Єдиний унікальний номер 725/4155/13-ц
Номер провадження 2/725/864/13
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.02.2014 року
м. Чернівці

Першотравневий районний суд м.
Чернівці у складі:

головуючої судді Федіної А.В.

при секретарі Сорокан М.М.

за участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

та представника відповідача Бурма С.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду м. Чернівці
цивільну справу за позовом ОСОБА_1, в
інтересах якого на підставі
довіреності діє ОСОБА_2, до Публічного
акціонерного товариства «Український
інноваційний банк» в особі
Чернівецької філії про визнання
додаткових угод до неукладеного
кредитного договору недійсними, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 звернувся до
суду з вище вказаним позовом.

Посилався на те, що під час розгляду в
Апеляційному суді Чернівецької
області цивільної справи за позовом
ОСОБА_1 до ПАТ «Укрінбанк» про визнання
додаткових угод недійсними він
дізнався про існування оскаржуваних
додаткових угод до неукладеного
кредитного договору №125 від 13.07.2005 року,
а саме - додаткової угоди №01 від 17.02.2006
року, додаткової угоди № 02 від 12.07.2006
року та додаткової угоди №03 від 15.09.2006
року.

Вказував на те, що підписавши основний
кредитний договір №125 від 13.07.2005 року,
позивач не отримав грошових коштів,
обумовлених в умовах вказаного
договору, а його підпис в заяві про
видачу готівки від 13.07.2005 року,
відповідно до якої він нібито отримав
кредитні кошти, є підроблений, а також
зазначена заява не містить усіх
необхідних реквізитів передбачених
Інструкцією про касові операції в
банках України, затвердженої
постановою Правління НБУ від 14.08.2003
року №337, у зв'язку з чим вважає
зазначений договір неукладеним.

З метою доведення факту, що позивач не
отримував грошей за основним кредитним
договором просив призначити
почеркознавчу експертизу підпису
особи, який міститься в заяві про
видачу готівки від 13.07.2005 року.

Окрім того вказував на те, що не
зважаючи на наявність в кредитному
договорі умови про дострокове
погашення кредиту, відсотків, комісії
та інших зборів у разі наявності
заборгованості, банк в період з 2005 року
по 2011 рік з позовом про стягнення
заборгованості до позивача не
звертався.

Вважає, що виходячи з відсутності
досягнення сторонами згоди щодо усіх
істотних умов договору з приводу
надання та отримання кредиту за
договором №125 від 13.07.2005 року та не
вчинення жодних дій сторонами з
приводу надання та отримання кредиту,
такий договір є неукладеним, що тягне
за собою відсутність будь-яких
зобов'язань встановлених додатковими
умовами до неукладеного договору.

У зв'язку з наведеним, посилаючись на
норми матеріального права, просив
визнати додаткову угоду №01 від 17.02.2006
року, додаткову угоду № 02 від 12.07.2006
року та додаткову угоду №03 від 15.09.2006
року до неукладеного кредитного
договору № 125 від 13.07.2005 року
недійсними.

В судовому засіданні позивач позовні
вимоги підтримав, вказав на те, що він
дійсно підписав договір про надання
споживчого кредиту, але потім,
ознайомившись з його умовами
детальніше, вирішив відмовитись від
даного договору, кредитних коштів за
основним договором він не отримував, а
тому вважав, що між ним та банком
відсутні договірні відносини, вказував
на те, що його підпис у відповідній
заяві про видачу готівки є підробленим,
у зв'язку з чим додаткові угоди,
укладені до основного кредитного
договору підлягають визнанню
недійсними.

Представник позивача в судовому
засіданні підтримав позов, надав
пояснення аналогічні змісту позовної
заяви, вказував на те, що в силу ч. 2 ст.
1046, ст. 1047, ст. 1049 ЦК України кредитний
договір №125 від 13.07.2005 року є
неукладеним, а отже слід визнати
недійсними додаткові угоди до нього,
просив позов задовольнити з підстав
викладених у позовній заяві.

Представник відповідача в судовому
засіданні позов не визнав та пояснив,
що позивач та відповідач уклали між
собою договір про надання споживчого
кредиту №125 від 13.07.2005 року та позивачу
було відомо про наявність між ним та
банком договірних зобов'язань,
оскільки він звертався до банку з
заявою про збільшення кредитного
ліміту за вказаним кредитним
договором, у зв'язку з чим було укладено
додаткову угоду, підписану
представником банку та особисто
позивачем, а також останній відповідно
до умов додаткової угоди отримував
грошові кошти. Просив відмовити в
задоволені позову, а також застосувати
до спірних правовідносин позовну
давність, оскільки позивачу було
відомо про наявність оскаржуваних
додаткових угод з моменту їх
підписання, а тому посилання позивача
на те, що йому стало відомо про їх
наявність лише під час ознайомлення з
матеріалами справи в Апеляційному суді
Чернівецької області в січні 2013 року
не відповідає дійсності.

