У х в а л а

10 лютого 2014 року
м. КиївКолегія суддів судової
палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Горелкіної Н. А.,

суддів: Журавель В. І.,
Коротуна В. М.,

Ізмайлової Т. Л.,
Остапчука Д. О.,

розглянувши заяву ОСОБА_3 про перегляд
ухвали Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 21 жовтня 2013 року
у справі за позовом ОСОБА_3 до
Національного науково-дослідного
реставраційного центру України про
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу у зв'язку з
затримкою виконання рішення,

в с т а н о в и л а:

У березні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з указаним позовом, у якому
просила зобов'язати Національний
науково-дослідний реставраційний
центр України нарахувати та виплатити
їй заробітну плату за час вимушеного
прогулу у зв'язку із затримкою
виконання рішення суду про поновлення
її на роботі у розмірі 35 345 грн 80 коп. та
по день поновлення на роботі.

Рішенням Приморського районного
суду м. Одеси від 04 липня 2013 року позов
задоволено. Зобов'язано Національний
науково-дослідний реставраційний
центр України нарахувати та виплатити
ОСОБА_3 заробітну плату за час
вимушеного прогулу у зв'язку з
затримкою виконання рішення про
поновлення на роботі у розмірі 35 345 грн
80 коп. Вирішено питання судових витрат.

Рішенням апеляційного суду
Одеської області від 25 вересня 2013 року
рішення Приморського районного суду м.
Одеси від 04 липня 2013 року скасовано та
ухвалено нове рішення, яким у
задоволені позову відмовлено.

Ухвалою судді Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 21 жовтня 2013 року у відкритті
касаційного провадження у даній справі
за касаційною скаргою
ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду
Одеської області від 25
вересня 2013 року відмовлено на підставі
п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України.

17 січня 2014 року до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ надійшла заява ОСОБА_3 про
перегляд ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 21 жовтня 2013 року з підстав
неоднакового застосування судом
касаційної інстанції одних і тих самих
норм матеріального права, а саме - ст.
ст. 235, 236 КЗпП України, що потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах.

Відповідно до статті 355 ЦПК України
заява про перегляд судових рішень у
цивільних справах може бути подана
виключно з підстав: неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права, що потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах;
встановлення міжнародною судовою
установою, юрисдикція якої визнана
Україною, порушення Україною
міжнародних зобов'язань при вирішенні
справи судом.

Під судовими рішеннями у подібних
правовідносинах слід розуміти такі, де
тотожними є предмет спору, підстави
позову, зміст позовних вимог та
встановлені судом фактичні обставини,
а також має місце однакове
матеріально-правове регулювання
спірних правовідносин. Зміст
правовідносин із метою з'ясування їх
подібності в різних судових рішеннях
суду (судів) касаційної інстанції
визначається обставинами кожної
конкретної справи.

Як приклад неоднакового
застосування судом касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права, заявник наводить
ухвали Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 18 липня 2012 року
у справі № 6-18750св12, від 23 липня 2012 року у
справі № 6-16852св12, від 25 липня 2012 року у
справі № 6-18056св12, від 26 грудня 2012 року у
справі № 6-32361св12, від 26 червня 2013 року у
справі № 6-8313св13, від 10
липня 2013 року у справі № 6-20370св13.

Зі змісту судового рішення, яке
просить переглянути заявник, та
судових рішень, на які він посилається
як приклад неоднакового застосування
судом касаційної інстанції одних і тих
самих норм матеріального права,
вбачається, що вони ухвалені у спорах
щодо стягнення середнього заробітку за
час вимушеного прогулу у зв'язку з
затримкою виконання рішення про
поновлення працівника на роботі.

Постановляючи ухвалу 18 липня 2012 року
у справі № 6-18750св12, Вищий
спеціалізований суд України з розгляду
цивільних і кримінальних справ
погодився з позицією суду апеляційної
інстанції про те, що затримка виконання
рішення суду про поновлення позивача
на роботі сталася з вини відповідача,
оскільки для виконання такого рішення
від позивача не вимагається вчинення
додаткових дій, зокрема, щодо подання
документів. Тому на підставі ст. 235 КЗпП
України відповідач зобов'язаний
виплатити позивачу середній заробіток
за час затримки виконання рішення про
поновлення на роботі.

Постановляючи ухвалу 23 липня 2012
року у справі № 6-16852св12, Вищий
спеціалізований суд України з розгляду
цивільних і кримінальних справ
погодився з позицією суду апеляційної
інстанції про те, що відповідно до ч. 5
ст. 235, 236 КЗпП України позивач має право
на отримання від відповідача оплати
вимушеного прогулу, який вчинено з вини
останнього.

Постановляючи ухвалу 25 липня 2012
року у справі № 6-18056св12 та залишаючи в
силі рішення суду першої інстанції,
Вищий спеціалізований суд України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ погодився з позицією суду першої
інстанції про те, що відповідач
затримує виконання рішення суду про
поновлення на роботі, за що державним
виконавцем на посадових осіб
відповідача накладено штраф та
направлено подання до прокуратури про
притягнення за такі дії до
кримінальної відповідальності, відтак
відповідно до ст. 236 КЗпП України на
користь позивача підлягає стягненню
середній заробіток за час затримки
виконання рішення про поновлення на
роботі.

Постановляючи ухвалу 26 грудня 2012
року у справі № 6-32361св12, Вищий
спеціалізований суд України з розгляду
цивільних і кримінальних справ
погодився з позицією судів першої та
апеляційної інстанцій про часткове
задоволення позову про стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу по день фактичного поновлення
на роботі, виходячи з того, що рішення
суду про поновлення працівника на
роботі набрало законної сили і на час
звернення до суду вказане рішення не
виконано. При цьому, положення ст. 236
КЗпП України не передбачають при
нарахуванні середнього заробітку за
час невиконання рішення про поновлення
на роботі врахування вини будь-якої
особи за його невиконання.

Постановляючи ухвалу 26 червня 2013
року у справі № 6-8313св13 та залишаючи в
силі рішення суду першої інстанції,
Вищий спеціалізований суд України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ погодився з позицією суду першої
інстанції про те, що негайне виконання
рішення суду означає обов'язок, а не
право власника не пізніше наступного
дня після проголошення судового
рішення видати наказ про поновлення на
роботі. Оскільки негайне виконання
рішення суду про поновлення на роботі
не відбулося, то позивач має право на
стягнення середнього заробітку за час
невиконання рішення про поновлення на
роботі. Висновки апеляційного суду про
те, що вини відповідача у затримці
виконання рішення про поновлення
позивача на роботі немає, оскільки
позивач не скористався своїм правом та
не вчинив всіх необхідних дій,
передбачених чинним законодавством
для отримання виконавчого листа та
виконання рішення суду в частині
поновлення на роботі не ґрунтуються на
вимогах чинного законодавства.

Постановляючи ухвалу 10 липня 2013 року
у справі № 6-20370св13 та залишаючи в силі
рішення суду першої інстанції, Вищий
спеціалізований суд України з розгляду
цивільних і кримінальних справ
погодився з позицією суду першої
інстанції про те, що відповідач вчасно
не виконав рішення суду про поновлення
позивача на роботі, чим порушив приписи
ст. 236 КЗпП України, що є підставою для
стягнення з нього середнього заробітку
за час вимушеного прогулу.

У той же час, відмовляючи у
відкритті касаційного провадження
ухвалою від 21 жовтня 2013 року у справі №
6-44378ск13, про перегляд якої подано заяву,
Вищий спеціалізований суд України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ погодився з позицією суду
апеляційної інстанцій про
безпідставність позовних вимог про
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу за невиконання
рішення про поновлення на роботі,
виходячи з відсутності в діях
відповідача вини, оскільки в
матеріалах справи відсутні будь-які
докази того, що відповідач отримав
постанову державного виконавця про
відкриття виконавчого провадження про
виконання рішення про поновлення
позивача на роботі, а також постанову
про поновлення виконавчого
провадження державним виконавцем
після його зупинення на підставі
ухвали Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 13 березня 2013
року у справі № 6-11312ск13.

Враховуючи наведене, відсутні
підстави вважати, що у наведених
справах тотожними є встановлені судами
фактичні обставини, які мають значення
для вирішення спорів, які розглядались,
а, відповідно, що правовідносини, які
виникли між особами, які брали участь у
розгляді вказаних справ, подібні і мало
місце неоднакове застосування судами
касаційної інстанції одних і тих самих
норм матеріального права в порівнянні
зі справою, у якій постановлена ухвала,
яку просить переглянути заявник, що
потягло за собою ухвалення різних за
змістом судових рішень.

З огляду на викладене, колегія
суддів дійшла висновку, що наведені у
заяві ОСОБА_3 доводи не вказують на
неоднакове застосування судом
касаційної інстанції одних і тих самих
норм матеріального права, яке потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах,
тому у допуску справи до провадження
Верховного Суду України слід
відмовити.

Керуючись ст. ст. 355, 356, 360 ЦПК
України, колегія суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного
Суду України справи за позовом ОСОБА_3
до Національного науково-дослідного
реставраційного центру України про
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу у зв'язку з
затримкою виконання рішення, за заявою
ОСОБА_3 про перегляд ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 21 жовтня 2013 року
відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Н. А. Горелкіна

Судді
В. І. Журавель

Т. Л. Ізмайлова

В. М. Коротун

Д. О. Остапчук