АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
30 січня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду міста Києва в складі:
суддів:
Пікуль А.А., Побірченко Т.І.
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Києві справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах
ОСОБА_2 на рішення Шевченківського
районного суду м. Києва від 26 листопада
2013 року у цивільній справі за позовом
ОСОБА_2 до Публічного акціонерного
товариства «Банк «Фінанси та кредит»,
треті особи: Служба у справах дітей
Шевченківської районної державної
адміністрації, приватний нотаріус
ОСОБА_4, про визнання договору іпотеки
У серпні 2013 року ОСОБА_2 звернулась до
суду з позовом про визнання недійсним
іпотечного договору від 31 серпня 2007
року, укладеного між сторонами, що був
посвідчений приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_4 та зареєстрований у
реєстрі за № 2455.
В обґрунтування заявлених позовних
вимог посилалась на те, що при
укладенні іпотечного договору
сторони не отримали згоду органу опіки
та піклування на його укладення, хоча
вона, позивач, на момент укладення
даного договору мала двох
неповнолітніх дітей.
Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 26.11.2013 у задоволенні
позову ОСОБА_2 відмовлено.

Не погодившись із таким рішенням
суду, ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 подав
апеляційну скаргу, в якій посилається
на неправильне застосування судом
першої інстанції норм процесуального
та матеріального права, просив
скасувати рішення суду першої
інстанціїта ухвалити нове про
задоволення позову в повному обсязі.
Зазначає, що підставою для звернення до
суду з позовом стало недотримання
сторонами при укладенні договору
порядку його узгодження з органом
опіки та піклування, оскільки позивач
мала неповнолітніх дітей. При
укладенні іпотечного договору право
дитини на користування майном, яке
належить його батькам, було порушено.
На думку апелянта, висновок суду першої
інстанції щодо відсутності у
неповнолітніх дітей будь-яких майнових
прав на майно, яке передавалось в
іпотеку, є помилковим та таким, ще не
ґрунтується на нормах закону, оскільки
чинне законодавство зазначає про
наявність у неповнолітніх дітей права
користування майном батьків, без
обов'язкового підтвердження цього
права відповідними документами. На
переконання апелянта, заявлені
позовні вимоги є обґрунтованими та
такими, що підлягають задоволенню.

№ апеляційного провадження:
№22-ц/796/1414/2014Головуючий у суді першої
інстанції: Фролова І.В.Доповідач у суді
апеляційної інстанції: Невідома Т.О.В
судове засідання ОСОБА_2 та представник
ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» не
з'явились, про час та місце розгляду
справи повідомлені належним чином, про
що свідчать зворотні повідомлення про
вручення поштових відправлень, у
зв'язку з чим колегія суддів вважала за
можливе розглядати справу у
відсутності сторін відповідно до
вимог ч.2 ст.305 ЦПК України.

При цьому колегією суддів відмовлено у
задоволенні клопотання представника
позивача ОСОБА_1 про відкладення
розгляду справи, у зв'язку з
перебуванням представника в частковій
щорічній відпустці в період з 27.01.2014
року по 09.02.2014 року, оскільки таке
клопотання не підтверджено належними
доказами. Крім того, вирішуючи заявлене
клопотання, колегія суддів прийняла до
уваги той факт, що перебування
представника сторони у відпустці не
створює перешкод як самій стороні, так
і її представникові, для явки до суду у
визначений судом час.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
з'ясувавши обставини справи та
оговоривши доводи апеляційної скарги,
перевіривши законність і
обґрунтованість оскаржуваного
рішення, колегія суддів дійшла
висновку, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з огляду на
наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України, під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
в суді першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом, 31 серпня 2007 року між
ВАТ Банк «Фінанси та кредит»
(правонаступником якого є ПАТ «Банк
Фінанси та Кредит») та ОСОБА_2 укладено
іпотечний договір, у відповідності до
умов якого, іпотекодавець передає в
іпотеку іпотекодержателю наступне
нерухоме майно:

- квартиру НОМЕР_1, що в будинку під
номером АДРЕСА_2 квартира має загальну
площу 59,4 кв.м. і складається з 3 жилих
кімнат, жилою площею 43, 7 кв.м.;

- квартиру НОМЕР_2, що в будинку під
номером АДРЕСА_2 квартира має загальну
площу 71,5 кв.м. і складається з трьох
жилих кімнат, жилою площею 52,2 кв.м.;

- квартиру НОМЕР_3), що в будинку під
номером АДРЕСА_2 квартира має загальну
площу 135, 8 кв.м. і складається з 2 жилих
кімнат, жилою площею 90,8 кв.м.

Зазначені квартири передаються в
іпотеку, як забезпечення повернення
кредитних ресурсів, наданих ОСОБА_2 за
Кредитним договором №2203/07/КИ-310 від 31
серпня 2007 року в сумі 5 269 000, 00 доларів
США терміном до 30 серпня 2022 року, а
також процентів за користування
кредитними ресурсами, виходячи з
процентної ставки 14 % річних (п. 2
договору іпотеки).

Станом на момент укладення договору
іпотеки, у вищезазначених квартирах
ніхто не проживав та не був
зареєстрований, що підтверджується
відповідними довідками ЖЕКу від 10
серпня 2007 року (а.с.30-32).

Згідно довідки ЖЕКу від 15.08.2007 року № 72
ОСОБА_2, її чоловік ОСОБА_7 та доньки
ОСОБА_8, ОСОБА_9 були зареєстровані за
адресою: АДРЕСА_1 (а.с.29).

Як вірно встановлено судом першої
інстанції, дозвіл на передачу в іпотеку
квартир НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_3 в
будинку АДРЕСА_2 органом опіки та
піклування не надавався.

Відповідно до ст. 572 ЦК України, в силу
застави кредитор (заставодержатель)
має право у разі невиконання боржником
(заставодавцем) зобов'язання,
забезпеченого заставою, одержати
задоволення за рахунок заставленого
майна переважно перед іншими
кредиторами цього боржника, якщо інше
не встановлено законом (право застави).

Одним із видів застави нерухомого
майна є іпотека (ч. 1 ст. 575 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 576 ЦК України предметом
застави може бути будь-яке майно
(зокрема річ, цінні папери, майнові
права), що може бути відчужене
заставодавцем і на яке може бути
звернене стягнення.

Відповідно до ч. 2 ст. 583 ЦК України
заставодавцем може бути власник речі
або особа, якій належить майнове право,
а також особа, якій власник речі або
особа, якій належить майнове право,
передали річ або майнове право з правом
їх застави.

Відповідно до ст. 317 ЦК України,
власникові належать права володіння,
користування та розпорядження своїм
майном.

За правилами ч. ч. 1, 2 ст. 586 ЦК України,
заставодавець має право користуватися
предметом застави відповідно до його
призначення, у тому числі здобувати з
нього плоди та доходи, якщо інше не
встановлено договором і якщо це не
випливає із суті застави.
Заставодавець має право відчужувати
предмет застави, передавати його в
користування іншій особі або іншим
чином розпоряджатися ним лише за
згодою заставодержателя, якщо інше не
встановлено договором.

Аналогічні положення щодо права
заставодавця (іпотекодавця) володіти,
користуватися і розпоряджатися
заставленим майном (предметом іпотеки)
містяться в ст. 9 Закону України «Про
іпотеку».

Згідно п. 8.2.2 договору іпотеки від 15
квітня 2012 року, укладеного між
позивачем та відповідачем, предмет
іпотеки залишається у володінні та
користуванні іпотекодавця (а.с. 19).

Доводи апеляційної скарги про
порушення вимог законодавства при
укладенні спірного договору іпотеки,
оскільки не було отримано згоду органу
опіки та піклування на укладення цього
правочину, колегія суддів відхиляє з
огляду на наступне.

Відповідно до ч.1, 3 ст. 215 ЦК України,
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами
першою-третьою, п'ятою, шостою ст. 203 ЦК
України.

Стаття 17 Закону України «Про охорону
дитинства»регулює право дитини на
майно. Згідно із ч. 3 цієї статті, батьки
або особи, які їх замінюють, не мають
права без дозволу органів опіки та
піклування укладати договори, які
підлягають нотаріальному посвідченню
або спеціальній реєстрації,
відмовлятися від належних дитині
майнових прав, здійснювати розподіл,
обмін, відчуження житла,
зобов'язуватись від імені дитини
порукою, видавати письмові
зобов'язання.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції виходив з
того, що на момент укладення договору
позивач з неповнолітніми дітьми були
зареєстровані та проживали за адресою:
АДРЕСА_1, єдиним власником квартир,
переданих в іпотеку була позивач -
ОСОБА_2, неповнолітні діти майнових
прав на забезпечене договором іпотеки
майно не мають. В такому разі, дозвіл на
укладення такого договору від органу
опіки та піклування не потребується.

Таких висновків суд першої інстанції
дійшов після повного, всебічного і
об'єктивного з'ясування дійсних
обставин справи, перевірки доводів і
заперечень сторін, належної правої
оцінки зібраним у справі доказів та
застосування правових норм які
регулюють дані правовідносини, з
огляду на що рішення суду відповідає
матеріалам справи та вимогам закону,
підстав для його скасування не
вбачається.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог.

Договір іпотеки від 31.08.2007 рокубув
спрямований на набуття цивільних прав
та обов'язків і сторони були наділені
необхідним обсягом цивільної
дієздатності, їх волевиявлення було
вільним та відповідало їх внутрішній
волі і на підтвердження своїх доводів
апелянт не надав відповідних доказів,
що укладений між сторонами договір не
відповідає закону.

Відповідно до вимог ч.1 ст.308 ЦПК України
суд відхиляє апеляційну скаргу і
залишає рішення без зміни, якщо визнає,
що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Рішення суду першої інстанції
відповідає вимогам закону і підстави
для його зміни або скасування та
задоволення апеляційної скарги
відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 314, 315, 319 ЦПК
України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах
ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 26 листопада 2013 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання законної сили,
шляхом подання касаційної скарги до
цього суду.

Головуючий:
Т.О. Невідома

Судді:
А.А. Пікуль

Т.І. Побірченко