У х в а л а

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 лютого 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого: Макарчука М.А.,

суддів: Леванчука А.О.,
Нагорняка В.А.,Маляренка А.В., Писаної
Т.О., розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом Публічного
акціонерного товариства «Українська
страхова компанія «ГАРАНТ-АВТО» в
особі Центральної філії Публічного
акціонерного товариства «Українська
страхова компанія «ГАРАНТ-АВТО» до
ОСОБА_3 про відшкодування в порядку
регресу шкоди, завданої
дорожньо-транспортною пригодою,

за касаційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення Шепетівського міськрайонного
суду Хмельницької області від 17 червня
2013 року та ухвалу апеляційного суду
Хмельницької області від 30 липня 2013
року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року Центральна філія ПАТ
«Українська страхова компанія
«ГАРАНТ-АВТО» (до 20 квітня 2011 року ВАТ
«Українська страхова компанія
«Дженералі-Гарант») звернулася до суду
з позовом до ОСОБА_3 про
відшкодування в порядку регресу шкоди,
завданої дорожньо-транспортною
пригодою.

В обґрунтування позову зазначало, що 14
квітня 2010 року між ОСОБА_4 та ВАТ
«Українська страхова компанія
«Дженералі-Гарант» було укладено
договір добровільного страхування
автотранспорту оформлений полісом №
19G-0350117, відповідно до якого було
застраховано автомобіль Porsche Cayenne S,
реєстраційний номер НОМЕР_1, від
механічних пошкоджень внаслідок ДТП.
Страхування проводилося згідно з
правилами добровільного страхування
транспортних засобів (КАСКО)
№ 119. Позивач вказував, що 06 квітня 2011
року на 24 км Старообухівської дороги,
водій ОСОБА_3 керуючи автомобілем ГАЗ,
реєстраційний номер НОМЕР_2, здійснив
зіткнення з автомобілем Porsche Cayenne S під
керуванням ОСОБА_5

Постановою Голосіївського районного
суду м. Києва від 14 квітня 2011 року
ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні
правопорушення, передбаченого ст. 124
КУпАП України.

Крім того позивач зазначав, що до
Центральної філії ПАТ «УСК
«ГАРАНТ-АВТО» в порядку регресу
перейшло право на отримання від ОСОБА_3
як володільця автомобіля ГАЗ,
реєстраційний номер НОМЕР_2,
компенсації шкоди, завданої власнику
автомобіля Porsche Cayenne S,
реєстраційний номер НОМЕР_1, звертався
з досудовою претензією до відповідача.
Своїх зобов'язань відповідач не
виконав, а тому просив стягнути з
відповідача на користь ПАТ «УСК
«ГАРАНТ-АВТО» в особі Центральної
філії матеріальну шкоду в сумі 80 813 грн
45 коп. та судовий збір.

Рішенням Шепетівського міськрайонного
суду Хмельницької області від 17 червня
2013 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на
користь ПАТ «УСК «ГАРАНТ-АВТО» 80 813 грн
13 коп.

Вирішено питання про
розподіл судових витрат.

Ухвалою апеляційного суду
Хмельницької області від 30 липня 2013
року, апеляційну скаргу ОСОБА_3
відхилено.

Рішення Шепетівського
міськрайонного суду Хмельницької
області від 17 червня 2013 року залишено
без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3
просить рішення Шепетівського
міськрайонного суду Хмельницької
області від 17 червня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Хмельницької
області від 30 липня 2013 року скасувати,
та передати справу на новий розгляд до
суду першої інстанції, посилаючись на
порушення цими судами норм
процесуального права та неправильне
застосуванням норм матеріального
права.

Касаційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України
шкода, завдана внаслідок взаємодії
кількох джерел підвищеної небезпеки,
відшкодовується на загальних
підставах, а саме: шкода, завдана одній
особі з вини іншої особи,
відшкодовується винною особою.

Згідно зі ст. 1194 цього ж
Кодексу особа, яка застрахувала свою
цивільну відповідальність, у разі
недостатності страхової виплати
(страхового відшкодування) для повного
відшкодування завданої нею шкоди
зобов'язана сплатити потерпілому
різницю між фактичним розміром шкоди
і страховою виплатою (страховим
відшкодуванням).

Відповідно до ст. 993 ЦК України до
страховика, який виплатив страхове
відшкодування за договором майнового
страхування, у межах фактичних витрат
переходить право вимоги, яке
страхувальник або інша особа, що
одержала страхове відшкодування, має
до особи, відповідальної за завдані
збитки.

Судом встановлено і підтверджується
належними та допустимими доказами, що 14
квітня 2010 року між ОСОБА_4 та ВАТ
«Українська страхова компанія
«Дженералі-Гарант» було укладено
договір добровільного страхування
автотранспорту, оформлений полісом №
19G-0350117, відповідно до якого було
застраховано автомобіль Porsche Cayenne S,
реєстраційний номер НОМЕР_1, від
механічних пошкоджень внаслідок ДТП. 06
квітня 2011 року на 24 км Старообухівської
дороги відповідач, керуючи автомобілем
«ГАЗ», реєстраційний номер НОМЕР_2,
порушив правила дорожнього руху і
вчинив дорожньо-транспортну пригоду,
внаслідок якої застрахований
автомобіль отримав механічні
пошкодження, а його власнику було
завдано матеріальну шкоду в розмірі 130
303,45 грн, та яка була відшкодована
позивачем відповідно до умов договору
добровільного страхування
автотранспорту, оформленого полісом
№ 19G-0350117.

Постановою Голосіївського районного
суду м. Києва від 14 квітня 2011 року
ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні
правопорушення, передбаченого ст. 124
КУпАП України.

Судами також встановлено, що 49 490 грн
позивачу відшкодувало ВАТ НАСК
«Оранта» відповідно до договору
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів з відповідачем.

Встановивши такі обставини, суди
прийшли до правильного висновку про
доказаність заявлених позивачем вимог
і обґрунтовано задовольнили заявлені
вимоги.

Доводи касаційної скарги ґрунтуються
на неправильному застосуванні судами
попередніх інстанцій норм
матеріального права.

Колегія суддів звертає увагу, що при
розгляду справи суди попередніх
інстанцій для вирішення справи
помилково послалися на правила ст. 1191
ЦК України замість посилання на ст. 993
цього ж Кодексу, яка підлягала
застосуванню. Разом з тим колегія
вважає, що ця помилка не вплинула на
законність ухвалених рішень і є
формальною, а тому не може бути
підставою для їх скасування.

Інші доводи також не спростовують
судових висновків, оскільки
ґрунтуються на переоцінці доказів, які
позивач подав на підтвердження своїх
вимог та які були досліджені судами з
додержанням норм процесуального права.

Незгода відповідача з розміром
завданої шкоди також не є підставою для
скасування ухвалених рішень, оскільки
ним не надано жодного доказу про інший
розмір завданої у ДТП шкоди. Рецензія
незалежної оцінки визначення вартості
матеріальних збитків, завданих
власнику пошкодженого автомобіля Porsche
Cayenne S, реєстраційний номер НОМЕР_1,
(а. с. 142-144), на яку посилається
відповідач у своїх доводах, не є
належним доказам, оскільки не містить
жодної обставини, що становлять
предмет доказування у справі, зокрема
щодо розміру завданих збитків.

З огляду на викладені обставини
колегія відхиляє касаційну скаргу.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, а
рішення Шепетівського міськрайонного
суду Хмельницької області від 17 червня
2013 року та ухвалу апеляційного суду
Хмельницької області від 30 липня 2013
року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
Макарчук М.А.

Судді:
Леванчук А.О.

Нагорняк В.А.

Маляренко А.В.

Писана Т.О.