Справа №487/4806/13-ц 27.01.2014 27.01.2014 27.01.2014
Провадження №22-ц/784/303/14
Головуючий першої інстанції
Суддя-доповідач апеляційного суду
РІШЕННЯ

Іменем України

27 січня 2014 року
місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області у складі:

головуючого - Лисенка П.П.,

суддів: Самчишиної Н.В., Серебрякової
Т.В.,

при секретарі судового засідання
Яценко Л.В.,

за участю: представника позивача
Ремешевського Є.А.,

представника відповідача
ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Заводського районного суду міста
Миколаєва від 13 листопада 2013 року,
ухваленого за позовом Публічного
акціонерного товариства Комерційний
банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором,

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2013 року Публічне акціонерне
товариство Комерційний банк
«ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ
«ПриватБанк») звернулося до суду із
позовом до ОСОБА_3 про стягнення
заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування своїх вимог позивач
вказував, що 10 жовтня 2006 року між
банком та ОСОБА_3 укладено кредитно -
заставний договір №DNH4КР90110549, за
умовами якого банк передав
позичальнику кредитні кошти у розмірі 8
840 грн. 00 коп. зі сплатою відсотків за
користування кредитом у розмірі 2.09% у
місяць на суму залишку заборгованості
за кредитом строком до 10 березня 2009
року включно.

Посилаючись на вказані обставини, а
також на те, що відповідач виконував
свої зобов'язання за договором щодо
повернення кредитних коштів
неналежним чином, внаслідок чого
виникла заборгованість, яка станом на 29
березня 2013 року складає 88 904 грн. 49 коп.,
у тому числі: 5 723 грн. 83 коп. -
заборгованість за кредитом, 30 492 грн. 65
коп. - заборгованість за процентами за
користування кредитними коштами, 47 978
грн. 27 коп. - пеня, 500 грн. 00 коп. - штраф
(фіксована частина) та 4 209 грн. 74 коп. -
штраф (процентна складова), позивач
просив суд стягнути з відповідача
вказану заборгованість та 889 грн. 04 коп.
судових витрат.

Рішенням Заводського районного суду
міста Миколаєва від
13 листопада 2013 року позов задоволено
частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь
ПАТ КБ «ПриватБанк» 58 926 грн. 22 коп.
заборгованості за кредитним договором,
з яких: 5 723 грн. 83 коп. - заборгованість
за кредитом, 30 492 грн. 65 коп. -
заборгованість за процентами, 4 709 грн.
74 коп. - штраф, 18 000 грн. 00 коп. - пеня, а
також 889 грн. 04 коп. судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідач вказує
на невідповідність висновків суду
вимогам закону і умовам договору,
порушення судом норм матеріального та
процесуального права та просить
рішення суду скасувати та ухвалити
нове, яким відмовити ПАТ КБ
«ПриватБанк» в задоволенні позовних
вимог.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог заявлених у суді першої
інстанції, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню, виходячи з наступного.

Вирішуючи спір таким чином, як
викладено в оскарженому рішенні,
районний суд виходив з того, що
оскільки позичальник належним чином не
виконував свої зобов'язання за
кредитним договором, що призвело до
виникнення заборгованості, то останній
повинен відшкодувати банку
заборгованість за кредитом,
заборгованість за процентами а також
сплатити неустойку, а саме штраф
(фіксована частина) у розмірі 500 грн. 00
коп. та штраф (процентна складова) у
розмірі 4 209 грн. 74 коп. При цьому,
визначаючи обґрунтованість
нарахування штрафних санкцій зокрема
пені, суд виходив з того, що розмір пені
47 978 грн. 27 коп. неспівмірний з розміром
заборгованості, що є підставою
зменшення розміру пені до 18 000 грн. 00
коп. відповідно до ч.3 ст.551
ЦК України.

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області у повній мірі з
цим не погоджується, з огляду на
наступне.

За ст.11 ЦК України цивільні права та
обов'язки виникають із дій осіб, що
передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки.

Договір, в тому числі і договір кредиту,
є підставою виникнення цивільних прав
та обов'язків.

Згідно ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним
договором банк або інша фінансова
установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

В силу ст.ст.251,253,509,525-526,598,610,611,616,622,631 ЦК
України, зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання має ґрунтуватися на
засадах добросовісності, розумності та
справедливості і виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів законодавства, а за відсутності
таких умов та вимог - відповідно до
звичаїв ділового обороту або інших
вимог, що звичайно ставляться.

Сторони по зобов'язанню повинні
сприяти одна одній у належному його
виконанні, а у разі виникнення
труднощів у однієї із сторін - всіляко
сприяти зменшенню збитків.

Одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Зобов'язання припиняється повністю або
частково на підставах, встановлених
договором або законом.

