Номер провадження № 22-ц/785/1619/14
Головуючий у першій інстанції Бобуйок
Доповідач Кварталова А. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.01.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

Головуючого судді - Кварталової А.М.,

суддів - Таварткіладзе О.М., Фальчука
В.П.,

при секретарі - Швець В.Ф.,

за участю: позивача ОСОБА_2,
представника ОСОБА_3, яка діє в
інтересах ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Одесі цивільну справу за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання
договору дарування недійсним, за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Малиновського районного суду м. Одеси
від 12 листопада 2013 року, -

встановила:

15.04.2013р. позивач ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання
договору дарування недійсним.

В обґрунтування своїх позовних вимог
ОСОБА_2 зазначав, що згідно свідоцтва
про право власності на житло від 17
лютого 2000р. йому та його дружині ОСОБА_5
на праві спільної часткової власності
належала квартира АДРЕСА_1 в рівних
частках.

Відповідачка - ОСОБА_4 є його єдиною
рідною донькою, з якою він усе життя
знаходився у нормальних відносинах.
Вона з повагою відносилася до нього,
піклувалася та допомагала. Якось
донька запропонувала йому звернутися
до нотаріальної контори і підписати
угоду про те, що вона буде за ним
доглядати. Літом 2009 року вони
звернулися до нотаріуса, де він з
повною довірою до своєї доньки, не
читаючи, підписав разом з нею папір.

Його дружина ОСОБА_5 також зробила
договір дарування ? частини зазначеної
квартири на ім'я ОСОБА_6, своєї онучки.

На теперішній час йому стало відомо, що
він з відповідачкою підписав договір
дарування ? частини квартири АДРЕСА_1,
та вважав, що відповідачка ввела його в
оману і не повідомила, що замість
договору довічного утримання він
підписав договір дарування 12 частини
квартири, яка йому належить.

На підставі вищевикладеного та ст. 230
ЦК України, позивач просив визнати
договір дарування між ОСОБА_2 та ОСОБА_4
від 11 серпня 2009р. недійсним з підстав
обману з боку ОСОБА_4

Позивач та його представник в судовому
засіданні підтримали позов в повному
обсязі та просили його задовольнити.

Відповідачка та її представник в
судовому засіданні позов не визнали та
просили у його задоволенні відмовити.

08.07.2013р. ОСОБА_4 звернулася до суду з
уточненим позовом до ОСОБА_7, третьої
особи ОСОБА_2 про усунення перешкод у
користуванні житловим приміщенням,
шляхом виселення.

16.09.2013р. ОСОБА_4 подала заяву про
залишення зустрічного позову без
розгляду, в зв'язку з добровільним
звільненням ОСОБА_7 спірної квартири.

Ухвалою Малиновського районного суду
м. Одеси від 16.09.2013р. позов ОСОБА_4
залишено без розгляду.

Рішенням Малиновського районного суду
м. Одеси від 12.11.2013р. в задоволенні
позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
рішення Малиновського районного суду
м. Одеси від 12.11.2013р. скасувати, ухвалити
нове рішення, яким позов позивача
задовольнити в повному обсязі,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права.
При цьому посилається на те, що ОСОБА_4
є його донькою, вона ввела його в
оману, звернулася до нього з проханням
укласти договір довічного утримання,
оскільки вважала, що він зробить
розпорядження щодо своєї частки
квартири на користь іншої особи, між
тим в нотаріальній конторі був
укладений договір дарування , який він
просить визнати недійсним з підстав
обману з боку ОСОБА_4

Позивач ОСОБА_2 підтримав апеляційну
скаргу та просив її задовольнити,
рішення суду скасувати. При цьому,
змінивши позовні вимоги, посилався на
те, що він бажав укласти заповіт, а не
договір довічного утримання на користь
доньки ОСОБА_4, а насправді був
укладений договір дарування 12 частки
квартири.

Представник ОСОБА_3, яка діє в інтересах
ОСОБА_4 просила апеляційну скаргу
відхилити, рішення суду залишити без
змін.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши
суддю-доповідача, мотиви і доводи
апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення в
межах доводів апеляційної скарги,
колегія суддів дійшла до висновку, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з позовної заяви,
позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги,
посилався на ст. 230 ЦК України та на
те, що він уклав договір дарування ,
будучи введеним ОСОБА_4 в оману,
оскільки вважав , що він укладає
договір довічного утримання.