Суд, заслухавши пояснення позивача,
представників сторін, дослідивши
письмові докази по справі, вважає, що
позов не підлягає задоволенню з
підстав на які посилається
представник позивача, а також позивач
та в задоволенні позову слід відмовити
в повному обсязі, виходячи з наступних
підстав.

Так, відповідно до ст. 4 ЦПК України
здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України.

Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна
давність - це строк, у межах якого
особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

Частиною 1 ст. 257 ЦК України визначено,
що загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг
позовної давності починається від дня,
коли особа довідалася або могла
довідатися про порушення свого права
або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч. 2-4 ст. 267 ЦК України
заява про захист цивільного права або
інтересу має бути прийнята судом до
розгляду незалежно від спливу позовної
давності. Позовна давність
застосовується судом лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення
ним рішення. Сплив позовної давності,
про застосування якої заявлено
стороною у спорі, є підставою для
відмови у позові.

Як вбачається з пояснень представника
відповідача в судовому засіданні та
його письмових заперечень на позов
останній просив застосувати позовну
даність до спірних правовідносин.

Відповідно до п. 11 Постанови Пленуму
Верховного Суду №14 від 18.12.2009 року «Про
судове рішення у цивільній справі»
встановивши, що строк для звернення з
позовом пропущено без поважної
причини, суд у рішенні зазначає про
відмову в позові з цих підстав, якщо
про застосування позовної давності
заявлено стороною у спорі, зробленою
до ухвалення ним рішення, крім
випадків, коли позов не доведено, що є
самостійною підставою для цього.

Враховуючи заяву представника
відповідача про застосування строку
позовної давності та дослідженні
письмові докази по справі, суд вважає,
що в задоволенні позову слід відмовити,
у зв'язку з недоведеністю
обґрунтованості позовних вимог, а
також з матеріалів справи вбачається,
що позивачем було пропущено строк
позовної давності, виходячи з
наступних підстав.

Судом встановлено, що 08.07.2005 року
позивач звернувся до відповідача з
заявами на отримання кредиту та
відкриття кредитної лінії з лімітом
заборгованості в розмірі 18700 дол. США
терміном на один рік, забезпеченням
кредиту є незавершене будівництво за
адресою - АДРЕСА_1, який належить
майновому поручителю ОСОБА_4 (а/с 53,54).

13.07.2005 року позивачем та відповідачем
було підписано договір №125 про надання
споживчого кредиту від 13.07.2005 року,
відповідно до п.п 1.1.-1.3. якого банк надає
клієнту споживчий кредит у валюті в
сумі 18700 дол. США з 13.07.2005 року по 12.07.2006
року, сума кредиту встановлена банком
на підставі заяви клієнта, за
користування кредитом клієнт сплачує
банку відсотки в розмірі 13% річних від
суми фактичної заборгованості (а/с 6).

Виконання вище вказаного кредитного
договору було забезпечено іпотечним
договором від 13.07.2005 року, укладеного
між відповідачем та ОСОБА_4, що
підтверджується абз. 3 п. 1.1 вказаного
іпотечного договору (а/с 56).

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір
є укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору. Істотними умовами
договору є умови про предмет договору,
умови, що визначені законом як істотні
або є необхідними для договорів даного
виду, а також усі ті умови, щодо яких за
заявою хоча б однієї із сторін має бути
досягнуто згоди. Договір укладається
шляхом пропозиції однієї сторони
укласти договір (оферти) і прийняття
пропозиції (акцепту) другою стороною.

Як вбачається зі змісту ч. 2 ст. 640 ЦК
України якщо відповідно до акта
цивільного законодавства для
укладення договору необхідні також
передання майна або вчинення іншої дії,
договір є укладеним з моменту
передання відповідного майна або
вчинення певної дії.

Згідно ч. 2 ст. 1054 ЦК України до відносин
за кредитним договором застосовуються
положення параграфа 1 цієї глави, якщо
інше не встановлено цим параграфом і не
випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 1046, ч. 2 ст. 1047
ЦК України договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками. На
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Як вбачається з заяви на видачу
готівки №13 від 13.07.2005 року банком було
видано кредит в розмірі 18700 дол. США,
еквівалент у гривнях - 94528,50 грн., згідно
кредитної угоди №125 від 13.07.2005 року,
отримувач - ОСОБА_1, та у вказаній заяві
міститься підпис працівників банку
(контролера, бухгалтера та касира), а
також міститься підпис у графі «підпис
отримувача» (а/с 13).

Позивач та його представник в судовому
засіданні вказували на те, що підпис у
зазначеній заяві про видачу готівки
позивачу не належить у зв'язку з чим
ухвалою Першотравневого районного
суду м.Чернівці від 03.12.2013 року
призначено по справі судову
почеркознавчу експертизу, проведення
якої доручено експерту Львівського
науково-дослідного інституту судових
експертиз Кучинській Вікторії
Олегівні.

Згідно п. 1.1 Науково-методичних
рекомендацій з питань підготовки та
призначення судових експертиз та
експертних досліджень, затверджених
наказом Міністерства юстиції України
08.10.1998 № 53/5 (у редакції наказу
Міністерства юстиції України 26.12.2012 №
1950/5) для проведення почеркознавчих
досліджень рукописних записів та
підписів надаються оригінали
документів.