Особа, яка порушила зобов'язання
(не виконала його, або виконала з
порушенням умов) повинна нести
негативні наслідки такої поведінки, а
саме, сплатити в межах позовної
давності неустойку і відшкодувати
збитки.

При цьому, сторона не
звільняється від виконання
зобов'язання в натурі.

Зазначене у повній мірі стосується і
кредитних зобов'язань, які не виконані
належним чином.

Разом з наведеним, слід мати на увазі,
що вирішуючи спори даної категорії,
слід беззастережно дотримуватися
положень цивільно-процесуального
законодавства.

Так, судовий розгляд, яким цивільна
справа вирішується по суті,
закінчується ухваленням рішення суду.

В силу ст.ст.10,59,60, 213 ЦПК України та
постанови Пленуму Верховного Суду
України за №14 від 18 грудня 2009 року «Про
судове рішення у цивільній справі»,
рішення суду у цивільні справі, як
найважливіший акт правосуддя,
покликаний забезпечити захист
гарантованих Конституцією України
прав і свобод людини і наповнити
реальністю принцип верховенства права,
повинен ухвалюватися за неухильного
додержання вимог чинного
процесуального законодавства про його
законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли
суд, виконавши всі вимоги
цивільно-процесуального
законодавства, вирішив справу згідно
із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до
уваги, що цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін.

Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, мають рівні права щодо
подання доказів, їх дослідження та
доведення перед судом їх
переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності
судового розгляду цивільних справ
(ст.159 ЦПК України), рішення може бути
обґрунтоване лише доказами, одержаними
у визначеному законом порядку та
дослідженими в тому судовому
засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог
ст.ст.58 - 59, ч.3 ст.61, 212 ЦПК України за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному,
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів.

Обставини, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть вважатися
встановленими в цивільній справі, якщо
такі засоби доказування відсутні.

Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед
встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній справі,
господарській або адміністративній
справі, що набрало законної сили, не
доказуються при розгляді інших справ, у
яких беруть участь ті самі особи або
особа, щодо якої встановлено ці
обставини.

Результати оцінки доказів суд
відображає в рішенні, в якому
наводяться мотиви їх прийняття чи
відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із ст.60 ЦПК України,
обов'язок доказування певних обставин
лежить на стороні, яка посилається на
них як на підставу своїх вимог та
заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності
яких наполягає позивач - є підставою
для відмови у позові; а у разі, якщо на
тому наполягає відповідач - для
відхилення його заперечень проти
позову, а, відповідно, для задоволення
вимог позивача.

Оскаржене рішення місцевого суду
не у повній мірі відповідає виписаному.

З матеріалів справи вбачається та
судом встановлено, що 10 жовтня 2006 року
між Закритим акціонерним товариством
Комерційний банк «ПритватБанк»,
правонаступником якого є позивач, та
ОСОБА_3, зміна прізвища відбулася на
підставі свідоцтва про шлюб, виданого
Заводським відділом реєстрації актів
цивільного стану Миколаївського
міського управління юстиції 03 жовтня
2009 року), укладено договір №DNH4КР90110549,
за умовами якого банк надав
позичальнику кредитні кошти у розмірі 8
840 грн. 00 коп. на придбання товару, зі
сплатою відсотків за користування
кредитом у розмірі 2.09 % на місяць на
суму залишку заборгованості за
кредитом на строк 29 місяців, тобто до 10
березня 2009 року включно.

Сторони домовились, що Заява
позичальника, Умови надання споживчого
кредиту фізичним особам (далі - Умови) з
Тарифами складають кредитно-заставний
договір.

В договорі сторони також узгодили, що у
разі порушення позичальником
зобов'язань по погашенню кредиту,
останній сплачує банку відсотки за
користування кредитом у розмірі 6.00 % на
місяць розрахованих від суми залишку
непогашеної заборгованості за
кредитом, а при порушенні строків
платежів по будь - якому з грошових
зобов'язань, сплачує банку штраф,
розмір якого визначається сумою
фіксованої складової у розмірі 500 грн. 00
коп. і змінної складової, розмір якої
становить 5% від суми позову, включаючи
нараховані та прострочені відсотки, і
крім того, пеню, розмір якою
визначається виходячи з відсоткової
ставки 0,15 % від суми непогашеної
заборгованості по кредиту, але не менше
1 гривні за кожний день прострочки
платежу.

Відповідач свої зобов'язання за
договором щодо повернення кредитних
коштів не виконала належним чином,
внаслідок чого виникла заборгованість
за договором, яка згідно з наданим
позивачем розрахунком, станом на
29 березня 2013 року
складається із:

- 5 723 грн. 83 коп. - заборгованості за
кредитом;

- 30 492 грн. 65 коп. - заборгованості за
процентами за користування кредитними
коштами.

