Справа № 115/40/14-ц
Провадження № 2/115/282/2014
РІШЕННЯ

Іменем України

"31" січня 2014 р.
м. Саки

Сакський міськрайонний суд Автономної
Республіки Крим у складі:

Головуючого судді: О.В.
Копичинського

З секретарем: Є.Ф.
Кузьменко

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовною
заявою ОСОБА_1 до Товариства з
обмеженою відповідальністю «НАБІС»
про стягнення суми боргу за договором
позики, трьох процентів річних від
простроченої суми боргу, пені за
користування позикою та судових витрат
у справі,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до
ТОВ «НАБІС» про стягнення:

-боргу за договором позики у вигляді 100
тон зерна ячменю, вартістю
200.000грн.00коп.;

-2.628грн.80коп., які є 3% річних від
простроченої суми боргу за період з
06.07.2013р. по 13.12.2013р.;

-пені у розмірі 11.392грн.00коп. з
урахуванням подвійної облікової
ставки НБУ за період з 06.07.2013р. по
13.12.2013р.;

-судових витрат у справі.

Позов мотивований тим, що 03.12.2012р. він
передав відповідачу в борг 100 тон зерна
ячменю для зберігання і годування
домашньої худоби, про що було укладено
відповідний договір позики, за умовами
якого відповідач був зобов'язаний
повернути зерно до 05.07.2013р.

Але ці свої зобов'язання відповідач не
виконав, у зв'язку з чим, зобов'язаний
повернути зерно та сплатити зазначені
штрафні санкції, що передбачено
договором позики.

У судовому засідання позивач та його
представник, а.с.12, підтримали позовні
вимоги, які просили задовольнити.

Представники відповідача, а.с.13, проти
позову заперечували з тих підстав, що 100
тон зерна ячменю насправді не були
одержані ТОВ «НАБІС» від позивача, а
договір позики цього зерна від 03.12.2012р.
є фіктивним тому, що був складений
колишнім директором ТОВ «НАБІС» ОСОБА_2
для безпідставного отримання прибутку
позивачем, який є його знайомим і
родичем, а.с.14.

Заслухавши пояснення позивача, його
представника, представників
відповідача, допитавши свідків,
вивчивши і дослідивши матеріали
справи, суд дійшов висновку, що позов не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК України - за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові) речі, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж кількість речей
того ж роду та такої ж якості.

Згідно ст.1047 цього Кодексу - договір
позики укладається у письмовій формі.

У відповідності до ст. 526 ЦК| України -
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору.

На підтвердження своїх позовних вимог
позивач послався на договір позики від
03.12.2012р., в якому зазначено, що позивач
передав у власність відповідачу 100 тон
зерна ячменю, які той зобов'язався
повернути позивачу у строк до 03.12.2013р.,
а.с.4.

Так в п.3.7 і в п.3.8 цього Договору
зазначено, що позикодавець надає
позику протягом двох календарних днів
з моменту підписання цього Договору,
який вважається чинним з моменту
фактичної передачі позики, а.с.4.

На підтвердження своїх доводів про
фактичну передачу відповідачу 100 тон
зерна ячменю позивач посилався на
накладну, а.с.6, і на довіреність, а.с.7.

Досліджуючи ці докази, суд дійшов
наступного.

Так в п.3.7 договору позики зазначено, що
позикодавець надає позику протягом
двох календарних днів з моменту
підписання цього Договору, а.с.4.

Але в накладній, а.с.6, і в довіреності,
а.с.7, зазначено, що завідуюча фуражним
складом ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_1 100
тон зерна ячменю 03.12.2012р., тобто в день
підписання договору позики, а.с.4.

В свою чергу у судовому засіданні
29.01.2014р. позивач стверджував, що 100 тон
зерна ячменю він завіз на склад ТОВ
«НАБІС» трьома партіями в листопаді
2012р.

В п.3.8 договору позики зазначено, що
позика вважається наданою
Позикодавцем Позичальнику з моменту
фактичної передачі, що підтверджує
оформлена належним чином накладна,
а.с.4.