Відмовляючи позивачу в
задоволенні позову про визнання
договору дарування недійсним, суд
першої інстанції посилався на те, що
позивачем не надано жодного доказу, що
міг вказувати на навмисні дії ОСОБА_4 по
введенню позивача в оману відносно
обставин, які впливали на вчинення
договору дарування, на умислу в діях
ОСОБА_8 та на істотність значення
обставин, щодо яких ОСОБА_2 було введено
в оману та сам факт обману. А тому,
вказаний договір дарування був
укладений за волевиявленнями сторін,
добровільно, в нотаріальній конторі з
додержанням норм чинного
законодавства.

Суд дійшов висновку про те, що
позивачем не було надано достатніх
доказів того, що договір дарування був
укладений ним під впливом обману.

Колегія суддів вважає, що суд
першої інстанції вирішуючи спір по
суті, повно і всебічно дослідив і
оцінив обставини по справі, надані
сторонами докази в межах заявлених
позовних вимог, правильно визначив
спірні правовідносини та закон - ст.
ст.203,230,627, 717, 722 ЦК України, який їх
регулює.

Судом встановлено, що відповідно до
свідоцтва про право власності на житло,
виданого Управлінням
житлово-комунального господарства
виконкому Одеської міської ради
17.02.2000р. за № 3-15031 квартира АДРЕСА_1
належала ОСОБА_2 та ОСОБА_5 на праві
спільної часткової власності в рівних
частках в порядку приватизації (а.с.10).

28 травня 2004р. ОСОБА_5 відповідно до
договору дарування частини квартири
безоплатно передала у власність, а
ОСОБА_6 (онука) прийняла безоплатно у
власність 12 частину ізольованої
квартири АДРЕСА_1, що підтверджується
копією договору дарування від
28.05.2004р.(а.с.54).

25 вересня 2009р. ОСОБА_6 продала та
передала у власність, а ОСОБА_9 купила
та прийняла у власність 12 частину
ізольованої квартири АДРЕСА_1, що
підтверджується копією договору
купівлі-продажу від 25.08.2009р.(а.с.86).

11 серпня 2009р. ОСОБА_2 подарував, а
ОСОБА_4 (донька) прийняла в дар належну
дарувальнику 12 частину ізольованої
квартири АДРЕСА_1, що підтверджується
копією договору дарування від
11.08.2009р.(а.с.14).

На виконання вимог цивільного
законодавства 07.09.2009р. відповідачка
ОСОБА_4 зареєструвала належне їй
нерухоме майно в КП «Одеське міське
бюро технічної інвентаризації та
реєстрації об'єктів нерухомості», що
підтверджується копією витягу про
реєстрацію права власності на нерухоме
майно номер 23779956 від 07.09.2009р.(а.с.16).

В своїх запереченнях на позов,
відповідачка посилалась на те, що
немайнові та майнові відносини між
сторонами, як батька та доньки, завжди
вирішувались на підставі взаємоповаги,
прийняття точки зору один одного, її
глибокої пошани до батька з
урахуванням його побажань. Але після
появи в житті її батька сторонньої
жінки, їх відносини змінилися, що стало
підставою для звернення до суду(а.с.82-83).

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Згідно ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо
одна із сторін правочину навмисно
ввела другу сторону в оману щодо
обставин, які мають істотне значення (ч.
1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин
визнається судом недійсним. Обман має
місце, якщо сторона заперечує
наявність обставин, які можуть
перешкодити вчиненню правочину, або
якщо вона замовчує їх існування.
Наявність умислу в діях відповідача,
істотність значення обставин, щодо
яких особу введено в оману, і сам факт
обману повинна довести особа, яка діяла
під впливом обману. Обман щодо мотивів
правочину не має істотного значення.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в Постанові від 06 листопада 2009
року № 9 «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», угода може
бути визнана недійсною лише з підстав і
з наслідками, передбаченими законом.
Тому в кожній справі про визнання угоди
недійсною, суд повинен встановити
наявність тих обставин, з якими закон
пов'язує визнання угоди недійсною і
настання певних юридичних наслідків.

Під обманом слід розуміти умисне
введення в оману учасника угоди шляхом
повідомлення відомостей, що не
відповідають дійсності, або
замовчування обставин, що мають
істотне значення для угоди, яка
укладається. Це певні винні, навмисні
дії сторони, яка намагається запевнити
іншу сторону про такі наслідки
правочину, які насправді наступити не
можуть.

Варто врахувати, що обман стосовно
мотиву, тобто внутрішнього спонукання
особи до здійснення правочину, не має
істотного значення.

Як вбачається з матеріалів
справи, з позовної заяви позивача,
пояснень позивача в суді першої та
апеляційної інстанції, позивач ОСОБА_2
не вказував в чому конкретно полягав
обман відповідача щодо нього, тобто які
відомості, що не відповідали дійсності,
були йому повідомлені або ж які
обставини, що мали значення для угоди,
яка укладається, були замовчувані.

В його поясненнях не зазначені
конкретні обставини за яких, з
врахуванням наведеного, можливе
визнання оспорюваного правочину
недійсним з підстав, встановлених ст.230
ЦК України.

Позивач ОСОБА_2 звертаючись з
позовом посилався на положення ст. 230
ЦК України, які передбачають правові
наслідки вчинення правочину під
впливом обману. Позивачем не доведено
того, що при укладенні договору
дарування позивача діями відповідача
введено в оману і що такий обман дійсно
мав місце та мало місце істотність
значення обставин, щодо яких особу
введено в оману.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції правильно
зазначив, що під час укладання
договору дарування, між ОСОБА_2 та
ОСОБА_4 11 серпня 2009р., сторони володіли
достатнім обсягом цивільної
дієздатності, діяли на підставі
вільного волевиявлення, яке
відповідало їх внутрішній волі,
розуміючи значення, умови та правові
наслідки укладеного договору
дарування, власноручно розписались в
договорі дарування, ніяких заперечень
стосовно утримання, догляду,
проживання в договорі не зазначили .

Вказані обставини підтверджено
пунктом 6 вказаного договору дарування
, за яким нотаріус роз'яснювала
сторонам зміст статей 203 ЦК України
(щодо загальних вимог, додержання яких
є необхідним для чинності правочину),
229-231, 235,234,405, 722,727 ЦК України (щодо
правових наслідків правочинів, що
вчинені під впливом помилки, обману,
насильства) та інше.

Особисто для позивача ОСОБА_2
нотаріусом був зроблений усний
переклад вказаного договору дарування
з української мови на російську, про що
зазначено у самому договорі дарування
під час його посвідчення державним
нотаріусом Сьомої Одеської державної
нотаріальної контори Михальовою Л.І. На
час укладання цього договору
дарування позивач ніяких заперечень
щодо договору або його предмету,
обставинам та наслідків до нотаріуса
не подавав, з договором був згодний,
підписав його власноручно, та з 2009р.
не оскаржував його в судовому
порядку(а.с.14).

В судовому засіданні позивач
також підтвердив, що в договорі він
розписався, не мав до відповідачки
претензій щодо матеріальної допомоги
або догляду, він є дієздатною особою,
розуміє значення своїх дій, не є
інвалідом, сам себе достатньо утримує
та не потребує стороннього догляду, має
неповну вищу освіту, пенсіонер, але до
теперішнього часу працює. Про намір
позивача укласти саме договір
дарування 11.09.2009р. свідчить і його
особистий підпис на нотаріально
посвідченому договорі.

Згідно зі ст.626 ЦПК України
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Договір є
одностороннім, якщо одна сторона бере
на себе обов'язок перед другою стороною
вчинити певні дії або утриматися від
них, а друга сторона наділяється лише
правом вимоги, без виникнення
зустрічного обов'язку щодо першої
сторони.

Договір є двостороннім, якщо правами та
обов'язками наділені обидві сторони
договору.

