АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/522/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Скрипник К.О. Доповідач - Дерев'янко
О.Г. Категорія 6
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2014 року колегія суддів судової
палати з цивільних справ апеляційного
суду Дніпропетровської області в
складі:

головуючого судді: Дерев'янка О.Г.,

суддів: Черненкової Л.А.,
Петешенкової М.Ю.,

при секретарі: Філіній Я.Г.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Дніпропетровську
цивільну справу

за апеляційною скаргою публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» на рішення
Ленінського районного суду
м.Дніпропетровськ від 01 жовтня 2013 року
по цивільній справі за позовом ОСОБА_2
до ОСОБА_3 ( треті особи, які не
заявляють самостійних вимог щодо
предмету спору: приватний нотаріус
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_4, ОСОБА_5,
публічне акціонерне товариство
комерційний банк «ПриватБанк») про
встановлення юридичного факту,
визнання нерухомого майна спільним
майном подружжя, визнання права
власності на частину квартири, -

В С Т А
Н О В И Л А:

У березні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом про встановлення
юридичного факту, визнання нерухомого
майна спільним майном подружжя,
визнання права власності на частину
квартири.

В обґрунтування своїх позовних вимог
позивач зазначив, що він з
відповідачкою з 2004 року проживав
однією сім`єю в квартирі АДРЕСА_1, були
пов`язані спільним побутом, мали
взаємні права та обов`язки, однак
реєструвати шлюб не поспішали,
оскільки в цьому не було потреби. За час
спільного проживання у них 21 серпня 2007
року народилася дитина- ОСОБА_7. За час
спільного проживання з відповідачем
було придбане майно, а саме, квартира
АДРЕСА_2, позивачем на придбання
квартири було внесено грошові кошти в
розмірі 5000 дол. США. 26 жовтня 2007 року
сторони зареєстрували шлюб, при
одруженні відповідачка взяла прізвище
«ОСОБА_3». Встановлення факту
проживання однією сім`єю необхідно для
визнання права власності на 1/2 частину
квартири АДРЕСА_2. Будь-які письмові
договори між сторонами з приводу
розподілу спільного майна відсутні. Як
стало відомо позивачу в 2013 році між
відповідачем та ПАТ КБ «Приватбанк»
31.05.2007 року було укладено договір
іпотеки спірної квартири, позивач
повідомлений не був та своєї згоди на
укладання договору іпотеки не надавав.
Позивач просив встановити юридичний
факт проживання однією сім`єю ОСОБА_2 з
ОСОБА_3 з 01.08.2004 року по 26.10.2007 року;
визнати квартиру АДРЕСА_2 об`єктом
права спільної сумісної власності
подружжя; визнати за ОСОБА_2 право
власності на 1/2 частину квартири
АДРЕСА_2.

Рішенням Ленінського районного суду
м.Дніпропетровськ від 01 жовтня 2013 року
позовні вимоги ОСОБА_2- задоволено
частково.

Встановлено юридичний факт проживання
однією сім`єю ОСОБА_2 з ОСОБА_3 в період з
січня 2005 по 26 жовтня 2007 року.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2
частину квартири АДРЕСА_2.

В апеляційній скарзі третя особа
ПАТ «КБ «ПриватБанк» ставить питання
про скасування рішення суду та
ухвалення нового рішення про відмову в
задоволенні позовних вимог в повному
обсязі, вважає, що рішення є незаконним,
винесено з порушенням норм
процесуального та матеріального права.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги і заявлених
позовних вимог, колегія суддів вважає,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, а рішення суду першої
інстанції скасуванню, з наступних
підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Судом встановлено, та сторонами не
оспорюється, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3
перебувають у зареєстрованому шлюбі з
26 жовтня 2007 року. Мають неповнолітню
дитину - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.11-12).

Встановлено, що згідно договору
купівлі - продажу, посвідченого 31
травня 2007 року ОСОБА_3 придбала
квартиру № АДРЕСА_2 (а.с.7).

ОСОБА_2 зазначив, що з 2004 року він
проживав з ОСОБА_3 однією сім`єю в
квартирі АДРЕСА_1, були пов`язані
спільним побутом, мали взаємні права та
обов`язки, однак реєструвати шлюб не
поспішали, оскільки в цьому не було
потреби. Квартира була придбана за
спільні кошти у період сумісного
проживання з відповідачкою.

Задовольняючи частково позовні вимоги
позивача, суд першої інстанції виходив
з того, що на майно, що є об'єктом права
спільної сумісної власності жінки та
чоловіка, які не перебувають у шлюбі
між собою або в будь-якому іншому шлюбі,
поширюються положення глави 8
Сімейного Кодексу України.