Так в накладній, а.с.6, зазначено, що 100
тон зерна ячменю отримала 03.12.2012р. від
ОСОБА_1 завідуюча фуражним складом
ОСОБА_3

Але бланк цієї довіреності передбачає
право на її підписання головним
бухгалтером ТОВ «НАБІС», а.с.6, замість
якої цю накладну підписала завідуюча
фуражним складом ОСОБА_3, що в судовому
засіданні підтвердили сторони та
свідки ОСОБА_3 і ОСОБА_4, яка на той
період і працювала головним
бухгалтером ТОВ «НАБІС».

Також в довіреності, а.с.7, зазначено, що
завідуюча фуражним складом ОСОБА_3
отримала 03.12.2012р. 100 тон зерна ячменю від
ОСОБА_1

Але в судовому засіданні свідок ОСОБА_3
пояснила, що не пам'ятає позивача, як ту
особу, яка 03.12.2012р. привезла і здала їй
на склад 100 тон зерна ячменю, про
прийняття якого вона і виписала
03.12.2012р. довіреність.

Також свідок ОСОБА_5, який на той період
працював механіком ТОВ «НАБІС»,
пояснив, що в грудні 2012р. позивач не
привозив і не здавав на склад
підприємства зерно ячмінь.

З пояснень представника відповідача,
свідків ОСОБА_3 і ОСОБА_4 та випискою з
журналу, а.с.39, судом встановлено, що
ОСОБА_3 не зареєструвала в журналі
реєстрації довіреностей факт видачі
03.12.2012р. довіреності про прийняття від
ОСОБА_1 100 тон зерна ячменю.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_3
пояснила, що прийняті по накладній
03.12.2012р. від фізичної особи 100 тон зерна
ячменю загружали на склад працівники
ТОВ «НАБІС».

Але з пояснень представника
відповідача, свідка ОСОБА_5 та шляхових
листів, нарядів про виконання робіт,
актів витрат палива, штатного розкладу
товариства, а.с.41-85, судом встановлено,
що протягом грудня 2012 року власний
транспорт ТОВ «НАБІС» зерно в
кількості 100 тон не завозив, працівники
підприємства зерно в зазначеній
кількості не вивантажували.

Зазначені обставини були встановлені і
рішенням Сакського міцськрай1суду АРК.
від 15.08.2012р. у справі №115/3936/13-ц, а.с.19, яке
набрало законної сили, а.с.21, яке суд
приймає до уваги як безспірний доказ
відповідно до вимог ч.3 ст.61 ЦПК України.

В свою чергу позивач зазначив, що 100 тон
зерна ячменю він завіз на склад ТОВ
«НАБІС» своїми силами на орендованому
вантажному транспорті.

Але позивач не надав суду належних і
допустимих тому доказів, чим не виконав
вимоги ст.ст.10,58,59 ЦПК України,
відповідно до якої кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог. Судом таких доказів не
встановлено при розгляді справи.

Крім того, у порушення вимог ч.1 ст.1046 і
ч.1 ст.1049 ЦК України в зазначеному
Договорі позики не зазначені вартість
предмету позики та його родові ознаки і
якість.

Родові ознаки і якість цих 100 тон зерна
ячменю не зазначені і в додатковій
угоді, підписаною сторонами 19.12.2012р.,
а.с.5.

Визначена в цій додатковій угоді
вартість 100 тон зерна ячменю в
200.000грн.00коп. не підтверджена
відповідними документами про ринкову
(комерційну) вартість зерна ячменю і
його оцінку.

На підставі зазначеного вище та вимог
ст.ст.58,59 ЦПК України суд дійшов
висновку, що зазначені вище договори,
а.с.4,5, накладна, а.с.6 і довіреність, а.с.7,
є неналежними і недопустимими доказами
на підтвердження факту передачі
позивачем у власність відповідачу 100
тон зерна ячменю.

За таких обставин, суд визнає не
доведеним факт виконання позивачем п.1.4
і п.3.7 договору позики від 03.12.2012р. про
фактичну передачу у власність
відповідачу 100 тон зерна ячменю, що є
суттєвою умовою відповідно до вимог
ст.ст.526,1046 ЦК України.

У зв'язку з цим суд визнає
безпідставними позовні вимоги про
повернення предмета позики, як то
передбачено ч.1 ст.1049 ЦК України.

*

Приймаючи до уваги зазначене вище, суд
визнає, що у справі відсутні правові
підстави для оспорювання відповідачем
зазначеного договору позики, як то
передбачено ст.1051 ЦК України тому, що:

-згідно ч.1 ст. 215 ЦК України - підставою
недійсності правочину є недодержання
стороною (сторонами) вимог, які
встановлені статтею 203 ЦК, а саме на
момент вчинення правочину. Не може бути
визнаний недійсним правочин, який не
вчинено. Зокрема, не є укладеними
правочини (договори), у яких відсутні
встановлені законодавством умови,
необхідні для їх укладення, а саме:
відсутня згода за всіма істотними
умовами договору; не отримано акцепт
стороною, що направила оферту; не
передано майно, якщо відповідно до
законодавства для вчинення правочину
потрібна його передача тощо;

-судом встановлено, що позивачем не
виконані зазначені вимоги Закону та
умови п.1.4, п.3.7 і п.3.8 договору позики
03.12.2012р. про свій обов'язок фактично
передати відповідачу предмет позики
після підписання договору;

-зазначені обставини були встановлені
і рішенням Сакського міцськрай1суду
АРК. від 15.08.2012р. у справі №115/3936/13-ц,
а.с.19, яке набрало законної сили, а.с.21,
яке суд приймає до уваги як безспірний
доказ відповідно до вимог ч.3 ст.61 ЦПК
України.

*

Також суд визнає безпідставними і
необґрунтованими позовні вимоги про
стягнення пені з урахуванням подвійної
облікової ставки НБУ з наступних
підстав.

Відповідно до вимог ст.1048 ЦК України -
позикодавець має право на одержання
від позичальника процентів від суми
позики, якщо інше не встановлено
договором або законом. Розмір і порядок
одержання процентів встановлюються
договором. Якщо договором не
встановлений розмір процентів, їх
розмір визначається на рівні облікової
ставки Національного банку України.

Договір позики вважається
безпроцентним, якщо позичальникові
передані речі, визначені родовими
ознаками.

Так судом встановлено, що 03.12.2012р.
сторони підписали договір позики 100 тон
зерна ячменю, а.с.4.

В п.2.2 цього Договору зазначено, що він є
безпроцентним.

З цих підстав дані позовні вимоги не
підлягають задоволенню.

*

Крім того, суд визнає безпідставними і
необґрунтованими позовні вимоги про
стягнення 3% річних від простроченої
суми боргу з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.1050 ЦК України - якщо
позичальник своєчасно не повернув суму
позики, він зобов'язаний сплатити
грошову суму відповідно до статті 625
цього Кодексу.

Згідно ч.2 ст.625 цього Кодексу - боржник,
який прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Але судом встановлено, що предметом
договору, підписаного сторонами
03.12.2012р., є речі, а не грошові кошти, а.с.4.

З цих підстав дані позовні вимоги не
підлягають задоволенню.

*

Враховуючи зазначене та вимоги ч.1 ст.88
ЦПК України, суд вважає за необхідне
відмовити і у задоволені позовних
вимог про стягнення судових витрат у
справі, які підтверджені квитанцією,
а.с.1.

*

На підставі ст.ст. 203,215,525,526,625,1046,1048,1050,1051
ЦК України і керуючись ст.ст.
10,11,60,88,209,212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Відмовити ОСОБА_1 в позові до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «НАБІС» про
стягнення суми боргу за договором
позики, трьох процентів річних від
простроченої суми боргу, пені за
користування позикою та судових витрат
у справі.

*

Копії судового рішення направити
позивачу та його представнику.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду АР Крим шляхом подачі до Сакського
міськрайсуду АР Крим апеляційної
скарги у 10-денний строк з дня
проголошення рішення.

Суддя

Копичинський О. В.