ОСОБА_1
не надано інформації Банку про
реєстрацію і проживання в спірній
квартирі відповідачів у справі і Банк
має всі правові підстави для їх
виселення з квартири, на яку звернуто
стягнення за договором іпотеки.

ПАТ КБ "ПриватБанк" звертався до суду з
аналогічним позовом про виселення
ОСОБА_1 із спірної квартири і рішенням
Рівненського міського суду від 6 липня
2009 року в цій частині позову
відмовлено. Отже, ОСОБА_1 з часу
ухвалення рішення про звернення
стягнення на предмет іпотеки було
відомо про його обов'язок виселитися із
спірної квартири, а за ОСОБА_2, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6 не зберігається право
користування житлом.

Доводи ОСОБА_1 про закриття провадження
в частині заявлених до нього позовних
вимог з підстав наявності судового
рішення між тими ж самими сторонами,
про той самий предмет та з тих самих
підстав не заслуговують на увагу,
оскільки у травні 2013 року ПАТ КБ
"ПриватБанк" звернулося до суду з інших
підстав, а саме: наявність рішення
Рівненського міського суду від 6 липня
2009 року про звернення стягнення на
предмет іпотеки і направлення в
порядку ч. 3 ст.109 ЖК України письмової
вимоги щодо добровільного звільнення
жилого приміщення у зв'язку із
зверненням стягнення на предмет
іпотеки.

Покликання в апеляційній скарзі на
пропуск позовної давності є
безпідставними.

З урахуванням вимог ст.303 ЦПК України
щодо меж розгляду справи судом
апеляційної інстанції, колегія суддів
вважає, що рішення суду першої
інстанції постановлено з дотриманням
норм матеріального та процесуального
права, доводи апеляційної скарги
правильності висновків суду не
спростовують, а тому підстав для його
скасування немає.

Керуючись ст.ст.303 304, 307, 313, 314, 315, 317,325 ЦПК
України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_1
відхилити.

Рішення Рівненського міського суду
Рівненської області від 25 листопада 2013
року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Судді
Бондаренко Н.В.

Малько О.С.

Василевич В.С.