Також позивачем було нараховано у
зв'язку з порушенням відповідачем умов
договору 47 978 грн. 27 коп. пені, 500 грн. -
штрафу (фіксована частина) та 4 209 грн. 74
коп. штрафу (процентна складова).

Разом з тим, банк, а за ним і районний
суд, помилково вважали, що тіло кредиту
у розмірі 8 840 грн. 00 коп. не є сплаченим в
повному обсязі, проте згідно виписки з
особистого рахунку позичальника,
станом на 31 березня 2010 року тіло
кредиту було сплачено страховою
компанією відповідно до страхового
договору.

У зв'язку з цим, відповідач не повинен
був повторно сплачувати його банку.

Суд першої інстанції цього до уваги не
взяв, і помилково ще раз стягнув його з
позичальника ОСОБА_3, а тому у названій
вимозі банку слід відмовити рішенням
апеляційної інстанції.

У зв'язку з цим, розмір стягнення
процентів за користування кредитом,
штрафу та пені підлягає відповідному
корегуванню, враховуючи наступне.

Відповідно до ст.526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

За змістом ст.611 ЦК України в разі
порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема: 1)
припинення зобов'язання внаслідок
односторонньої відмови від
зобов'язання, якщо це встановлено
договором або законом, або розірвання
договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3)
сплата неустойки; 4) відшкодування
збитків та моральної шкоди.

Статтею 546 ЦК України передбачено, що
виконання зобов'язання може
забезпечуватися неустойкою, порукою,
гарантією, заставою, притриманням,
завдатком.

Відповідно до ст.549 ЦК України
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.
Штрафом є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов'язання
(ч.2 ст.549 ЦК України). Пенею є
неустойка, що обчислюється у відсотках
від суми несвоєчасно виконаного
грошового зобов'язання за кожен день
прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК
України).

Виходячи з аналізу зазначених правових
норм штраф є відповідальністю, яка
залежить лише від суми невиконаного
або неналежно виконаного зобов'язання
й у часі визначається з настанням
однієї з таких подій як невиконання або
неналежне виконання зобов'язання.

Пенею ж є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання,
тобто встановлює певні юридичні
наслідки у вигляді обов'язку сплатити
визначену суму, яка залежить не тільки
від суми несвоєчасно виконаного
грошового зобов'язання, а й від часу
такого невиконання.

Тобто, пеня та штраф є видами
відповідальності за різні порушення
зобов'язань боржником. Зокрема, штраф
має разовий характер, оскільки
вичерпується з настанням самого факту
порушення зобов'язань.

Відповідно до укладеного сторонами
договору передбачено як нарахування
пені, так й штрафу.

Так, згідно з п.5.1 Умов при порушенні
позичальником будь-якого із
зобов'язань, передбачених Заявою та п.п.
3.2.2., 3.2.3 вказаних Умов банк має право
нарахувати, а позичальник зобов'язаний
сплатити пеню в розмірі 0,15% від суми
непогашеної заборгованості, але не
менше 1 гривні за кожний день
прострочки платежу.

В силу п.5.3 Умов при порушенні
позичальником строків платежів по
будь-якому з грошових зобов'язань,
передбачених Договором більш ніж на 30
днів, позичальник зобов'язаний
сплатити банку штраф у розмірі 500 грн.+5%
від суми позову.

Отже, враховуючи положення п.5.3 Умов
надання споживчого кредиту фізичним
особам, в редакції, яка діяла на час
укладення договору кредиту, розмір
фіксованої складової штрафу повинен
становити 500 (п'ятсот) грн. 00 коп., а
плаваючої складової штрафу 5% від суми
позову, тобто 737 грн. 88 коп. (14 757 грн. 73
коп. - заборгованість по процентам за
користування кредитом (станом на
31 березня 2010 року) х 5 % : 100 % ).

Разом з тим, за положенням ч.3 ст.551 ЦК
України розмір неустойки може бути
зменшений за рішенням суду, якщо він
значно перевищує розмір збитків, та за
наявності інших обставин, які мають
істотне значення, якими, зокрема, може
бути ступень виконання зобов'язань
боржником, майнових стан чи інші
інтереси позичальника.

Конституційний Суд України у рішенні
від 11 липня 2013 року по справі щодо
офіційного тлумачення положень Закону
України «Про відповідальність за
несвоєчасно виконання грошових
зобов'язань» від 22 листопада 1996 року
дійшов висновку, що умови договору
споживчого кредиту, його укладання та
виконання повинні підпорядковуватися
таким засадам, згідно з якими особа
споживача вважається слабкою стороною
у договорі та підлягає особливому
правовому захисту з урахуванням
принципів справедливості,
добросовісності і розумності, як
складовим елементам загального
конституційного принципу верховенства
права.

