Справа №173/2633/13-ц
Провадження №2/173/77/2014
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2014 р. м. Верхньодніпровськ

Верхньодніпровський районний суд
Дніпропетровської області в складі

головуючого - судді Шевченко О.Ю.

при секретарі судового засідання -
Демяненко С.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщені суду цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог щодо предмету спору: Державна
міграційна служба України у
Дніпропетровській області про
усунення перешкод в здійсненні права
власності та визнання особи втратившою
право користування житловим
приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до
Верхньодніпровського районного суду
Дніпропетровської області з позовом до
ОСОБА_2 про усунення перешкод в
користування та розпорядженні
належним їй житловим приміщенням
шляхом примусового виселення та
визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право
користування житловим приміщенням. В
обґрунтування позовних вимог
зазначено, що ОСОБА_1 на підставі
свідоцтва про право на спадщину на
праві власності належить житловий
будинок садибного типу по АДРЕСА_1. 20
грудня 2012 року на прохання чоловіка,
ОСОБА_2, вона зареєструвала його у
своєму будинку. 22 березня 2013 року
ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про
розірвання шлюбу з ОСОБА_2. Причиною
розірвання шлюбу позивач вважає
зловживання відповідачем алкогольними
напоями, образи на її адресу та фізичне
насильство з його боку. Окрім того
відповідач в поривах гніву шкодить
майно, яке знаходиться в будинку.
Рішення Верхньодніпровського
районного суду про розірвання шлюбу
набрало законної сили 25 вересня 2013
року. Позивач зазначає, що останні два
тижні до подання позовної заяви
змушена з дітьми жити у своїх батьків,
оскільки в вересні 2013 року чоловік
вкотре її побив, наніс щонайменше 30
ударів кулаком в усі частини тіла,
сильно розбив обличчя, що
підтверджується медичним висновком
від 17 вересня 2013 року. У зв'язку з чим
позивач зверталася за медичною
допомогою та міліції. Неодноразово
просила відповідача виселитися з
будинку, проте він робити це
добровільно не бажає. У зв'язку з чим
позивач вважає, що порушується її право
власності та просила суд усунути
перешкоди в користуванні та
розпорядженні належним їй майном, а
саме будинком АДРЕСА_1 шляхом
примусового виселення ОСОБА_2 з даного
будинку та визнати ОСОБА_2 таким, що
втратив право користування даним
житловим приміщенням.

В судовому засіданні позивач
позов підтримала та просила суд
задовольнити позовні вимоги. Суду
пояснила, що вона розірвала шлюб з
ОСОБА_2, а тому не бажає з ним жити.
Позивач вважає, що вона має право жити в
своєму будинку з дітьми, проте не може
цього зробити через протиправну
поведінку відповідача по відношенню до
неї. Вона не заперечує, що її колишній
чоловік був зареєстрований в її
будинку за її згодою, проте жити надалі
разом в одному будинку вони не можуть,
оскільки вона боїться за своє здоров'я
та життя, вона боїться з ним бачитись,
оскільки, як у шлюбі такі і після
розірвання шлюбу відповідач
неодноразово її бив, погрожував
фізичною розправою. Випадки побиття
були неодноразовими, проте вперше до
міліції звернулася вже після
розірвання шлюбу, оскільки не хотіла цю
інформацію розголошувати. Вважає, що
чоловік може жити зі своїми батьками,
оскільки вона змушена разом зі своїми
дітьми живе у своїх батьків, маючи
власне житло. Позивач підтвердила, що
має ключі від будинку, проте не
приходить туди, коли знає, що її
колишній чоловік не на роботі, оскільки
боїться з ним зустрічатися. В письмових
поясненнях наданих суду позивач
зауважила, що саме протиправна
поведінка відповідача по відношенню до
неї є підставою для його виселення у
відповідності до ст. 116 Житлового
кодексу УРСР. Також позивач
підтвердила, що забрала з міліції заяву
про її побиття вже після першого
судового засідання в цій справі,
оскільки відповідач впевнив її, що
виселиться з будинку, якщо вона забере
заяву в міліції.

