Ухвала

іменем україни

05 лютого 2014 рокум.
КиївКолегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Євграфової Є.П.,

суддів: Гвоздика П.О.,
Горелкіної Н.А.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до
ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Рішенням Бережанського районного суду
Тернопільської області від
05 листопада 2012 року, залишеним без
змін ухвалою апеляційного суду
Тернопільської області від 14 листопада
2013 року, позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності: на 1/2
частини будинку по АДРЕСА_1, до якої
входить житловий будинок літ. «А»,
стайня літ. «Б», гараж літ. «В», огорожа
№ 1, 2; на 1/2 частини земельної ділянки
площею 0,059 га, що знаходиться по
АДРЕСА_1.

У поданій касаційній скарзі Українська
іноземна юридична колегія просить
зазначені судові рішення скасувати,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального і процесуального права,
справу передано на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає відхиленню з
огляду на наступне.

Судом установлено, що відповідно до
свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1
сторони з 09 листопада 1968 року
перебувають у зареєстрованому шлюбі,
за час якого ними протягом 1976-1978 років
збудовано житловий будинок з
надвірними будівлями, що знаходиться
по АДРЕСА_1, та приватизовано земельну
ділянку площею 0,059 га, на якій він
розміщений.

Відповідно до свідоцтва про право
власності на нерухоме майно, видане
виконавчим комітетом Бережанської
міської ради 02 серпня 2012 року та витягу
з реєстру прав власності на нерухоме
майно, виданого 02 серпня 2012 року
Бережанським ОК МБТІ, ОСОБА_2 є
власником зазначеного вище будинку.

Із державного акта на право власності
на земельну ділянку від 15 квітня 2004
року серії ТР № 033135 вбачається, що
ОСОБА_2 належить земельна ділянка
площею 0,059 га, яка знаходиться по
АДРЕСА_1.

Згідно зі ст. 60, ч. 1 ст. 69, ч. 1 ст. 70 СК
України майно, набуте подружжям за час
шлюбу, належить дружині та чоловікові
на праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо) самостійного
заробітку (доходу); вважається, що кожна
річ, набута за час шлюбу, крім речей
індивідуального користування, є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя; дружина та чоловік
мають право на поділ майна, що належить
їм на праві спільної сумісної
власності, незалежно від розірвання
шлюбу; у разі поділу майна, що є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, частки майна дружини та
чоловіка є рівними, якщо інше не
визначено домовленістю між ними або
шлюбним договором.

Посилання Української іноземної
юридичної колегії про те, що зазначене
рішення позбавляє їх права стягнути в
повному обсязі борг, визначений
рішенням апеляційного суду
Тернопільської області від 04 вересня
2012 року, де стягувачем є Українська
іноземна юридична колегія, не є
підставою для скасування рішення,
оскільки позивачу та відповідачу
належало на праві спільної сумісної
власності дане майно з часу його
створення та набуття. Оскаржуване
рішення суду тільки констатує цей факт.
Ніякого майна за оскаржуваним рішенням
суду ОСОБА_1 не виділялось та реального
поділу не проводилось. Крім того ОСОБА_2
- боржник Української іноземної
юридичної колегії значився в
правовстановлюючих документах тільки
титульним власником оспорюваного
майна. Питання перебування ОСОБА_2 у
шлюбі, а отже вірогідність наявності
спільного з дружиною майна, Українська
іноземна юридична колегія могла
встановити під час перебування із
ОСОБА_2 в договірних відносинах щодо
оформлення ним спадщини за кордоном.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
під час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Установлено й це вбачається з
матеріалів справи, що зазначені судові
рішення ухвалено з додержанням норм
матеріального та процесуального права;
наведені в касаційній скарзі доводи
висновків судів не спростовують.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія
суддів cудової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Української
іноземної юридичної колегії відхилити.

Рішення Бережанського районного суду
Тернопільської області від
05 листопада 2012 року та ухвалу
Тернопільської області від 14 листопада
2013 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Є.П.
Євграфова

судді:
П.О. Гвоздик

Н.А. Горелкіна