З цих підстав судом встановлено, що
кожному з подружжя належить по 1/2
частині квартири АДРЕСА_2.

Суд першої інстанції правильно
керувався нормами Сімейного Кодексу
України - 2004 р.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України. сім'ю
складають особи, які спільно
проживають, пов'язані спільним побутом,
мають взаємні права та обов'язки.

Частка сторін в спільній сумісній
власності подружжя є рівними,
відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, якщо
інше не було визначено домовленістю
між ними.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 Сімейного
кодексу України (далі - СК України), якщо
жінка та чоловік проживають однією
сім'єю, але не перебувають у шлюбі між
собою або у будь-якому іншому шлюбі,
майно, набуте ними за час спільного
проживання, належить їм на праві
спільної сумісної власності, якщо інше
не встановлено письмовим договором між
ними.

Частиною 2 ст. 74 СК України на майно, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності жінки та чоловіка, які не
перебувають у шлюбі між собою,
поширюються положення гл. 8 СК України
щодо права спільної сумісної власності
подружжя.

Зокрема, ст. 60 СК України передбачено,
що майно, набуте подружжям за час шлюбу,
належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини самостійного
заробітку. Вважається, що кожна річ,
набута за час шлюбу, крім речей
індивідуального користування, є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

Відповідно до ст.63 СК України, дружина
та чоловік мають рівні права на
володіння, користування і
розпоряджання майном, що належить їм на
праві спільної сумісної власності,
якщо інше не встановлено домовленістю
між ними.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
обгрунтовано виходив з того, що
позивачем доведено факт перебування
його з ОСОБА_3 у період з січня 2005 року
по 26 жовтня 2007 року у фактичних шлюбних
відносинах і проживання однією сім'єю
без реєстрації шлюбу, а також ведення
спільного господарства та наявності
єдиного сімейного бюджету. Зокрема, цей
факт підтверджується показаннями
свідків, допитаних у судовому
засіданні.

ПАТ «КБ «ПриватБанк» не надав суду
доказів, які б підтверджували факт
непроживання позивача та відповідачки
однією сім'єю в зазначений позивачем
період, і такі його твердження жодними
доказами третьою особою не
спростовано.

У зв'язку із цим набуте позивачем та
ОСОБА_3 за час фактичних шлюбних
відносин майно згідно з нормами ст. 60 і
ст. 74 СК України належить їм на праві
спільної сумісної власності,
незважаючи на те, що було зареєстроване
на ім'я ОСОБА_3. Між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не
укладалися договори щодо спірного
майна, як це передбачено ст. 74 СК
України, тому це майно судом
обгрунтовано визнано їхньою спільною
сумісною власністю й кожен з них має
право на його частину.

Таким чином, колегія суддів
погоджується із висновком суду першої
інстанції, що позовні вимоги законні,
обґрунтовані та такі, що підлягають
частковому задоволенню, а саме,
необхідно встановити юридичний факт
проживання однією сім`єю ОСОБА_2 з
ОСОБА_3 в період з січня 2005 по 26 жовтня
2007 року та визнати за ОСОБА_2 право
власності на 1/2 частину квартири
АДРЕСА_2.

Доводи апелянта про те, що суд позбавив
банк можливості задоволення своїх
вимог про звернення стягнення на
предмет іпотеки, прийняти не можна,
оскільки відповідно до вимог ч. 2 ст.. 23
Закону України «Про іпотеку» особа, до
якої перейшло право власності на
предмет іпотеки, набуває статус
іпотекодавця і має всі його права і
несе всі його обов'язки за іпотечним
договором у тому обсязі і на тих умовах,
що існували до набуття ним права
власності на предмет іпотеки.

Посилання апелянта на відсутність між
сторонами спору, та можливість
вирішення справи мирним шляхом, не
заслуговують на увагу, оскільки при
викладених обставинах, сторони без
встановлення вище зазначеного
юридичного факту позбавлені
можливості вирішити питання права
власності на майно.

За таких обставин колегія суддів
вважає, що інші доводи апеляційної
скарги суттєвими не являються і не
дають підстав для висновку про
неправильне застосування судом першої
інстанції норм матеріального чи
процесуального права, які призвели або
могли призвести до неправильного
вирішення справи, а тому відсутні
підстави для задоволення апеляційної
скарги.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК
України колегія суддів, -

У Х В А Л
И Л А:

Апеляційну скаргу публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк»- відхилити.

Рішення Ленінського районного суду
м.Дніпропетровськ від 01 жовтня 2013 року -
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення та протягом двадцяти днів
може бути оскаржена у касаційному
порядку до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних та
кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: