У х в а л а

іменем україни

05 лютого 2014 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Макарчука М.А.,

суддів: Леванчука
А.О., Мазур Л.М.,

Маляренка А.В., Нагорняка В.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом
Харківського національного
університету внутрішніх справ до
ОСОБА_3 про стягнення витрат, пов'язаних
із навчанням,

за касаційною скаргою Харківського
національного університету внутрішніх
справ в особі представника за
довіреністю Греценко Наталії
Олександрівни на рішення
Орджонікідзевського міського суду
Дніпропетровської області від 06 лютого
2013 року та ухвалу апеляційного суду
Дніпропетровської області від 17
вересня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2013 року Харківський
національний університет внутрішніх
справ (далі - ХНУВС) звернувся до суду із
позовом до ОСОБА_3, у якому просив
стягнути із відповідача на свою
користь 11 071 грн 43 коп. витрат, понесених
на навчання.

На обґрунтування позовних вимог
позивач посилався на те, що наказом
ХНУВС від 30 липня 2002 року № 210 о/с ОСОБА_3
було зараховано до складу курсантів
ХНУВС.

14 вересня 2002 року між ХНУВС та
відповідачем було укладено угоду про
підготовку фахівців в Університеті
внутрішніх справ за державним
замовленням із числа осіб цивільної
молоді, рядового і молодшого
начальницького складу органів
внутрішніх справ України та їх
працевлаштування.

Позивач вказав, що наказом ХНУВС від 23
червня 2006 року № 167 о/с
лейтенанта міліції ОСОБА_3 було
відраховано зі складу курсантів
університету та відкомандировано для
подальшого проходження служби до УМВС
України в Дніпропетровській області, а
наказом ГУ МВС України в
Дніпропетровській області від 15 липня
2008 року № 107 о/с лейтенант міліції
ОСОБА_3 був звільнений з органів
внутрішніх справ України.

Пославшись на п. 2.3.6 вказаної угоди від
14 вересня 2002 року, за якою ОСОБА_3
зобов'язувався у разі звільнення з
органів внутрішніх справ після
закінчення навчання до встановленого
3-річного терміну з підстав,
передбачених п. 3 цієї угоди,
відшкодувати МВС України витрати за
період навчання, позивач просив
задовольнити позовні вимоги.

На підставу задоволення позовних вимог
послався на Закон України «Про вищу
освіту», постанову Кабінету Міністрів
України від 01 березня 2007 року №
313 «Про затвердження Порядку
відшкодування особами витрат,
пов'язаних з їх утриманням у вищих
навчальних закладах Міністерства
внутрішніх справ», постанову Кабінету
Міністрів України від 22 серпня
1996 року № 992 «Про порядок
працевлаштування випускників вищих
навчальних закладів, підготовка яких
здійснюється за державним
замовленням», наказ Міністерства
внутрішніх справ України від 30 серпня
1999 року № 660 «Про затвердження Порядку
підготовки фахівців у вищому
навчальному закладі МВС України за
державним замовленням із числа осіб
цивільної молоді, рядового і молодшого
начальницького складу органів
внутрішніх справ України та їх
працевлаштування», зареєстрований в
Міністерстві юстиції України
27 грудня 1999 року за № 916/4209.

Рішенням Орджонікідзевського міського
суду Дніпропетровської області від 06
лютого 2013 року у задоволенні позовних
вимог ХНУВС відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду
Дніпропетровської області від 17
вересня 2013 року апеляційну скаргу
ХНУВС відхилено, рішення
Орджонікідзевського міського суду
Дніпропетровської області від
06 лютого 2013 року залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ХНУВС -
Греценко Н.О., мотивуючи свої доводи
неправильним застосуванням судами
попередніх інстанцій норм
матеріального права та порушенням норм
процесуального права, просить
скасувати рішення судів першої та
апеляційної інстанцій і ухвалити нове
рішення про задоволення позовних вимог
у повному обсязі.

Вивчивши матеріали цивільної справи,
перевіривши доводи касаційної скарги
та заперечення ОСОБА_3 на касаційну
скаргу, колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню з
огляду на наступне.

Суди попередніх інстанцій, ухвалюючи
рішення про відмову в задоволенні
позовних вимог, виходили з того, що у
позивача немає повноважень на
звернення до відповідача - випускника
вищого навчального закладу з вимогою
про відшкодування витрат на навчання
на користь саме ХНУВС, оскільки вищі
навчальні заклади МВС України, яким є
позивач, не зазначені у постанові
Кабінету Міністрів України від 12 липня
2006 року № 964, що містить перелік
осіб, які мають повноваження на
звернення з такими вимогами.

При цьому суди дійшли висновку, що МВС
України, як державний замовник, не є
учасником угоди від 14 вересня 2002 року,
укладеної між позивачем та
відповідачем, а тому в силу вимог ст. 56
Закону України «Про освіту» остання
укладена без відповідних правових
підстав, а ХНУВС є неналежним
позивачем.

Також суди зазначили про те, що Порядок
визначення та відшкодування
випускниками вартості навчання у разі
порушення ними угоди на
працевлаштування не був розроблений
згідно з п. 4 постанови Кабінету
Міністрів України від 22 серпня 1996 року
№ 992, а тому розмір витрат на утримання
випускника ХНУВС є необґрунтованим.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувались вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів касаційного суду
вважає, що зазначеним вимогам рішення
судів першої та апеляційної інстанцій
не відповідають з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що наказом від 30 липня 2002
року № 210 о/с ОСОБА_3 був зарахований до
числа курсантів ХНУВС.

14 вересня 2002 року між ХНУВС та ОСОБА_3
було укладено угоду про підготовку
фахівців в Університеті внутрішніх
справ за державним замовленням із
числа осіб цивільної молоді, рядового і
молодшого начальницького складу
органів внутрішніх справ України та їх
працевлаштування.

Згідно з п. 2.5 угоди, укладеної 14 вересня
2002 року між ХНУВС та ОСОБА_3, останній
зобов'язувався у разі відрахування з
навчального закладу чи звільнення з
органів внутрішніх справ по закінченню
навчання до встановлення трирічного
перебування на службі відшкодувати
витрати за період навчання (а.с. 3).

Наказом ХНУВС від 23 червня 2006 року № 167
о/с лейтенанта міліції ОСОБА_3 було
відраховано зі складу курсантів та
відкомандировано для подальшого
проходження служби до УМВС України в
Дніпропетровській області.

Відповідно до витягу із наказу УМВС
України в Дніпропетровській області
від 15 липня 2008 року № 107 о/с лейтенанта
міліції ОСОБА_3, оперуповноваженого
сектора боротьби з незаконним обігом
наркотиків Нікопольського міського
відділу (з обслуговування м. Нікополя
та Нікопольського району) звільнено з 15
липня 2008 року за п. 64 «ж» (за власним
бажанням) (а.с.5).

Згідно з розрахунком фактичних витрат,
пов'язаних із утриманням випускника
ХНУВС, вартість витрат, понесених на
навчання ОСОБА_3, становить 11 071 грн 43
коп. (а.с. 6).

Матеріалами справи підтверджується, що
вищий навчальний заклад Міністерства
внутрішніх справ України - ХНУВС
звернувся із позовом до випускника
ОСОБА_3 про стягнення витрат, пов'язаних
із навчанням, пославшись на угоду,
укладену 14 вересня 2002 року між ними.

Згідно із ч. 2 ст. 56 Закону України «Про
вищу освіту» випускник вищого
навчального закладу, який навчався за
державним замовленням і якому
присвоєно кваліфікацію фахівця з вищою
освітою певного
освітньо-кваліфікаційного рівня,
працевлаштовується на підставі
направлення на роботу відповідно до
угоди, укладеної між замовником,
керівником вищого навчального закладу
та випускником.

Разом з тим згідно з листом
Міністерства внутрішніх справ України
від 13 серпня 2009 року № 12/6-1556, долученим
до матеріалів справи, кошти на навчання
виділяються з державного бюджету МВС
України, після чого перераховуються
вищим навчальним закладам МВС України,
а тому належними позивачами у справах
даної категорії Міністерство
внутрішніх справ вважає вищі навчальні
заклади (а.с. 45, 46), і попередні суди цю
обставину залишили без відповідної
оцінки, пославшись лише на укладення
угоди без відповідних правових
підстав.

Що стосується висновків суду про
відмову в задоволенні позовних вимог
про стягнення з ОСОБА_3 витрат на
навчання у зв'язку з відсутністю
Порядку розрахунку таких витрат,
колегія суддів касаційного суду вважає
їх помилковими, оскільки у матеріалах
справи наявний розрахунок фактичних
витрат, пов'язаних з утриманням
випускника ОСОБА_3 (а.с. 6, 7), який також
залишено судами без відповідної
оцінки.

При цьому колегія суддів вважає за
необхідне звернути увагу судів
попередніх інстанцій на наявні у
матеріалах справи заперечення
відповідача на позовну заяву стосовно
його непроживання в гуртожитку з 2003
року, харчування та придбання ним
форменного одягу за власні кошти
(а.с. 17-20).

З огляду на викладене колегія суддів
касаційного суду вважає, що, вирішуючи
спір, суди попередніх інстанцій на
порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України
безпідставно визначили ХНУВС
неналежним позивачем у справі, не
врахували ставлення Міністерства
внутрішніх справ України до позовів
даної категорії, викладеної у листі
Міністерства внутрішніх справ України
від 13 серпня 2009 року № 12/6-1556, та не
надали оцінки розрахунку фактичних
витрат, пов'язаних з утриманням
випускника ХНУВС ОСОБА_3 за період 2002 -
2006 років, який міститься у матеріалах
справи, формально пославшись на
постанову Кабінету Міністрів України
від 22 серпня 1996 року № 992.

Крім того, колегія суддів касаційного
суду вважає за необхідне зазначити, що
суди попередніх інстанцій посилалися у
рішеннях на накази ХНУВС від 30 липня 2002
року № 210 о/с та від 23 червня 2006 року
№ 167 о/с, проте належним чином
оформлені копії вказаних наказів
матеріали справи не містять, що
виключає можливість встановити час
зарахування ОСОБА_3 до органів
внутрішніх справ та складу курсантів
ХНУВС.

Допущені судами попередніх інстанцій
порушення норм процесуального права та
неправильне застосування норм
матеріального права мають суттєве
значення для правильного вирішення
спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є
підставою для скасування рішень судів
першої та апеляційної інстанцій із
направленням справи на новий розгляд
до суду першої інстанції.

За викладених обставин колегія суддів
вважає, що рішення Орджонікідзевського
міського суду Дніпропетровської
області від 06 лютого 2013
року та ухвала апеляційного суду
Дніпропетровської області від 17
вересня 2013 року підлягають скасуванню
із направленням справи на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Харківського
національного університету внутрішніх
справ в особі представника за
довіреністю Греценко Наталії
Олександрівни задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського міського
суду Дніпропетровської області від 06
лютого 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Дніпропетровської області від 17
вересня 2013 року скасувати, справу
передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
М.А. Макарчук

Судді:

А.О. Леванчук

Л.М. Мазур

А.В. Маляренко

В.А. Нагорняк