Відповідно до ст.717 ЦК України за
договором дарування одна сторона
(дарувальник) передає або
зобов'язується передати в майбутньому
другій стороні (обдаровуваному)
безоплатно майно (дарунок) у власність.
Договір, що встановлює обов'язок
обдаровуваного вчинити на користь
дарувальника будь-яку дію майнового
або немайнового характеру, не є
договором дарування.

Доводи апелянта про те, що він
уклав договір, будучи введеним
відповідачкою в оману, оскільки вважав,
що вчиняє договір довічного утримання -
є необґрунтованими та недоведеними.

Крім того, в суді апеляційної
інстанції ОСОБА_2 пояснив, що він
уклав договір, будучи введеним
відповідачкою в оману, оскільки вважав,
що вчиняє заповіт, а не договір
дарування.

Однак, виходячи з пояснень позивача в
суді апеляційної інстанції,
відповідно до змісту ст.230 ЦК України
ця стаття не повинна поширюватись на
односторонні правочини, якими,
зокрема, є заповіт, довіреність, що було
підтверджено рішенням Верховного
Суду України від 19 липня 2006р. у справі
№ 6-7182св06.

З тексту спірного договору
дарування вбачається, що сторони
досягли всіх істотних умов договору,
нотаріусом перевірено дієздатність
сторін; сторонам роз'яснено зміст і
правові наслідки правочину, тобто
договору дарування.

З урахуванням встановлених у
справі обставин й вимог закону, суд
першої інстанції правильно відмовив
в задоволенні позивачу позову,
обґрунтовано виходячи із того, що
ОСОБА_2 належних і допустимих доказів
на підтвердження позовних вимог про
введення його в оману сторони спірного
договору щодо обставин, які впливають
на їх вчинення, не надав.

Посилання ОСОБА_2 на те, що ордер на
квартиру він отримав сам, квартира
йому належала одному, спростовується
копією ордера, де зазначено, що ордер на
вищевказану квартиру видано 07.08.1969р. на
склад сім'ї : ОСОБА_2, ОСОБА_11 - матір,
ОСОБА_5- дружину, ОСОБА_12 - доньку,
ОСОБА_13- доньку(а.с.9).

Посилання апелянта про незаконну
приватизацію квартири його дружиною
ОСОБА_5, відповідно до якої за
свідоцтвом про право власності на
житло, виданого Управлінням
житлово-комунального господарства
виконкому Одеської міської ради
17.02.2000р., право власності на квартиру
оформлено на нього та на дружину в
рівних частках - є необґрунтованими,
оскільки позивач не оскаржував вказане
свідоцтво в судовому порядку щодо
незаконності приватизації.

Враховуючи все вищевикладене,
колегія суддів вважає, що ухвалюючи
рішення суду про відмову в
задоволенні позову, як з підстав
необґрунтованості позовних вимог, так
і у зв'язку з пропуском строку позовної
давності, суд першої інстанції не
врахував, що ці підстави є
взаємовиключними та при вирішені
позову одночасно застосовуватися не
можуть, а тому з мотивувальної частини
рішення суду від 12 листопада 2013 року
підлягає виключенню посилання про
відмову в позові щодо пропуску строку
позовної давності(постанова Пленуму
Верховного Суду України від 18 грудня
2009р. « Про судове рішення у цивільній
справі» №14 ).

В іншій частині рішення
Малиновського районного суду м. Одеси
від 12 листопада 2013 року необхідно
залишити без змін.

Інші доводи апелянта не
спростовують висновків суду першої
інстанції, тому мають бути відхилені.

За таких обставин, апеляційну
скаргу необхідно відхилити, а рішення
суду залишити без змін.

Разом з тим, згідно з вимогами ст. 15 ЦПК
України позивач не позбавлений
можливості звернутися до суду із
позовом про захист свого порушеного,
невизнаного або оспорюваного права, у
тому числі і з позовом про визнання
спірного договору дарування квартири
недійсним з інших підстав,
передбачених чинним законодавством.

Керуючись ст.ст.209, 307 ч.1 п.1,308,
3014,315,317,319 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В
А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Малиновського районного суду
м. Одеси від 12 листопада 2013 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно
з моменту проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Судді апеляційного суду

Одеської області
А.М.Кварталова

О.М. Таварткіладзе

В.П. Фальчук