У Х В А Л А

іменем україни

5 лютого 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду

цивільних і кримінальних справ у
складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Лесько А.О.,

Хопти С.Ф., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
стягнення боргу за договором позики за
касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
апеляційного суду Київської області
від 24 жовтня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2012 року ОСОБА_3 звернулася до
суду із зазначеним позовом,
посилаючись на те, що 28 червня 2011 року
вона позичила відповідачу 5 тис.
доларів США терміном до 1 березня 2012
року, що було оформлено відповідною
розпискою. У добровільному порядку
відповідач кошти не повернув, на її
вимоги повернути кошти не реагував. У
звґязку з цим позивач, уточнивши
позовні вимоги, просила суд стягнути з
відповідача на її користь суму боргу в
розмірі 39 965 грн, 3 % річних у зв'язку з
простроченням повернення боргу в сумі 1
310 грн 63 коп., а також понесені нею
судові витрати.

Рішенням Києво-Святошинського
районного суду Київської області
від 14 червня 2013 року позов
ОСОБА_3 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на
користь ОСОБА_3 39 965 грн за договором
позики, 3 % річних від
простроченої суми боргу в розмірі 1 310
грн 63 коп. Вирішено питання розподілу
судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Київської
області від 24 жовтня 2013 року рішення
районного суду скасовано та ухвалено
нове рішення, яким у задоволенні позову
ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
права та порушення норм процесуального
права, просить рішення апеляційного
суду скасувати та залишити в силі
рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає задоволенню
з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Задовольняючи позов ОСОБА_3, суд першої
інстанції виходив із того, що між
позивачем та відповідачем укладено
договір позики, оформлений розпискою; у
визначений сторонами строк відповідач
кошти не повернув.

Такі висновки суду першої інстанції є
правильними, відповідають фактичним
обставинам справи й вимогам закону.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи рішення про
відмову у позові, апеляційний суд
виходив із того, що розписка, подана
позивачкою, разом з іншими розписками,
написаними сторонами 28 червня 2011 року,
свідчить про взаємні розрахунки між
сторонами, які стосуються поділу майна
подружжя і не підтверджує наявності
боргу відповідача.

Проте з таким висновком апеляційного
суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення
апеляційного суду не відповідає.

Судом встановлено, що 28 червня 2011 року
ОСОБА_3 позичила ОСОБА_4 5 тис. доларів
США терміном до 1 березня 2012 року, що
було оформлено відповідною розпискою.

Відповідно до ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Згідно із ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір
позики є укладеним з моменту передання
грошей або інших речей, визначених
родовими ознаками. Договір позики
укладається у письмовій формі, якщо
його сума не менш як у десять разів
перевищує встановлений законом розмір
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян, а у випадках, коли
позикодавцем є юридична особа, -
незалежно від суми (ч. 1 ст. 1047 ЦК
України).

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 545 ЦК України
прийнявши виконання зобов'язання,
кредитор повинен на вимогу боржника
видати йому розписку про одержання
виконання частково або в повному
обсязі. Якщо боржник видав
кредиторові борговий документ,
кредитор, приймаючи виконання
зобов'язання, повинен повернути його
боржникові. У разі неможливості
повернення боргового документа
кредитор повинен вказати про це у
розписці, яку він видає.

Оскільки оригінал боргової розписки
знаходиться у позивачки, відтак,
відповідач не виконав перед нею свій
обов'язок щодо повернення коштів.

У матеріалах справи наявні також дві
розписки від 28 червня 2011 року, написані
ОСОБА_3 В одній з них вона підтверджує
отримання від ОСОБА_4 10 тис. доларів США
та зобов'язується відкликати позов про
поділ майна подружжя, поданий нею до
Лохвицького районного суду
Полтавської області (а.с. 73). В іншій
розписці ОСОБА_3 зобов'язується
повернути чи анулювати боргову
розписку на 5 тис. доларів США, видану їй
ОСОБА_4, за умови виконання ним певних
умов (а.с. 72).

Посилання апеляційного суду на те, що
всі три розписки стосуються поділу
майна подружжя; подана позивачкою
розписка про надання нею у позику
ОСОБА_4 5 тис. доларів США не підтверджує
наявність боргу відповідача, нічим не
підтверджено і є припущенням, що
заборонено ч. 4 ст. 60 ЦПК
України, оскільки зі змісту вказаної
розписки не випливає наявність
майнового поділу майна подружжя. Крім
того, відповідач не був позбавлений
можливості оформити поділ майнових
прав подружжя в порядку, передбаченому
СК України.

Статтею 212 ЦПК України встановлено, що
суд оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтуються на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності. Результати
оцінки доказів суд відображає в
рішенні, в якому наводяться мотиви їх
прийняття чи відмови у прийнятті.

Ухвалюючи рішення про відмову у позові,
апеляційний суд, у порушення вимог ст.
ст. 212 - 214, 316 ЦПК України, вказані вимоги
закону не виконав і мотиви неприйняття
доказів, які подані позивачкою,
зокрема, оригіналу розписки, не вказав.

За таких обставин колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції,
з'ясувавши обставини справи та давши
належну оцінку зібраним доказам,
дійшов обґрунтованого висновку про
задоволення позову.

Рішення суду першої інстанції
відповідає вимогам ст. ст. 212-214 ЦПК
України.

Відповідно до ст. 339 ЦПК України
встановивши, що апеляційним судом
скасовано судове рішення, ухвалене
згідно із законом, суд касаційної
інстанції скасовує судове рішення суду
апеляційної інстанції і залишає в силі
судове рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Київської
області від 24 жовтня 2013 року скасувати,
рішення Києво-Святошинського
районного суду Київської області
від 14 червня 2013 року залишити в
силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

А.О.
Лесько

С.Ф. Хопта

В.А.
Черненко