Відповідач та його представник
позов не визнали, проти задоволення
позовних вимог заперечували.
Відповідач суду пояснив, що він разом з
позивачем жили в цьому будинку з 2005
року, він його ремонтував,
переобладнав. Відповідач підтвердив,
що позивач пішла з дітьми з будинку у
вересні 2013 року після сварки з ним. Факт
побиття не заперечував. Він не бажає
виселятися з будинку, оскільки бажає
зберегти сім'ю та жити разом зі своїми
дітьми. Також відповідач зауважив, що
не чинить позивачу перешкод у доступі
до будинку та вона в будь-який час може
туди приходити і там жити, проте вона
сама не бажає цього. Представник
відповідача зауважив, що не має жодних
правових підстав для задоволення
позову, оскільки відповідач не шкодить
будинок та меблі, а навпаки ремонтував
його та покращував умови життя в ньому.
Якщо навіть і мали місце випадки
побиття відповідачем своєї дружини, що
на думку представника, може траплятися
в будь-якій сім'ї, проте заходи
громадського впливу до відповідача не
застосовувались, а тому не має підстав
для виселення відповідача у
відповідності до ст. 116 Житлового
кодексу УРСР. Також необґрунтованими,
на його думку, є вимоги позивача про
визнання ОСОБА_2 втративши право
користування житлом, оскільки вони не
ґрунтуються на вимогах закону.

Третя особа, Державна міграційна
служба у Дніпропетровській області в
особі Верхньодніпровського ДМС
України в Дніпропетровській області в
судове засідання не з'явилася, про час
та місце розгляду справи повідомлена
належним чином, подала заяву про
розгляд справи без її участі (а.с.19).

Суд, вислухавши пояснення осіб,
які брали участь у справі, дослідивши
матеріали справи, допитавши свідків та
оцінивши докази в їх сукупності,
приходить до наступних висновків.

Судом встановлені такі обставини
та відповідні їм правовідносини.

28 жовтня 2005 року було
зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 та
ОСОБА_1. На підставі рішення
Верхньодніпровського районного суду
Дніпропетровської області від 14 серпня
2013 року шлюб між ними було розірвано.
Рішення суду набрало законної сили 25
серпня 2013 року (а.с. 9-10).

ОСОБА_1 є власником житлового
будинку садибного типу по АДРЕСА_1. За
її згодою 20 грудня 2010 року ОСОБА_2 був
зареєстрований в даному будинку. Діна
обставини визнані сторонами, а тому у
відповідності до ст. 61 Цивільного
процесуального кодексу України не
підлягають доказуванню.

В судовому засіданні встановлено,
що на час розгляду справи в суді
позивач не проживає у власному будинку,
відповідач залишився в ньому жити
навіть після розірвання шлюбу, з чим
позивач не погоджується та просить суд
його виселити.

Отже, предметом спору в даній
справі є право користування ОСОБА_2
житловим будинком АДРЕСА_1, який
належить його колишній дружині, ОСОБА_1
та його право проживати в ньому.

Виселення є категорією житлового
законодавства, а тому при розгляді
даної справи предметом доказування є
підстави для позбавлення права на
житло у відповідності до положень
Житлового кодексу УРСР та втрата права
користування житлом у відповідності до
ст. 71 Житлового кодексу УРСР та ч. 2 ст. 405
Цивільного кодексу України.

У відповідності до ч. 4 ст. 9
Житлового кодексу УРСР ніхто не може
бути виселений із займаного жилого
приміщення або обмежений у праві
користування жилим приміщенням інакше
як з підстав і в порядку, передбачених
законом.

Згідно з ч. 4 ст. 156 Житлового
кодексу УРСР припинення сімейних
відносин з власником будинку (квартири)
не позбавляє їх права користування
займаним приміщенням.

В судовому засіданні встановлено,
що ОСОБА_2, як колишній член сім'ї
власника, ОСОБА_1, користується на
законних підставах житловим будинком
по АДРЕСА_1, оскільки був
зареєстрований там за її згодою.

В той же час згідно зі ст. 157
Житлового кодексу УРСР членів сім'ї
власника жилого будинку (квартири) може
бути виселено у випадках, передбачених
ч. 1 ст. 116 цього кодексу. Виселення
проводиться у судовому порядку без
надання іншого жилого приміщення.

Згідно з ч. 1 ст. 116 Житлового
кодексу УРСР якщо наймач, член його
сім'ї або інші особи, які проживають
разом з ним, систематично руйнують чи
псують жиле приміщення, або
використовують його не за
призначенням, або систематичним
порушенням правил соціалістичного
співжиття роблять неможливим для інших
проживання із ними в одній квартирі чи
в одному будинку, а заходи запобігання
і громадського впливу виявилися
безрезультатними, виселення винних на
вимогу наймодавця або інших
заінтересованих осіб провадиться без
надання іншого жилого приміщення.

Свідок ОСОБА_3 суду пояснила, що є
рідною сестрою позивача. Сестра
неодноразово телефонувала їй раніше і
розповідала, що її бив чоловік. Коли до
них приходили, були присутні як ОСОБА_2
кидався з кулаками на сестру.
Неодноразово бачила синці на сестрі,
проте вона мало що розповідала. Вже
після розірвання шлюбу сестра прийшла
до неї вся побита та розповіла, що її
побив колишній чоловік. З цього часу
ОСОБА_1 забрала дітей та переїхала до
батьків, а відповідач залишився жити в
її будинку. ОСОБА_1 звернулася до
міліції, проте відповідач попросив її
забрати заяву та пообіцяв виселитися з
будинку, проте цього не зробив. Свідок
підтвердила, що відповідач ремонтував
будинок, сестра має ключі до будинку,
проте туди не ходить, коли там є
відповідач, оскільки боїться його. У
відповідача є можливість жити у своїх
батьків.

Свідок ОСОБА_4 суду пояснив, що є
чоловіком сестри ОСОБА_1. Пригадує
випадок, ще коли ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були у
шлюбі, коли зателефонувала ОСОБА_1 та
попросила про допомогу, оскільки її
зараз вб'є чоловік. Бачив, що в неї були
синці на шиї, можливо її душив
відповідач. Такі випадки були
неодноразові. З ОСОБА_2 неодноразово
розмовляли і ОСОБА_1 батьки та його
батьки також, на що він обіцяв, що
виправиться. Вже після розірвання
шлюбу до них вночі прийшла ОСОБА_1 вся
побита, сказала, що це її побив
відповідач. Після цього вона
звернулася до міліції та переїхала з
дітьми до батьків, а ОСОБА_2 залишився
жити в її будинку.

Свідок ОСОБА_5 суду пояснила, що є
матір'ю позивача. ОСОБА_1 проживала в
будинку АДРЕСА_1 ще до шлюбу, а в 2005 році
вони стали проживати там разом з
ОСОБА_2. Знає, що він бив ОСОБА_1
неодноразово, поводить себе агресивно.
Бачила побої на ній. Зараз донька з
дітьми проживає разом із нею, а її
колишній чоловік залишився проживати в
будинку. Донька не викликала міліцію
раніше, оскільки чоловік забирав в неї
телефон. Зараз вона не повертається в
свій будинок, оскільки боїться
відповідача.

Свідок ОСОБА_6 суду пояснив, що є
батьком ОСОБА_2, підтвердив, що ОСОБА_1
неодноразово телефонувала йому та
просила забрати сина, розповідала, що в
них були скандали, проте він ніколи не
бачив, щоб його син бив позивача. Йому
відомо, що у вересні 2013 року позивач
потрапила до лікарні і того часу вона
не проживає у своєму будинку. На його
думку, вона сама не хоче туди
повертатися, а їй ніхто не забороняє.
Син залишився проживати в її будинку,
оскільки власного житла не має, живе
там вже 8 років.

Згідно з повідомленням
Верхньодніпровського РВ ГУМВС України
в Дніпропетровській області від 23
січня 2014 року 16 вересня 2013 року до
Верхньодніпровського РВ ГУМВС України
в Дніпропетровській області
звернулася ОСОБА_1 із заявою про те, що 15
вересня 2013 року близько 22.00 години за
місцем її мешкання її побив колишній
чоловік ОСОБА_2 Дані відомості було
внесено до Єдиного реєстру досудових
розслідувань за № 0001786 за фактом
заподіяння легких тілесних ушкоджень.
22 жовтня 2013 року ОСОБА_1 звернулася до
прокурора Верхньодніпровського району
із заявою про припинення подальшого
розгляду справи у зв'язку з чим
кримінальне провадження було закрите
на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 Кримінального
процесуального кодексу України (а.с.37).

Згідно з висновком
судово-медичної експертизи № 103 від 17
вересня 2013 року при судово-медичному
обстеженні ОСОБА_1 в неї виявлені
ушкодження у вигляді синців на шкірі
верхніх та нижніх повік обох очей,
лівій завушній ділянці, синці та садна
на шкірі носу, крововилив на шкірі
перехідної обвідки обох губ, саден на
шкірі в ділянці правого ліктьового
суглоба, які відносяться до легких
тілесних ушкоджень та могли утворитися
від дії тупого твердого предмета або
предметів, давність їх утворення може
відповідати терміну, вказаному в
описовій частині, тобто 15 вересня 2013
року (а.с.13-15).

Отже в судовому засіданні було
встановлено, що ОСОБА_2 неодноразово
застосовував до ОСОБА_1 фізичне
насильство, як під час шлюбу так і після
його розірвання, що підтверджується
показаннями свідків та письмовими
доказами. При цьому суд приймає до
уваги, що свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 не
заперечили факти побиття, а лише
зазначили, що не були присутні під час
цих подій.

З урахуванням вищевикладеного,
суд керуючись положеннями ч. 1 ст. 1
Закону України «Про попередження
насильства в сім'ї» приходить до
висновку, що з боку ОСОБА_2 по
відношенню до ОСОБА_1 мало місце
фізичне насильство, що на думку суду,
робить неможливим їх подальше сумісне
проживання в одному будинку.

При цьому суд не приймає до уваги
доводи представника відповідача, про
те, що до відповідача не застосовували
заходи впливу та попередження, а тому
відсутні підстави для його виселення,
оскільки Європейський суд з прав
людини у своїх рішеннях, зокрема у
справі Опуз протри Туреччини,
неодноразово наголошував, що
нездатність держави адекватно
реагувати на жорстокість щодо жінки та
домашнє насильство не свідчить про
відсутність порушення права жертви
домашнього насильства.

Окрім того, з огляду на положення
ч. 1 ст. 3 Конституції України, згідно з
якою людина, її життя і здоров'я, честь і
гідність, недоторканість і безпека
визнаються в Україні найвищою
соціальною цінністю, суд приходить до
висновку, що майнове право, в тому
числі право на житло, не може
переважати над право на життя та правом
на особисту недоторканість.

З урахуванням вищевикладеного,
суд приходить до висновку про
наявність підстав для виселення ОСОБА_2
з житлового будинку АДРЕСА_1.

Щодо вимоги позивача про визнання
ОСОБА_2 таким, що втратив право
користування даним житловим
приміщенням, суд вважає їх
необґрунтованими з огляду на наступне.

У відповідності до ст. 71 Житлового
кодексу УРСР єдиною підставою для
визнання особи, яка на законних
підставах була зареєстрована в
житловому приміщенні, втратившою право
користування житлом є її відсутність в
даному житловому приміщенні понад
шість місяців.

Оскільки в судовому засіданні
встановлено те, що відповідач був
зареєстрований та користувався
житловим будинком АДРЕСА_1 на законних
підставах, продовжує ним користуватися
та жити в ньому, відсутні законні
підстави для визнання його таким, що
втратив право користвування житлом.

З урахуванням вищевикладеного,
суд приходить до висновку, що позов
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 підлягає частковому
задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл
судових витрат у відповідності до ст. 88
Цивільного процесуального кодексу
України, суд вважає, що з відповідача на
користь позивача підлягає стягненню
сума сплаченого нею судового збору
пропорційно до розміру задоволених
позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене,
керуючись ст.ст. 3 Конституції України,
ст.ст. 71,116, 156, 157 Житлового кодексу УРСР,
ст.ст. 10, 11, 60, 61, 212-215 Цивільного
процесуального кодексу України, ст. 17
Закону України «Про виконання рішень і
застосування практики Європейського
суду з прав людини», суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення
перешкод в здійсненні права власності
та визнання особи втратившою право
користування житловим приміщенням -
задовольнити частково.

Виселити ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, з
житлового будинку АДРЕСА_1.

В іншій частині позову - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
судові витрати в сумі 57 грн. 35 коп.

Рішення суду може бути оскаржено до
апеляційного суду Дніпропетровської
області шляхом подання апеляційної
скарги через Верхньодніпровський
районний суд Дніпропетровської
області протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які приймали
участь у справі, проте не були присутні
під час проголошення рішення суду,
мають право оскаржити його протягом
десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя
О.Ю.Шевченко