Справа № 101/5866/13-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2014 року
м. Алушта

Алуштинський міський суд
Автономної Республіки Крим у складі:
судді Шустової І.П., при секретарі
Безнос А.В.,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні цивільну справу за
позовом Публічного акціонерного
товариства «ЕРДЕ Банк» в особі
Уповноваженої особи - Фонду
гарантування вкладів фізичних осіб на
ліквідацію Публічного акціонерного
товариства «ЕРДЕ Банк» до ОСОБА_2 про
звернення стягнення на предмет
іпотеки, шляхом визнання права
власності,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з
зазначеним позовом, в якому просить
звернути стягнення на предмет іпотеки -
квартиру АДРЕСА_1, шляхом визнання за
ПАТ «ЕРДЕ Банк» права власності на
вказану квартиру в рахунок погашення
заборгованості за кредитним договором
№ К-165/11 від 22.07.2011 року.

Вимоги мотивовані тим, що 22
липня 2011 року між позивачем та
відповідачем було укладено кредитний
договір № К-165/11, додаткова угода № 1 від
22.08.2011 року та додаткова угода № 2 від
20.07.2012 року.

Відповідно до умов кредитного
договору відповідач отримав кредитні
кошти в розмірі 28 200 доларів США та
зобов'язався повернути кредит до 19
січня 2013 року, включно, сплатити
проценти за користування кредитом у
розмірі 17% річних, інші платежі та
виконати належним чином інші
зобов'язання, передбачені умовами
кредитного договору.

З метою забезпечення належного
виконання зобов'язань відповідача за
кредитним договором 22.07.2011 року було
укладено іпотечний договір,
посвідчений приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_3 за реєстровим номером №
2631. За цим договором відповідач
передав, а позивач прийняв в іпотеку на
умовах визначених іпотечним договором
нерухоме майно: двокімнатну квартиру
АДРЕСА_1, та належить відповідачу на
праві приватної власності.

Відповідач належним чином умови
кредитного договору не виконує, у
зв'язку з чим виникла заборгованість
станом на 04.11.2013 року загальна
прострочена заборгованість становить
31 835, 45 доларів США, що в національній
валюті України становить 254 460, 75 грн.

Представник позивача в судовому
засіданні позовні вимоги підтримав,
просив їх задовольнити.

Представник відповідача у судовому
засіданні проти позову заперечував,
надав суду письмові заперечення (а.с.
56-59) та просить суд відмовити у
задоволенні позову, оскільки вважає, що
позовні вимоги є необґрунтованими.

Розглянувши подані сторонами
документи, вислухавши пояснення
представників сторін всебічно і повно
з'ясувавши матеріали справи і всі
фактичні обставини, на яких
ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно
оцінивши докази, які мають юридичне
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, суд приходить
до висновку, що в задоволенні позову
слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно зі ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
в межах заявлених вимог та на підставі
доданих доказів.

Обов'язок доказування відповідно зі
ст.10 ЦПК України покладений на стороні
у справі, а суд тільки сприяє
всебічному та повному з'ясуванні
обставин справи шляхом роз'яснення
прав та обов'язків та сприяє в їхньому
здійсненні. Крім того, відповідно зі ст.
60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається, як на підставу своїх вимог
і заперечень.

Відповідно до ст.212 ЦПК України, суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому їх дослідженні.

На підставі наведених доказів судом
встановлено, що 22 липня 2011 року між
позивачем та відповідачем було
укладено кредитний договір № К-165/11
(а.с. 13-18, 19), додаткова угода № 1 від
22.08.2011 року (а.с. 20) та додаткова угода № 2
від 20.07.2012 року (а.с.21).

Відповідно до умов кредитного
договору відповідач отримав кредитні
кошти в розмірі 28 200 доларів США та
зобов'язався повернути кредит до 19
січня 2013 року, включно, сплатити
проценти за користування кредитом у
розмірі 17% річних, та інші платежі та
виконати належним чином інші
зобов'язання передбачені умовами
кредитного договору.

У цей же день, а саме, 22 липня 2011 року ПАТ
«ЕРДЕ Банк» та ОСОБА_2 уклали іпотечний
договір, відповідно до якого останній
передав ПАТ «ЕРДЕ Банк» в іпотеку
квартиру АДРЕСА_1 (а.с.29-34).

У порушення умов договору відповідач
свої зобов'язання належним чином не
виконав, внаслідок чого станом на 04.11.2013
року виникла заборгованість перед
банком у сумі 31 835, 45 доларів США, що в
національній валюті України становить
254 460, 75 грн., у тому числі:

- 28200,00 доларів США - основана сума
кредиту;

- 3635,45 доларів США - несплачені проценти.

Позивач обрав засіб захисту свого
цивільного права, згідно з яким
погашення заборгованості по
кредитному договору повинно відбутися
шляхом визнання права власності на
нерухоме майно, на яке за договором
іпотеки може бути звернуто стягнення у
разі невиконання боржником основного
зобов'язання.

Згідно зі ст. 572 ЦК України в силу
застави, окремим видом якої є іпотека,
кредитор (заставодержатель) має право у
разі невиконання боржником
(заставодавцем) зобов'язання,
забезпеченого заставою, одержати
задоволення за рахунок заставленого
майна переважно перед іншими
кредиторами цього боржника, якщо інше
не встановлено законом (право застави).

Згідно загальним правилам, що
встановлені статтями 590, 591 ЦК України,
звернення стягнення на предмет застави
здійснюється за рішенням суду, шляхом
його продажу з публічних торгів, якщо
інше не встановлено договором або
законом.

Спеціальним законом, яким врегульовані
правовідносини щодо застави
нерухомого майна є Закон України «Про
іпотеку» № 898-IV від 05.06.2003, згідно ч.1 ст.
37 якого іпотекодержатель може
задовольнити забезпечену іпотекою
вимогу шляхом набуття права власності
на предмет іпотеки.

Узагальнюючи судову практику у справах
про кредитні правовідносини Пленум
ВССУ з розгляду цивільних і
кримінальних справ в пункті 39
Постанови «Про практику застосування
судами законодавства при вирішенні
спорів, що виникають із кредитних
правовідносин» № 5 від 30 березня 2012
року зазначив, що згідно з урахуванням
положень ч. 3 ст. 33, ст. 36, ч. 1 ст. 37 Закону
України «Про іпотеку»
іпотекодержатель може задовольнити
забезпечену іпотекою вимогу шляхом
набуття права власності на предмет
іпотеки. Правовою підставою для
реєстрації права власності на
іпотекодержателя на нерухоме майно,
яке є предметом іпотеки, є договір про
задоволення вимог іпотекодержателя
або відповідне застереження в
іпотечному договорі, яке прирівнюється
до такого договору за своїми правовими
наслідками та передбачає передачу
іпотекодержателю права власності на
предмет іпотеки в рахунок виконання
основного зобов'язання.

У зв'язку з наведеним, суди мають
виходити з того, що з урахуванням цих
норм права не виключається можливість
звернення стягнення на предмет іпотеки
в такий спосіб і набуття
іпотекождержателем права власності на
нього за рішенням суду, оскільки цими
нормами передбачено задоволення вимог
іпотекодержателя шляхом набуття права
власності на предмет іпотеки, яке
ототожнюється зі способом звернення
стягнення, якщо його передбачено
договором. Тому в разі встановлення
такого способу звернення стягнення на
предмет іпотеки в договорі
іпотекодержатель на підставі ч. 2 ст. 16
ЦК України має право вимагати
застосування його судом.

Згідно умов, визначених у п.п. 2.3.2 п. 2.3
Іпотечного договору, загальна заставна
вартість предмету іпотеки становить 478
000 грн..

Відповідно до умов іпотечного договору
позивач має право задовольнити за
рахунок предмета іпотеки свої вимоги
на підставі рішення суду, шляхом
переходу до позивача права власності
на предмет іпотеки в рахунок виконання
зобов'язань ( п.п. 4.1, 6.2, 6.3, 7.1, 7.3
договору).

Відповідно до ч.3 ст. 33 Закону
України «Про іпотеку» передбачено
способи звернення стягнення на предмет
іпотеки: на підставі рішення суду,
виконавчого напису нотаріуса або
згідно з договором про задоволення
вимог іпотекодежателя ( тобто шляхом
позасудового врегулювання). При цьому
правовою підставою для передачі
іпотекодержателю права власності на
предмет іпотеки в рахунок виконання
основного зобов'язання є договір про
задоволення вимог іпотекодежателя або
відповідне застереження в іпотечному
договорі.

Відповідно до ч. 1 ст. 35 Закону України
«Про іпотеку» на іпотекодержателя
покладається обов'язок надіслати
іпотекодавцю письмову вимогу про
усунення порушення встановленої форми.
Надіслання такого повідомлення є
обов'язковою умовою для подальшого
вчинення виконавчого напису на
документах, що ставновлюють
заборгованість для стягнення грошових
сум або витребування від боржника
майна.

Згідно до ч.2 ст. 35 Закону
України « Про іпотеку» положення ч.1
зазначеної статті не є перешкодою для
реалізації права іпотекодежателя
звернутися у будь-який час за захистом
своїх порушених прав до суду у
встановленому порядку.

Отже, дане застереження, яке визнається
договором про задоволення вимог
іпотекодержателя, є правовою підставою
для реєстрації права власності
іпотекодержателя на нерухоме майно, що
є предметом іпотеки.

Однак, додані до матеріалів справи
докази свідчать про те, що визначені
вимоги укладеного іпотечного договору
позивачем належним чином не виконані.
Так, в матеріалах справи містяться
письмові вимоги від 19.02.2013 року (а.с.22-23),
та від 09.07.2013 року (а.с. 24-26) на ім'я
відповідача, в якій в якості
попередження про усунення порушень
договору є посилання на процедуру
звернення стягнення на передане в
іпотеку нерухоме майно та відсутні
відомості щодо звернення до суду із
вимогою про визнання права власності
на заставлене майно.

Крім цього, суду не надано доказів того,
що відповідачем хоч будь-яка
направлена вимога була отримана, а тому
суд дійшов висновку про те, що
звернення до суду у такому разі є
передчасним.

Аналізуючи докази, які є у справі, суд
також звертає увагу на недоліки, які є у
нотаріально посвідченому іпотечному
договорі, а саме, у даті не зазначений
місяць його посвідчення, що ставить під
сумнів взагалі легітимність договору
іпотеки (а.с. 29).

Відповідно до розрахунку позовної
заяви, заборгованість за кредитним
договором № К - 165/11 від 22.07.2011 року
перед позивачем станом на 04.11.2013 року
складає 31 835, 45 доларів США (254 460, 75
гривні).

Відповідно до п.2.3.2 договору іпотеки
від 22.07.2011 року, загальна заставна
вартість предмету іпотеки за
погодженням сторін становить 478 000
гривень.

Вищезазначена вартість предмета
іпотеки була визначена на підставі
експертного висновку незалежного
оцінювача.

Тобто вартість предмета іпотеки
майже вдвічі перевішує заборгованість
Відповідача перед Позивачем, та є
неспівмірною з зобов'язаннями
Відповідача перед Позивачем.

Суд критично ставиться до звіту про
незалежну оцінку вартості квартири,
наданому представником позивача у
судовому засіданні (а.с. 73- 89), за яким
іпотечне майно оцінене у 286 800 грн.,
оскільки вона вдвічі менше той
вартості, про яку сторони домовилися
лише за два роки до проведення
останньої оцінки.

Крім того, матеріали справи
містять звіт про незалежну оцінку
іпотечного майна, наданого
представником відповідача, в якому
вартість майна станом на 10 липня 2013
року становить 484 036, 00 грн..

Відповідно до п. 6. ст. 3 Цивільного
Кодексу загальними засадами
цивільного законодавства є
справедливість, добросовісність та
розумність.

Відповідно до п 41. Постанови
Пленуму Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних та
кримінальних справ від 30.03.2012 № 5: «При
вирішенні спору про звернення
стягнення на предмет іпотеки суд має
дати оцінку співмірності суми
заборгованості за кредитом та вартості
іпотечного майна, якщо допущене
боржником або іпотекодавцем, якщо він є
відмінним від боржника, порушення
основного зобов'язання чи іпотечного
договору не завдає збитків
іпотекодержателю і не змінює обсяг
його прав.

Оскільки вказане положення
закону є оціночним, то суд має належним
чином його мотивувати, співставити
обставини зі змістом цього поняття,
визначитись, чи не суперечить його
застосування загальному змісту та
призначенню права, яким урегульовано
конкретні відносини (зокрема, про право
на першочергове задоволення вимог за
рахунок предмета застави), та врахувати
загальні засади цивільного
законодавства - справедливість,
добросовісність та розумність.

Відповідно до ст.41 Конституції
України: «Ніхто не може бути
протиправно позбавлений права
власності. Право приватної власності є
непорушним.»

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.

Судом також враховується при прийнятті
рішення, що позивачем у даній справі є
Уповноважена особа - Фонд гарантування
вкладів фізичних осіб на ліквідацію
Публічного акціонерного товариства
«ЕРДЕ Банк», задачею якого не є
отримання прибутку, що б безспірно мало
місце при задоволенні даного позову.

Наведені обставини, на погляд суду,
унеможливлюють задоволення вимог
іпотекодержателя щодо визнання права
власності на нерухоме майно, що є
предметом іпотеки.

При цьому суд зауважує, що відмова у
задоволенні даного позову не позбавляє
права кредитора звернення до суду з
позовом про стягнення заборгованості з
боржника за кредитним договором.

Враховуючи вищевикладене, керуючись
ст. ст. 4, 5, 6, 10, 11, 60, 208, 209, 212, 213, 215 ЦПК
України, ст.ст. 11, 16, 321, 509, 526, 527, 572, 590, 591,
610, 611, 629, 638 ЦК України, ст.ст. 33, 36, 37
Закону України «Про іпотеку»,
Постановою ВССУ № 5 від 30 березня 2012
року «Про практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»,
суд -

ВИРІШИВ:

Позов Публічного акціонерного
товариства «ЕРДЕ Банк» в особі
Уповноваженої особи - Фонду
гарантування вкладів фізичних осіб на
ліквідацію Публічного акціонерного
товариства «ЕРДЕ Банк» до ОСОБА_2 про
звернення стягнення на предмет
іпотеки, шляхом визнання права
власності, залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду Автономної Республіки Крим через
Алуштинський міський суд шляхом
подання в десятиденний строк з дня
проголошення рішення апеляційної
скарги в порядку ч. 1 ст. 294 ЦПК України.

Суддя Алуштинського міського суду АР
Крим І.П.Шустова