У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В.,
Коротуна В.М.,

Касьяна О.П.,
Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до
акціонерного комерційного
інноваційного банку «УкрСиббанк»,
третя особа - ОСОБА_4, про визнання
договорів поруки припиненими, за
касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Червонозаводського районного суду м.
Харкова від 30 вересня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Харківської області
від 30 жовтня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з позовом до акціонерного
комерційного інноваційного банку
«УкрСиббанк» (далі Банк), третя особа -
ОСОБА_4, про визнання договорів поруки
припиненими, посилаючись на те, що
вказані договори поруки були укладені
для забезпечення виконання ОСОБА_4
договорів кредиту, відповідно
№ 0 від 07 грудня 2006 року та №
0 від 24 грудня 2007 року. Однак під
час їх виконання вона із розрахунків
заборгованості Банку за вказаними
договорами дізналася про те, що обсяг
її відповідальності перед
відповідачем було значно збільшено,
без належного погодження з нею, що
порушує умови вищевказаних договорів
поруки.

Банк в односторонньому порядку і
всупереч вищевказаних договорів
кредиту та поруки не повідомив
позивача, з 31 березня 2008 року підвищив
відсоткові ставки з 11,3 % до 22,6 %
процентів річних за договором кредиту
від 07 грудня 2006 року та - з 13,9 % до 27,8 % - за
договором кредиту від 24 грудня
2007 року. Внаслідок цього без згоди
поручителя збільшився її об'єм
відповідальності перед Банком, що
відповідно до ч. 1 ст. 559, ст. 598
ЦК України є підставою для припинення
договорів поруки.

Рішенням Червонозаводського районного
суду м. Харкова від 30
вересня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Харківської
області від 30 жовтня 2013 року, в
задоволенні позову ОСОБА_3
відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати рішення судів першої та
апеляційної інстанцій, мотивуючи свою
вимогу порушенням судами норм
процесуального права й неправильним
застосуванням норм матеріального
права, та ухвалити нове рішення, яким
задовольнити її позовні вимоги.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
частково з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_3, суд першої інстанції, з
висновками якого погодився
апеляційний суд, виходив із того, що
умовами укладених договорів поруки та
кредиту було передбачено можливість
збільшення відсоткової ставки і при
цьому згоди поручителя не вимагалося.

Проте з таким висновком судів
погодитися не можна.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судові рішення не
відповідають.

Установлено, що 07 грудня 2006 року між
ОСОБА_4 та Банком був укладений договір
споживчого кредиту № 0. Згідно з
указаним договором банк надає ОСОБА_4 в
кредит грошові кошти в сумі 45 675
доларів США зі сплатою 11,3 % річних
строком до 07 грудня 2021 року.

24 грудня 2007 року між ОСОБА_4 та Банком
було укладено договір споживчого
кредиту № 0 на суму 24 тис. доларів
США під 13,9 % річних строком до 22
грудня 2017 року.

Для забезпечення зобов'язань за
договором про надання споживчого
кредиту від 07 грудня 2006 року № 0
між ОСОБА_3 та Банком укладено Договір
поруки від 07 грудня 2006 року № 72515, а для
забезпечення зобов'язань за кредитним
договором від 24 грудня 2007 року № 0
між ОСОБА_3 та Банком було укладено
договір поруки від 24 грудня 2007 року №
168848.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 559 ЦК
України порука припиняється з
припиненням забезпеченого нею
зобов'язання, також у разі зміни
зобов'язання без згоди поручителя,
внаслідок чого збільшується обсяг його
відповідальності.

Зі змісту вказаної норми вбачається, що
до припинення поруки призводять такі
зміни умов основного зобов'язання, які
призвели або можуть призвести до
збільшення обсягу відповідальності
поручителя. Таке збільшення
відповідальності поручителя внаслідок
зміни основного зобов'язання виникає в
разі підвищення розміру процентів;
відстрочення виконання, що призводить
до збільшення періоду, за який
нараховуються проценти за
користування чужими грошовими коштами;
установлення (збільшення розміру)
неустойки тощо.

Відповідно до положення ч. 1 ст. 559 ЦК
України порука припиняється у разі
зміни основного зобов'язання без згоди
поручителя, внаслідок чого
збільшується обсяг його
відповідальності.

Таким чином, звернення особи до суду з
позовом про визнання поруки такою, що
припинена, на підставі ч. 1 ст. 559 ЦК
України не є необхідним, проте такі
вимоги можуть розглядатися судом у
разі наявності відповідного спору.

При цьому внесення змін до кредитного
договору про зміну зобов'язання,
забезпеченого порукою, зокрема
збільшення процентної ставки без згоди
поручителя, внаслідок чого збільшився
обсяг його відповідальності, є
підставою для визнання поруки такою, що
припинена.