Вимога позивача про стягнення пені в
розмірі, який в декілька разів
перевищує заборгованість спотворює її
дійсне правове призначення, оскільки
із засобу розумного стимулювання
боржника виконувати основне грошове
зобов'язання неустойка перетворюється
на несправедливо непомірний тягар для
споживача та джерело отримання
невиправданих додаткових прибутків
кредитором.

Такий висновок Конституційного Суду
України узгоджується з положеннями
Резолюції Генеральної Асамблеї ООН
«Керівні принципи для захисту
інтересів споживачів» від 09 квітня 1985
року № 39/248, в якій наголошено, що
споживачі нерідко перебувають у
нерівному становищі з точки зору
економічних умов, рівня освіти та
купівельної спроможності, а тому
принципи захисту інтересів споживачів
мають, зокрема, за мету сприяти країнам
у боротьбі зі шкідливою діловою
практикою усіх підприємств на
національному та міжнародному рівнях,
яка негативно позначається на
споживачах. Конституційний Суд України
визначив, що захист від цих зловживань
базується на положеннях законодавства,
зокрема частини 3 статті 551 ЦК України.

Враховуючи те, що діючим
законодавством не наводиться чіткий
перелік таких обставин та це питання
повинно вирішуватися на підставі
аналізу конкретної ситуації, а також
враховуючи вимоги норм
конституційного та міжнародного
законодавства та заяву позичальника
про зменшення розміру неустойки,
колегія суддів вважає можливим
зменшити розмір пені до 5 000 грн. 00 коп.,
відповідно до ч.3 ст. 551 ЦК України.

Доводи відповідача про те, що її не
ознайомлювали з Умовами надання
споживчого кредиту фізичним особам,
спростовуються змістом Заяви
позичальника від 10 жовтня 2006 року, з
якої слідує, що позичальник
ознайомилась з такими Умовами та
погодилась з ними.

Посилання ОСОБА_3 на те, що вона не
користувалася кредитом спростовуються
матеріалами справи, а тому не
звільняють останню від обов'язку
виконання кредитних зобов'язань.

Твердження відповідача про те, що
позивач при зверненні до суду з вимогою
про захист свого цивільного права
пропустив строк, у межах якого він мав
права звернутись, є необґрунтованим.

Так, за правилами п.5.5. Умов термін
позовної давності по вимогах про
стягнення кредиту, процентів за
користування кредитом, винагороди,
неустойки - пені, штрафів за даним
договором встановлюється тривалістю
п'ять років, а тому звернення банку у
травні 2013 року до суду з позовом про
стягнення боргу не можна вважати
здійсненим поза межами строку позовної
давності.

Доводи апеляційної скарги про те, що
позивачем неправомірно
перераховувались кошти з іншого
рахунку відповідача, колегія суддів не
приймає до уваги, оскільки вони не
впливають на вирішення спору предметом
якого є невиконання умов кредитного
договору. При цьому, у матеріалах даної
справи є достатньо інформації щодо
прав та обов'язків сторін по кредитному
договору та дотримання порядку його
виконання.

Крім того, відповідно до ст.88 ЦПК
України слід провести й розподіл
судових витрат. Оскільки загальна
сума, яка підлягає стягненню з
відповідача на користь банку становить
20 995 (двадцять тисяч дев'ятсот
дев'яносто п'ять) грн. 61 коп., тобто 23% від
заявлених позовних вимог, отже
відповідач повинен сплатити на користь
позивача судові витрати сплачені при
подачі позовної заяви в розмірі 204
(двісті чотири) грн. 48 коп.

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга в межах її
доводів, на підставі ст.308 ЦПК України,
підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст.303,309,316 ЦПК України,
колегія суддів

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Заводського районного суду
міста Миколаєва від 13
листопада 2013 року скасувати та
ухвалити у справі нове рішення.

Позовні вимоги Публічного
акціонерного товариства Комерційний
банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь
Публічного акціонерного товариства
Комерційний банк «ПриватБанк» 20 995
(двадцять тисяч дев'ятсот дев'яносто
п'ять) грн. 61 коп. заборгованості за
кредитно-заставним договором
№DNH4КР90110549 від 10 жовтня 2006 року станом
на 29 березня 2013 року, з яких: 14 757
(чотирнадцять тисяч сімсот п'ятдесят
сім) грн. 73 коп. - заборгованість по
процентам за користування кредитом; 5
000 (п'ять тисяч) грн. 00 коп. - пені; 500
(п'ятсот) грн. 00 коп. - штрафу (фіксована
складова), 737 (сімсот
тридцять сім) грн. 88 коп.- штрафу
(процентна складова).

Стягнути з ОСОБА_3 на користь
Публічного акціонерного товариств
Комерційний банк «ПриватБанк» 204
(двісті чотири) грн. 48 коп. на
відшкодування судових витрат.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і з цього
часу протягом двадцяти днів може бути
оскаржене в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий