печерський районний суд міста києва
Справа № 2-3227/12
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 лютого 2014 року Печерський районний
суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Ісаєвської
О.В.,

при секретарі - Братасюк О. Є.,

Хлуд А.Ю.

за участю

перекладачів ОСОБА_2 ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
позовом -

ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа ОСОБА_6
про припинення правовідношення за
договором іпотеки,

зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4,
ОСОБА_7, треті особи ОСОБА_8 приватний
нотаріус Київського міського
нотаріального округу, ОСОБА_9 приватний
нотаріус Київського міського
нотаріального округу про визнання
недійсними договори,

позовом третьої особи ОСОБА_6 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_7, треті особи ОСОБА_8
приватний нотаріус Київського
міського нотаріального округу, ОСОБА_9
приватний нотаріус Київського
міського нотаріального округу про
визнання недійсними договори,

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2012 року ОСОБА_4 звернулася до
Печерського районного суду м. Києва з
позовом до ОСОБА_5, третя особа ОСОБА_6 з
урахуванням уточнених позовних вимог
(т. 1, а.с. 189, 190) просила суд припинити
правовідношення за укладеним між
ОСОБА_4 і ОСОБА_5 договором іпотеки від
14.03.2012 р. та стягнути з останнього на її
користь сплачений у справі судовий
збір.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що між
ОСОБА_4 і ОСОБА_5 укладено договір
позики від 14.03.2012 р. на суму 321600,00 грн.
(далі - договір позики). З метою
забезпечення виконання зобов'язань за
договором позики вказаними особами
укладено договір іпотеки від 14.03.2012 р.
(далі - договір іпотеки) про іпотеку
квартири АДРЕСА_1 (далі - квартира
НОМЕР_1) і договір про задоволення вимог
іпотекодержателя від 14.03.2012 р. щодо
повернення позики у сумі 321600,00 грн. і
можливого звернення стягнення на
квартиру НОМЕР_1. ОСОБА_5 не виконав свої
зобов'язання за договором позики, у
зв'язку з чим ОСОБА_4 як
іпотекодержатель в позасудовому
порядку набула право власності на
квартиру НОМЕР_1.

Відповідач ОСОБА_5 заперечуючи проти
позову, пред'явив зустрічний позов до
ОСОБА_4 в якому просив визнати
недійсними договір позики, договір
іпотеки і договір про задоволення
вимог іпотекодержателя від 14.03.2012 р. (т. 1
а.с. 51 - 58). Вимоги мотивовано тим, що
укладаючи зазначені правочини ОСОБА_5
помилився щодо обставин, які мають
істотне значення: не розумів змісту
правочинів оскільки він не володіє
українською мовою; сума позики у
декілька разів перевищує вартість
переданої у іпотеку квартири;
договором позики передбачено пеню,
розмір якої не відповідає вимогам
добросовісності, розумності та
справедливості; передбачений спосіб
набуття іпотекодержателем права
власності на предмет іпотеки не
відповідає вимогам закону; нотаріусом
не встановлено його особу на підставі
паспортного документу під час
посвідчення відповідних правочинів та
не роз'яснено його прав і обов'язків.
Позивачем за зустрічним позовом також
вказано, що невідомі йому особи та
відповідач тричі відмовлялися
прийняти від нього суму боргу та
переховувалися від нього.

З урахуванням уточнених позовних вимог
(т. 1, а.с. 187) ОСОБА_5, вказавши також
відповідачем ОСОБА_7, просив визнати
недійсним договір купівлі-продажу
квартири від 27.12.2012 р., укладений між
ОСОБА_4 як продавцем і ОСОБА_7 як
покупцем щодо квартири АДРЕСА_1, із
застосуванням наслідків недійсності
правочину згідно ст. 216 Цивільного
кодексу України.

ОСОБА_4 заперечувала проти задоволення
зустрічного позову зазначивши, що під
час укладення трьох вказаних
правочинів ОСОБА_5 демонстрував
володіння українською і російською
мови, користувався правовою допомогою
іншої особи, розумів зміст та умови
кожного з правочинів, погоджувався з
ними та вказував на необхідність
укладення правочинів саме на тих
умовах, на яких їх було укладено.

Третя особа за первісним позовом
ОСОБА_6 пред'явила позов до ОСОБА_5,
ОСОБА_4, ОСОБА_7 про визнання недійсними
договору позики, договору іпотеки і
договору про задоволення вимог
іпотекодержателя від 14.03.2012 р. (т. 1, а.с.
56-58). ОСОБА_6 вказала, що перебуває у
шлюбі з ОСОБА_5, не давала згоди на
укладення жодного із трьох зазначених
правочинів, які за своїм змістом
виходять за межі дрібних побутових,
стосуються об'єктів права спільної
сумісної власності подружжя, що є
підставою для визнання правочинів
недійсними. З урахуванням уточнених
позовних вимог (т. 1, а.с. 183-185) також
просила визнати недійсним з моменту
укладення договір купівлі-продажу від
27.12.2012 р., укладений між ОСОБА_4 і ОСОБА_7
щодо квартири АДРЕСА_1; витребувати з
чужого незаконного володіння на її
користь квартиру НОМЕР_1.

ОСОБА_4 проти задоволення позову ОСОБА_6
заперечувала, вказавши що ОСОБА_5,
набуваючи у власність квартиру НОМЕР_1
і укладаючи з ОСОБА_4 три зазначених
правочини, повідомив, що у шлюбі не
перебуває і квартира НОМЕР_1 є його
особистою власністю.

ОСОБА_5 та його представник зазначений
позов підтримав.

Представник ОСОБА_7 первісний позов
ОСОБА_4 підтримала, проти зустрічного
позову та позову третьої особи
заперечувала. Вказала, що ОСОБА_5 при
укладенні спірних договорів та
отримуючи безвідсоткову позику,
розумів, що передає в гарантію
виконання своїх зобов'язань спірну
квартиру, оскільки надав нотаріусу
технічний паспорт на квартиру НОМЕР_1
та договір купівлі-продажу квартири
від 21.08.2008 року, отримуючи кошти в борг,
ОСОБА_5 розумів свої права та обов'язки
щодо повернення суми позики, а тому
помилки відносно умов спірних
правочинів у нього не було, посилання
ОСОБА_5 на те, що він не розумів
українську мову є безпідставним,
оскільки при укладенні договору
купівлі-продажу квартири 21.08.2008 року
перекладач йому не потрібен був і він
розумів значення договору.

Заперечуючи проти позову третьої особи
ОСОБА_6, представник ОСОБА_7 зазначила,
що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 є громадянами
Ісламської республіки Іран, а
враховуючи те, що спільним особистим
законом відповідно до Закону «Про
міжнародне приватне право» є закони
Ісламської республіки Іран, то питання
щодо правового режиму майна,
придбаного за час шлюбу, має
вирішуватися враховуючи положення
законів вказаної держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Цивільного
процесуального кодексу України суд
розглядає цивільні справи в межах
заявлених вимог і на підставі доказів
сторін та інших осіб, які беруть участь
у справі. За правилами ч. 1 і ч. 3 ст. 10 ЦПК
України цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін. Кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог або
заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення сторін, та інших
обставин, які мають значення для
вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

До участі у справі було залучено в
якості третьої особи приватного
нотаріуса Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_8, яка була
допитана в якості свідка в порядку ст. 8
Закону України «Про нотаріат», а також
було залучену приватного нотаріуса
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_9

Вислухавши пояснення сторін, їх
представників, третіх осіб, свідчення
свідка, вивчивши матеріали, справи
судом встановлено наступні обставини
та визначені відповідно до них
правовідносини.

Між ОСОБА_4 і ОСОБА_5 14.03.2012 р. укладено
договір позики (т. 1, а.с. 4) за яким ОСОБА_4
як позикодавець передала ОСОБА_5 як
позичальнику у позику 321600,00 грн. (п. 1
договору позики) без процентів (п.п. а п.
3) з терміном повернення не пізніше
14.05.2012 р. (п.п. б п. 3). З метою забезпечення
виконання зобов'язань за договором
позики між сторонами було укладено
договір іпотеки, за яким позичальник
передав позикодавцеві в іпотеку
квартиру АДРЕСА_1 (п. 6).

Пунктом 4 договору позики передбачено,
що за прострочення виконання
зобов'язань за цим договором більше ніж
на три дні позичальник виплачує пеню в
розмірі, що еквівалентний 10 % від суми
простроченого зобов'язання на день
нарахування пені за кожний день
прострочення починаючи з першого дня
прострочення.

У судовому засіданні ОСОБА_4 пояснила,
що ОСОБА_5 погодився з такою умовою
договору та заперечень щодо розміру
пені не висловлював. Пунктом 8 договору
позики передбачено, що сторони
розуміють природу цього правочину,
свої права і обов'язки за договором, при
укладенні договору відсутній будь-який
обман, договір укладається у
відповідності зі справжньою волею, на
вигідних для сторін умовах і не є
результатом впливу тяжких обставин.

Посилання позивача за зустрічним
позовом ОСОБА_5 що умова договору щодо 10
% розміру пені не відповідає вимогам
добросовісності, розумності та
справедливості у зв'язку з чим має бути
визнана недійсним, судом не береться до
уваги, оскільки загальними засадам
цивільного законодавства є, зокрема,
свобода договору, особа здійснює свої
цивільні права вільно, на власний
розсуд, що передбачено п. 3 ч. 1 ст. 3 і ч. 1
ст. 12 Цивільного кодексу України.

Враховуючи зазначене у суду відсутні
достатні правові підстави для висновку
щодо невідповідності договору позики
від 14.03.2012 р. вимогам добросовісності,
розумності та справедливості, а також
не розуміння ОСОБА_5 змісту договору
позики.

Між ОСОБА_4 і ОСОБА_5 14.03.2012 р. укладено
договір іпотеки (т. 1, а.с. 5-8) відповідно
до пунктів 1-3, 1.1 якого ОСОБА_5 як
іпотекодатель з метою забезпечення
виконання перед ОСОБА_4 своїх
зобов'язань за договором позики від
14.03.2012 р. передав ОСОБА_4 як
іпотекодержателю нерухоме майно -
квартиру АДРЕСА_1. Квартира НОМЕР_1
належить іпотекодателю на підставі
договору купівлі-продажу від 21.08.2008 р.
(п. 1.2 договору іпотеки) та має погоджену
сторонами вартість 325000,00 грн. при її
вартості 39266,00 грн., що визначено
Комунальним підприємством «Київське
міське бюро технічної інвентаризації»
(п. 1.3 договору іпотеки).

Оскільки ОСОБА_5 отримав у позику 321600,00
грн. і вартість предмету іпотеки
складає погоджені іпотекодавцем та
іпотекодержателем 325000,00 грн.; ОСОБА_5 не
надав належних та допустимих доказів
того, що вартість квартири НОМЕР_1 у
кілька разів перевищує вказані у
договорі іпотеки 325000,00 грн., суд
відхиляє його доводи про те, що
вартість квартири НОМЕР_1 у кілька
разів перевищує розмір позики, як
підставу для визнання договору іпотеки
від 14.04.2012 р. недійсним. Також при цьому
суд бере до уваги пояснення ОСОБА_4,
ОСОБА_5 і ОСОБА_6 відповідно до яких на
час укладення зазначених трьох
правочинів квартира НОМЕР_1 перебувала
у нежилому стані та потребувала
проведення значних ремонтних робіт з
метою подальшого у ній проживання.

З цих самих підстав суд відхиляє доводи
позивача за зустрічним позовом щодо
неспівмірності суми позики з вартістю
квартири НОМЕР_1, яку передано в іпотеку
з метою забезпечення виконання
зобов'язань за договором позики, як
одну з підстав визнання договору
позики від 14.03.2012 р. недійсним.

Пунктом 4.1 договору іпотеки
передбачено право іпотекодержателя на
задоволення своїх вимог у випадку
невиконання іпотекодавцем договору
позики від 14.03.2012 р. за рахунок предмета
іпотеки - квартири НОМЕР_1, а також
можливість вирішити питання про
звернення стягнення на предмет іпотеки
шляхом позасудового врегулювання на
підставі договору про задоволення
вимог іпотекодержателя між
іпотекодавцем і іпотекодержателем.
Пункт 4.3 договору іпотеки містить
застереження щодо способів звернення
іпотекодержателем стягнення на
предмет іпотеки на власний розсуд,
зокрема, у порядку ст.ст. 36, 37, 38 Закону
України «Про іпотеку».

Судом встановлено, що між ОСОБА_4 і
ОСОБА_5 14.03.2012 р. укладено договір про
задоволення вимог іпотекодержателя (т.
1, а.с. 9-11) відповідно до пункту 1.1 якого
іпотекодавець (ОСОБА_5) зобов'язується
передати, а іпотекодержатель (ОСОБА_4)
зобов'язується прийняти у власність за
вартістю і на умовах, визначених цим
договором, належне іпотекодавцю на
праві власності нерухоме майно, а саме
квартиру під АДРЕСА_1, яка є його
власністю. Квартира передана в іпотеку
в забезпечення виконання зобов'язання
за договором позики, укладеного між
сторонами 14.03.2012 р. стосовно повернення
позики 321600,00 грн. в строк не пізніше
14.05.2012 р., сплати штрафних санкцій,
неустойки, відшкодувань та інших
платежів, передбачених договором
позики.

Пунктом 1.3 договору про задоволення
вимог іпотекодержателя ОСОБА_5
ствердив, що не перебуває у шлюбі та у
фактичних шлюбних відносинах, квартира
є його особистою приватною власністю.
Відповідно до п. 1.5 договору сторони
підтверджують, зокрема, що укладення
договору відповідає їх інтересам,
волевиявлення є вільним і
усвідомленим, умови договору зрозумілі
і відповідають дійсній домовленості
сторін, іпотекодавець (ОСОБА_5) заявляє,
що не укладає цей договір під впливом
помилки, обману, насильства, договір
укладає на умовах, які вважає вигідними
для себе.

З огляду на зазначені положення
договору про задоволення вимог
іпотекодержателя від 14.03.2012 р., загальні
засади цивільного законодавства,
зокрема, свобода договору, особа
здійснює свої цивільні права вільно, на
власний розсуд, що передбачено п. 3 ч. 1
ст. 3 і ч. 1 ст. 12 Цивільного кодексу
України, суд відхиляє доводи ОСОБА_5
щодо не розуміння останнім змісту
договору про задоволення вимог
іпотекодержателя від 14.03.2012 р.,
невідповідності договору вимогам
добросовісності, розумності та
справедливості, не відповідності
передбаченого способу набуття
іпотекодержателем права власності на
предмет іпотеки.

У судовому засіданні ОСОБА_4 пояснила,
що під час укладення з нею усіх трьох
правочинів ОСОБА_5 чітко та однозначно
висловлювався щодо повного розуміння
ним умов правочинів, спілкувався
російською мовою, читав українською
мовою проекти відповідних договорів,
надав нотаріусу усі документи,
необхідні для укладення договору
іпотеки і договору про задоволення
вимог іпотекодержателя, ствердно
відповідав на запитання нотаріуса щодо
розуміння умов договорів, користувався
допомогою свого знайомого, якого
представляв як свого юриста,
власноручно підписував договори і
заяви, писав у них своє прізвище
українською мовою.

Опитана у якості свідка приватний
нотаріус Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_8 показала,
що 14.03.2012 р. ОСОБА_4 і ОСОБА_5 звернулися
до неї з метою посвідчення договору
іпотеки і договору про задоволення
вимог іпотекодержателя. При цьому
зазначені особи надали договір позики
від 14.03.2012 р. на суму 321600,00 грн., ОСОБА_5
надав усі необхідні документи щодо
квартири АДРЕСА_1, яку він бажав
передати в іпотеку ОСОБА_4 з метою
забезпечення виконання свого
зобов'язання щодо повернення їй позики
у сумі 321600,00 грн. Свідок пересвідчилася
в особах ОСОБА_4 і ОСОБА_5 та пояснила їм
зміст та наслідки договорів, за
укладенням яких вони звернулися до
свідка (нотаріуса ОСОБА_8). При цьому
ОСОБА_5 спілкувався з ОСОБА_4 і
нотаріусом російською мовою, читав
проекти договорів українською мовою,
висловлював розуміння щодо усіх умов
договорів та негативних для нього
наслідків у разі несвоєчасного
повернення позики, а також був згоден з
ними. ОСОБА_5 інколи радився з
чоловіком, якого сам запросив з метою
роз'яснення положень окремих норм
законів України, на які вказано у
договорі іпотеки і договорі про
задоволення вимог іпотекодержателя.
ОСОБА_5 у зрозумілій і чіткій формі
пояснив, що квартира НОМЕР_1 є його
особистою власністю та надав нотаріусу
відповідний договір купівлі-продажу,
повідомив що не перебуває у шлюбі.

ОСОБА_5, ОСОБА_6 пояснили, що ОСОБА_5
більш як 10 років проживає в Україні, є
власником і керівником на території
України компанії ТОВ «Ірук» та має
тимчасову посвідку на постійне
проживання в Україні видану
безстроково.

Як вбачається з тимчасових посвідок на
постійне проживання (т. 1, а.с. 73, т. 2, а.с.
166) ОСОБА_5 проживає в Україні з 2002 р., а з
12.09.2008 р. зареєстрований у квартирі
НОМЕР_1. На час укладення договору
купівлі-продажу квартири НОМЕР_1 від
21.08.2008 р. (т. 2, а.с. 159) ОСОБА_5 був
зареєстрований у буд. АДРЕСА_2.
Відповідно до витягу з Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців (т. 2 а.с. 21, 22)
ОСОБА_5 04.08.2003 р. сформував статутний
капітал ТОВ «Ірук» (місцезнаходження м.
Київ, вул. Драйзера, 6), яке було
зареєстровано як юридична особа 05.08.2002
р. Письмовою заявою від 14.03.2012 р.,
адресованою приватному нотаріусу
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_8 (т. 2, а.с. 165) та складеною
українською мовою, ОСОБА_5 ствердив той
факт, що володіє, читає та розуміє
українську мову, квартира НОМЕР_1 є його
особистою власністю, на момент набуття
права власності на квартиру по
теперішній час в зареєстрованому шлюбі
та у фактичних сімейних відносинах не
перебував і не перебуває, особи, які
могли поставити питання про визнання
права власності на грошові кошти (або
їх частину) та на квартиру (її частину),
в тому числі і відповідно до статей 65, 74
та 97 Сімейного кодексу України,
відсутні. Також поставивши підпис на
заяві ОСОБА_4 до зазначеного нотаріуса
(т. 2, а.с. 164), яку складено українською
мовою, ОСОБА_5 ствердив доведення до
його відома змісту цієї заяви (яка
викладена українською мовою). У
судовому засіданні 01.03.2012 р.
представник ОСОБА_5 звертався до
останнього російською мовою (т. 1, а.с.
199).

У судовому засіданні Апеляційного суду
м. Києва від 12.02.2013 року під час розгляду
апеляційної скарги ОСОБА_17 в інтересах
ОСОБА_4 на ухвалу Печерського районного
суду м. Києва від 26.12.2012 року ОСОБА_5 був
присутній без перекладача та на
запитання головуючого, чи потребує він
перекладача, відповів, що не потребує.
При цьому, головуючою було встановлено
особу ОСОБА_5, він російською мовою
відповів, що на території України
працює, повідомив адресу свого
проживання (аудиозапис судового
засідання Апеляційного суду 12:41:21 12.02.2013
(контрольне провадження а.с. 82), а після
виступу у судового дебатах свого
представника, на запитання головуючої
«…ОСОБА_5, Ви такої же думки», відповів
«Да» (аудиозапис с/з Апеляційного суду
м. Києва 13:05:12, 12.02.2013 (контрольне
провадження а.с. 81, 82).

Натомість протягом усього часу
розгляду справи Печерським районним
судом м. Києва демонстрував повне
нерозуміння як української так і
російської мови та користувався при
цьому послугами перекладача. На
неодноразові запитання головуючого
щодо розуміння російської мови,
відповідав, що розуміє російську мову
лише на побутовому рівні та не може
брати участь в судовому засіданні без
послуг перекладача.

Зазначена тривалість проживання
ОСОБА_5 в Україні (з 2002 р.), перебування з
2002 р. на керівній посаді у юридичній
особі-резиденті України, оформлений у
2008 році ОСОБА_5 договір купівлі-продажу
на спірну квартиру українською мовою
без застосування послуг перекладача,
зміст підписаних і адресованих
нотаріусу ОСОБА_8 заяв, зміст договору
позики, договору іпотеки, договору про
задоволення вимог іпотекодержателя у
сукупності з поясненнями ОСОБА_4 і
приватного нотаріуса, яка була
допитана під присягою свідка ОСОБА_8
щодо обставин спілкування і читання
ОСОБА_5 російською і українською мовами
спростовують пояснення і посилання
ОСОБА_5 щодо нерозуміння і незнання ним
російської і української мов, у т.ч. під
час укладення договору позики,
договору іпотеки, договору про
задоволення вимог іпотекодержателя.

Відтак у суду відсутні достатні
підстави для висновку щодо не
володіння і не розуміння ОСОБА_5
української і російської мов як
підстави для визнання недійсними
спірних договору позики, договору
іпотеки і договору про задоволення
вимог іпотекодержателя.

Обґрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_5
також зазначив, що під час
нотаріального посвідчення договору
іпотеки і договору про задоволення
вимог іпотекодержателя приватний
нотаріус не пересвідчився в його особі
на підставі паспортного документа, а
обмежився лише тимчасовою посвідкою на
проживання.

Проте суд відхиляє такий аргумент як
підставу для визнання зазначених
договорів недійсними, оскільки
відповідно до пункту 3 глави 3 Порядку
вчинення нотаріальних дій нотаріусами
України, затвердженого Наказом
Міністерства юстиції України від
22.02.2012, № 296/5 іноземний громадянин,
особа без громадянства чи особа, яка
має статус біженця, які звертаються за
учиненням нотаріальних дій,
установлюються нотаріусом на підставі
документів, передбачених
законодавством України.

При цьому, відповідно до пункту 17
частини першої статті 1 Закону України
«Про правовий статус іноземців та осіб
без громадянства» посвідка на постійне
проживання це документ, що посвідчує
особу іноземця або особу без
громадянства та підтверджує право на
постійне проживання в Україні.

Отже, приватний нотаріус у
відповідності до положень ст. 1 Закону
України «Про правовий статус іноземців
та осіб без громадянства» та п. 3 глави 3
Порядку вчинення нотаріальних дій
нотаріусами України, затвердженого
Наказом Міністерства юстиції України
від 22.02.2012, № 296/5 пересвідчилася в особі
гр. ОСОБА_5 на підставі посвідки на
постійне проживання.

ОСОБА_5 не надав пояснень і доказів щодо
кількаразових спроб повернути позику
ОСОБА_4. Також не пояснив з яких підстав
зазначив у позові що невідомі йому
особи відмовлялися прийняти від нього
суму боргу для передачі ОСОБА_4 і чому
він вважав що такі особи є
представниками, уповноваженими тощо
ОСОБА_4.

Щодо позову третьої особи за первісним
позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5, ОСОБА_4,
ОСОБА_7, третя особа приватний нотаріус
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_8 про визнання недійсними
договору позики, договору іпотеки,
договору про задоволення вимог
іпотекодержателя, договору
купівлі-продажу квартири НОМЕР_1 від
27.12.2012 р. і витребування квартири НОМЕР_1
із незаконного володіння ОСОБА_7 на
користь ОСОБА_6 слід зазначити таке.

Між ОСОБА_6 і ОСОБА_5 відповідно до
законодавства Ісламської Республіки
Іран 29.02.1990 р. укладено шлюб (т. 1, а.с. 34,
59-61, 144-147). ОСОБА_6 і ОСОБА_5 пояснили, що
ОСОБА_6 є постійною дружиною ОСОБА_5,
тимчасових дружин ОСОБА_5 не має.

ОСОБА_5 пояснив, що взяв у позику у
ОСОБА_4 321600,00 грн. Він не мав наміру та
мети використовувати позичені кошти в
інтересах сім'ї з ОСОБА_6.

Зазначене узгоджується з положеннями:
п. 1 договору позики, відповідно до
якого позика отримана саме
позичальником, яким є ОСОБА_5; п. 8
договору позики, зокрема, що при
укладенні договору відсутній будь-який
обман чи інше приховування фактів, які
б мали істотне значення та були свідомо
приховані; п. 14 договору позики яким
ОСОБА_5 стверджував що він не перебуває
у зареєстрованому шлюбі та у фактичних
сімейних відносинах, квартира є його
особистою приватною власністю; а також
письмовою заявою ОСОБА_5 від 14.03.2012 р.,
адресованою приватному нотаріусу
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_8 (т. 2, а.с. 165), якою ОСОБА_5
ствердив, зокрема, що квартира НОМЕР_1 є
його особистою власністю, на момент
набуття права власності на квартиру по
теперішній час в зареєстрованому шлюбі
та у фактичних сімейних відносинах не
перебував і не перебуває, особи, які
могли поставити питання про визнання
права власності на грошові кошти (або
їх частину) та на квартиру (її частину),
в тому числі і відповідно до статей 65, 74
та 97 Сімейного кодексу України,
відсутні.

Тобто, укладаючи договір позики та
погоджуючись із зазначеними умовами
договору позики, ОСОБА_5 вчинив дії, що
свідчать про намір особисто і не в
інтересах сім'ї з ОСОБА_6
використовувати позичені у ОСОБА_4
кошти.

ОСОБА_6 пояснила, що знала про отримання
своїм чоловіком коштів у позику, проте
не заперечувала проти таких його дій.

Зазначені обставини спростовують
доводи ОСОБА_6 щодо існування такої
підстави визнання договору позики
недійсним як укладення його без згоди
іншого з подружжя, оскільки договір
позики ОСОБА_5 укладав в особистих
інтересах, відтак позичені кошти не
стали спільною сумісною власністю
подружжя.

Відповідно до ст. 59 Сімейного кодексу
України той із подружжя, хто є
власником майна, визначає режим
володіння та користування ним з
урахуванням інтересів сім'ї,
насамперед дітей. При розпорядженні
своїм майном дружина, чоловік
зобов'язані враховувати інтереси
дитини, інших членів сім'ї, які
відповідно до закону мають право
користуватися ним.

Як встановлено і зазначено вище,
квартира НОМЕР_1 набута ОСОБА_5 в
особисту власність за договором
купівлі-продажу від 21.08.2008 р. На дату
укладення усіх трьох правочинів
квартира перебувала у нежитловому
стані, у ній ніхто не проживав.
Відповідно до довідки КП «Печерська
брама» від 14.03.2012 р. № 635 (т. 1, а.с. 149) у
квартирі НОМЕР_1 ніхто не проживав,
зареєстрованим у квартирі є лише
ОСОБА_5. ОСОБА_5 і ОСОБА_6 пояснили, що не
проживали і не проживають разом зі
своїми дітьми у квартирі НОМЕР_1.

Відтак дружина та діти ОСОБА_5
забезпечені іншим житлом, квартира
НОМЕР_1 є особистою приватною власністю
ОСОБА_5, а тому на квартиру НОМЕР_1 не
поширюється режим спільної сумісної
власності подружжя і згода іншого з
подружжя на вчинення будь-яких
правочинів щодо квартири не
потребується, зокрема укладення
договору іпотеки, договору про
забезпечення вимог іпотекодержателя.

ОСОБА_6 і ОСОБА_5 є громадянами
Ісламської Республіки Іран (т. 1, а.с. 59-61,
73-76), 29.02.1990 р. між ними укладено шлюб
відповідно до законодавства
Ісламської Республіки Іран (т. 1, а.с. 34,
59-61, 144-147). ОСОБА_5 має посвідку на
постійне проживання в Україні та
проживає в Україні з 2002 року (т. 1, а.с. 73).
ОСОБА_6 пояснила, що не має в Україні
права на постійне проживання, в Україні
перебуває тимчасово на підставі
відповідної візи, яка видається на
запрошення її чоловіка - ОСОБА_5.

Отже ОСОБА_6 і ОСОБА_5 є іноземцями і на
них поширюється дія Закону України
«Про міжнародне приватне право» (далі -
Закон) як на осіб, які у розумінні п. 2 ч. 1
ст. 1 зазначеного Закону є іноземними
елементами. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 2
Закону цей Закон застосовується до
питань визначення застосовуваного
права. Право, що підлягає застосуванню
до приватноправових відносин з
іноземним елементом, визначається
згідно з колізійними нормами та іншими
положеннями колізійного права цього
Закону, інших законів, міжнародних
договорів України (ч. 1 ст. 4 Закону).
Застосування права іноземної держави
охоплює всі його норми, які регулюють
відповідні правовідносини (ч. 1 ст. 6
Закону).

Особистим законом фізичної особи
вважається право держави, громадянином
якої вона є (ч. 1 ст. 16 Закону). Цивільна
дієздатність фізичної особи
визнається її особистим законом (ч. 1 ст.
18 Закону). Отже, особистим законом
ОСОБА_6 і ОСОБА_5 та законом, який
визначає їх цивільну дієздатність, є
закон Ісламської Республіки Іран.

Подружжя може обрати для регулювання
майнових наслідків шлюбу право
особистого закону одного з подружжя
або право держави, у якій один із
подружжя має звичайне місце
перебування, або, стосовно до
нерухомого майна, право держави, у якій
це майно знаходиться (ч. 1 ст. 61 Закону).
За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 5, ст. 62 Закону
вибір права здійснюється учасниками
правовідносин самостійно, має бути
здійснений у письмовій формі або явно
випливати з умов шлюбного договору.
Угода сторін про вибір права, що
укладена в Україні, має бути
нотаріально посвідчена.

У судовому засіданні ОСОБА_6 пояснила,
що ні самостійно, ні спільно з ОСОБА_5 не
здійснювала вибір права щодо
регулювання майнових наслідків їх
шлюбу, у т.ч. в Україні. Сторони не
надали судові докази укладення між
ними шлюбного договору, існування
заяви або угоди про вибір права для
правових наслідків шлюбу.

Відтак суд робить висновок про не
здійснення ними відповідного вибору
права.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 Закону у разі
відсутності вибору права подружжям
майнові наслідки шлюбу визначаються
правом, яке застосовується до правових
наслідків шлюбу.

Правові наслідки шлюбу визначаються
спільним особистим законом подружжя, а
за його відсутності - правом держави, у
якій подружжя мало останнє спільне
місце проживання, за умови, що хоча б
один з подружжя все ще має місце
проживання у цій державі (ч. 1 ст. 60
Закону).

Отже, з урахуванням того, що ОСОБА_6 і
ОСОБА_5 є подружжям, є громадянами
Ісламської Республіки Іран, мали
останнє спільне місце проживання в
Ірані, ОСОБА_6 має постійне місце
проживання в Ірані, суд робить висновок
про необхідність застосування до
майнових наслідків шлюбу ОСОБА_6 і
ОСОБА_5 права особистого закону
подружжя, яким є право Ісламської
Республіки Іран. При цьому суд зважає,
що положення ч. 1 ст. 39 Закону відповідно
до яких право власності на нерухоме
майно визначаються правом держави, у
якій це майно знаходиться, якщо інше не
передбачено законом, не підлягають
застосуванню до відносин подружжя
ОСОБА_6 і ОСОБА_5, оскільки законом
передбачено інше (ст.ст. 61, 62 Закону).

Так, відповідно до листа Міністерства
закордонних справ України «щодо
окремих аспектів законодавства
Ісламської Республіки Іран» (а.с.104, том
ІІІ) принципи придбання майна, у тому
числі особами, які перебувають у шлюбі,
регулюються статтями 338-395 Цивільного
кодексу ІРІ. В іранському
законодавстві відсутнє поняття
спільної сумісної власності подружжя.
Майно, у тому числі нерухоме, належить
повністю. Тому з подружжя, на чиє ім'я
воно зареєстровано.

ОСОБА_4 пояснила, що у зв'язку з
неповерненням ОСОБА_5 їй суми позики
вона звернулася до приватного
нотаріуса ОСОБА_8 з метою набуття права
власності на предмет іпотеки (квартиру
АДРЕСА_1) відповідно до укладеного між
ОСОБА_4 і ОСОБА_5 договору про
задоволення вимог іпотекодержателя
від 14.03.2012 р. Для цього вона надала
нотаріусу відповідну заяву.

Пунктом 1.1 договору про задоволення
вимог іпотекодержателя від 14.03.2012 р. (т.
1, а.с. 9-11) передбачено, що іпотекодавець
(ОСОБА_5) зобов'язується передати, а
іпотекодержатель (ОСОБА_4)
зобов'язується прийняти у власність за
вартістю і на умовах, визначених цим
договором, належне іпотекодавцю на
праві власності нерухоме майно, а саме
квартиру під АДРЕСА_1, яка є його
власністю. Квартира передана в іпотеку
в забезпечення виконання зобов'язання
за договором позики, укладеного між
сторонами 14.03.2012 р. стосовно повернення
позики 321600,00 грн. в строк не пізніше
14.05.2012 р., сплати штрафних санкцій,
неустойки, відшкодувань та інших
платежів, передбачених договором
позики.

Пунктом 4.1 договору встановлено, що
право власності виникає у
іпотекодержателя після виникнення
відкладальної обставини, визначеної п.
6.2 цього договору. Відповідно до п. 6.2
договору права і обов'язки сторін
виникають з моменту виникнення у
іпотекодержателя права на звернення
стягнення на предмет іпотеки в порядку
позасудового врегулювання, тобто на 31
день після документального
підтвердженого надіслання на адресу
іпотекодавця та позичальника
письмової вимоги про усунення
порушення основного зобов'язання та
попередження про звернення стягнення
на предмет іпотеки у відповідності до
ст. 35 Закону України «Про іпотеку»
(відкладальна обставина).

Відповідно до п. 6.5 договору у зв'язку з
переходом предмету іпотеки у власність
іпотекодержателя зобов'язання за
договором позики вважаються
виконаними в сумі 321600,00 грн., а також
припиняється дія іпотечного договору.
Отже, сторони передбачили, що з
переходом права власності
припиняється дія іпотечного договору.

Згідно витягу про державну реєстрацію
прав від 30.10.2012 р. (т. 2, а.с. 170) за ОСОБА_4
зареєстровано квартиру АДРЕСА_1 на
підставі договору про задоволення
вимог іпотекодержателя від 14.03.2012 р.
Отже ОСОБА_4 зареєструвала за собою
право власності на квартиру НОМЕР_1.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 593 Цивільного
кодексу України право застави, а отже і
дія договору іпотеки квартири НОМЕР_1,
припиняється у разі набуття
заставодержателем права власності на
предмет застави. Згідно ст. 599 ЦК
України зобов'язання припиняється
виконанням, проведеним належним чином.

Ураховуючи зазначене, суд надходить до
висновку про припинення дії договору
іпотеки від 14.03.2012 р, укладеного між
ОСОБА_4 і ОСОБА_5, у зв'язку з його
виконанням.

ОСОБА_4 просить суд захистити її
цивільне право та інтерес у такий
спосіб як припинення правовідношення
за договором іпотеки від 14.03.2012 р. Між
тим, зазначений спосіб захисту
передбачено п. 7 ч. 2 ст. 16 Цивільного
кодексу України, проте право та інтерес
можуть бути захищені судом лише у разі
їх порушення. Обставинами справи
встановлено, що ОСОБА_4 зареєструвала
за собою право власності на спірну
квартиру, тобто договір іпотеки
виконано.

Ураховуючи зазначене підстав для
задоволення первісного позову ОСОБА_4
про припинення правовідношення за
договором іпотеки від 14.03.2012 р. не має.

За договором купівлі-продажу квартири
від 27.12.2012 р. (т. 2, а.с. 127) ОСОБА_4 продала,
а ОСОБА_7 набув у власність квартиру
АДРЕСА_1 за ціною 636400,00 грн. Зазначений
договір зареєстровано у Державному
реєстрі правочинів 27.12.2012 р. (т. 2, а.с. 150).

Оскільки судом не встановлено
достатніх підстав для визнання
недійсними договору іпотеки і договору
про задоволення вимог
іпотекодержателя, суд відмовляє у
задоволенні вимог ОСОБА_5, ОСОБА_6 щодо
визнання недійсним з моменту укладення
договору купівлі-продажу квартири від
27.12.2012 р., укладеного між ОСОБА_4 і ОСОБА_7
щодо квартири АДРЕСА_1 та витребування
із незаконного володіння ОСОБА_7 на
користь ОСОБА_6 квартири АДРЕСА_1.

Керуючись ст.ст. 3, 16, 12, 593, 599 Цивільного
України, ст.ст. 59, 65, 74, 97 Сімейного
кодексу України, ст.ст. 36, 37, 38 Закону
України «Про іпотеку», ст. 1 Закону
України «Про правовий статус іноземців
та осіб без громадянства», ст.ст. 1, 2, 4, 6,
16, 18, 39, 60, 61, 62 Закону України «Про
міжнародне приватне право», ст.ст. 4, 10,
11, 57-60, 72, 88, 209, 212-215 Цивільного
процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_4 до
ОСОБА_5, третя особа ОСОБА_6 про
припинення правовідношення за
договором іпотеки - відмовити.

У задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_7, треті особи:
ОСОБА_8 приватний нотаріус Київського
міського нотаріального округу, ОСОБА_9
приватний нотаріус Київського
міського нотаріального округу про
визнання недійсними договори -
відмовити.

У задоволенні позову третьої особи
ОСОБА_6 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_7, треті
особи ОСОБА_8 приватний нотаріус
Київського міського нотаріального
округу, ОСОБА_9 приватний нотаріус
Київського міського нотаріального
округу про визнання недійсними
договори - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано у строк,
встановлений ст. 294 ЦПК України. У разі
подання апеляційної скарги рішення,
якщо його не скасовано, набирає
законної сили після розгляду справи
апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається до Апеляційного суду м. Києва
через Печерський районний суд м. Києва
протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні в судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Суддя
О.В. Ісаєвська