Відповідно до п. 22 постанови пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року № 5
«Про практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
припинення договору поруки
пов'язується зі зміною забезпеченого
зобов'язання за відсутності згоди
поручителя на таку зміну та за умови
збільшення обсягу відповідальності
поручителя. При цьому обсяг
зобов'язання поручителя визначається
як умовами договору поруки, так і
умовами основного договору, яким
визначено обсяг зобов'язань боржника,
забезпечення виконання яких здійснює
поручитель. Проте якщо в договорі
поруки передбачено, зокрема,
можливість зміни розміру процентів за
основним зобов'язанням і строків їх
виплати тощо без додаткового
повідомлення поручителя та укладення
окремої угоди, то ця умова договору
стала результатом домовленості сторін
(банку і поручителя), а, отже, поручитель
дав згоду на зміну основного
зобов'язання.

Якщо в договорі поруки такі умови
сторонами не узгоджені, а з обставин
справи не вбачається інформованості
поручителя і його згоди на збільшення
розміру його відповідальності, то
відповідно до положень частини першої
статті 559 ЦК порука припиняється у разі
зміни основного зобов'язання без згоди
поручителя, внаслідок чого
збільшується обсяг його
відповідальності. У цьому випадку
поручитель має право на пред'явлення
позову про визнання договору поруки
припиненим.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3
указувала на те, що Банком змінено
відсоткову ставку за користування
кредитними коштами, а саме: з 31 березня
2008 року збільшив відсоткову ставку з 11,3
% до 22,6 % річних за договором кредиту від
07 грудня 2006 року та з 31 березня
2008 року з 13,9 % до 27,8% за договором
кредиту від 24 грудня 2007 року.

Згідно з пунктами 1.1, 1.3 вказаних
договорів поручитель відповідає перед
кредитором за виконання зобов'язань за
кредитним договором в тому ж розмірі,
що й боржник. Включаючи оплату кредиту,
відсотків за користування кредитом,
комісій, винагород, штрафів, пені та
інших платежів, відшкодування збитків.
Поручитель з умовами кредитного
договору ознайомлений.

Відповідно до п. 2.1. договору поруки
кредитор не вправі без згоди
поручителя змінювати умови кредитного
договору з боржником, внаслідок чого
збільшується обсяг відповідальності
поручителя. Під згодою поручителя
сторони розуміють візування
поручителем змін до кредитного
договору, отримання його письмової
згоди з такими змінами та/або шляхом
обміну листами, факсимільними
повідомленнями та/або укладення
поручителем додаткової угоди до цього
договору щодо внесення відповідних
змін.

Отже, умовами договорів поруки чітко
передбачено те, що банк не вправі без
згоди поручителя змінювати умови
кредитного договору з боржником,
внаслідок чого збільшується обсяг
відповідальності поручителя.

Матеріали справи не містять доказів
згоди поручителя на підвищення
відсоткової ставки за користування
кредитними коштами, як не містять і
рішень про підвищення відсоткової
ставки.

Вирішуючи спір, суд не дотримався
встановленого ст. 212 ЦПК України
принципу оцінки доказів відповідно до
якого суд на підставі всебічного,
повного й об'єктивного розгляду
обставин справи аналізує і оцінює
докази як кожен окремо, так і в їх
сукупності, у взаємозв'язку, в єдності і
протиріччі, і ця оцінка повинна
спрямовуватися на встановлення
достовірності чи відсутності обставин,
які обґрунтовують доводи і заперечення
сторін; у достатньому обсязі не
визначився з характером спірних
правовідносин та правовою нормою, що
підлягає застосуванню; доводи ОСОБА_3
належним чином не перевірив та не навів
факти, які б спростували ці доводи,
обмежився лише поясненнями та
доказами, наданими позивачем, таким
чином обмеживши права поручителя;
вказуючи про те, що відповідачем
збільшена відсоткова ставка у
відповідності до умов кредитних
договорів, не звернув уваги на те, що
позивачем не оспорюються дії банку
щодо підвищення відсоткової ставки;
умови кредитних договорів, з якими
погодився поручитель, надають право
банку змінювати відсоткову ставку за
користування кредитними коштами за
наявності певних обставин, однак не
надають право банку не повідомляти
останнього про відповідні зміни, які
можуть призвести до збільшення обсягу
відповідальності поручителя; суд не
з'ясував усіх обставин справи та не
надав їм належної правової оцінки, хоча
їх з'ясування має суттєве значення для
правильного вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції в порушення
вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України належним
чином не перевірив доводів апеляційної
скарги, в ухвалі не зазначив конкретні
обставини і факти, що спростовують такі
доводи, та прийшов до передчасного
висновку про залишення рішення суду
першої інстанції без змін.

За таких обставин колегія суддів
вважає, що судові рішення підлягають
скасуванню з направленням справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Червонозаводського районного
суду м. Харкова від 30 вересня 2013 року та
ухвалу апеляційного суду Харківської
області від 30 жовтня 2013 року скасувати,
справу направити на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.О. Дьоміна

Судді:
М.В. Дем'яносов

О.П.
Касьяна

В.М.
Коротун

С.П.
Штелик