Як вбачається з копії акту про
виділення до знищення справ
(документів), що не підлягають
зберіганню від 25.12.2012 року, банком було
знищено касові документи в
національній та іноземній валюті за
період з 2002-2007 роки, у зв'язку з чим
ухвала про призначення почеркознавчої
експертизи по даній справі залишена
експертом без виконання через
відсутність оригіналу документу (а/с 87,
155).

Представник позивача в судовому
засіданні, посилаючись на вимоги ч. 1 ст.
146 ЦПК України, просив визнати, що
відповідач ухиляється від проведення
експертизи та визнати факт підробки
підпису у заяві про видачу готівки.

Відповідно до ч. 1 ст. 146 ЦПК України у
разі ухилення особи, яка бере участь у
справі, від подання експертам
необхідних матеріалів, документів або
від іншої участі в експертизі, якщо без
цього провести експертизу неможливо,
суд залежно від того, хто із цих осіб
ухиляється, а також яке для них ця
експертиза має значення, може визнати
факт, для з'ясування якого експертиза
була призначена, або відмовити у його
визнанні.

Як вбачається з наданих представником
відповідача доказів, зокрема акту про
знищення документації від 25.12.2012 року,
оригінал заяви про видачу готівки не
був наданий для експертного
дослідження з поважних причин, а саме -
його знищення згідно вимог
встановлених Правилами роботи
архівних підрозділів органів
державної влади, місцевого
самоврядування, підприємств,
установ і організацій, затверджених
наказом Державного комітету архівів
України № 16 від 16.03.2001.

Таким чином, відсутні підстави вважати,
що відповідач ухилися від участі в
експертизі та застосування наслідків
передбачених ч. 1 ст. 146 ЦПК України.

Як вбачається з копій
оборотно-сальдових відомостей за
період з 29.07.2005 року по 31.10.2006 року та з
13.07.2005 року по 31.10.2006 року, позивач
періодично погашав заборгованість за
кредитним договором та 31.10.2006 року
заборгованість була погашена (а/с 64-66).

Відповідно до ст. 10,60 ЦПК України
обов'язок доказування покладається на
сторін, проте позивачем не надано суду
достатньо належних та допустимих
доказів, які б вказували на те, що
кредитний договір №125 від 13.07.2005 року
між ним та банком не був укладений.

Окрім того, судом встановлено, що 12.07.2006
року позивач звернувся до відповідача
з заявою в якій просив пролонгувати
термін погашення кредиту виданого
згідно кредитної угоди №125 від 13.07.2005
року терміном до 15.09.2006 року (а/с 55).

Відповідно до ст.3 ЦК України
загальними засадами цивільного
законодавства є: свобода договору та
свобода підприємницької діяльності,
яка не заборонена законом.

Статтею 6 ЦК України закріплено принцип
свободи договору, який передбачає
право суб'єкта цивільного права на
укладення й інших договорів, прямо не
передбачених актами цивільного
законодавства, але відповідають
загальним засадам цивільного
законодавства. Сторони договору мають
право врегулювати у договорі, який
передбачений актами цивільного
законодавства, свої відносини, які не
врегульовані цими актами. Сторони в
договорі можуть відступити від
положень актів цивільного
законодавства і врегулювати свої
відносини на власний розсуд.

Судом встановлено, що 17.02.2006 року між
позивачем та відповідачем було
укладено додаткову угоду №01 до
договору №125 про надання споживчого
кредиту від 13.07.2005 року, відповідно до
якої змінено кредитний ліміт згідно
умов кредитного договору з 18700 дол. США
до 38200 дол. США (а/с 10).

Згідно заяви про видачу готівки №10 від
17.02.2006 року, на виконання умов
кредитного договору №125 від 13.07.2005 року
банком було надано позивачу грошову
суму в розмірі 19500 дол. США (а/с 14).

Окрім того, відповідно до додаткової
угоди №02 до кредитної угоди №125 від
13.07.2005 року, укладеною між сторонами,
змінено кінцевий термін погашення
кредиту, а саме замість кінцевої дати
погашення заборгованості 12.07.2006 року
було встановлено, що клієнт
зобов'язується погасити
заборгованість за кредитом в строк до
15.09.2006 року (а/с 11).

Також, позивачем та відповідачем 15.09.2006
року було укладено додаткову угоду №03
до кредитної угоди №125 від 13.07.2005 року,
відповідно до якої кінцевий термін
погашення заборгованість змінено на
30.10.2006 року (а/с 12).

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Так, предметом розгляду даної
цивільної справи являються перелічені
вище додаткові угоди, укладені до
кредитного договору №125 від 13.07.2005 року,
які позивач просить визнати недійсними
з тих підстав, що на його думку вони
укладені до фактично не укладеного
кредитного договору, а також з тих
підстав, що заява про видачу готівки
від 13.07.2005 року не відповідає вимогам
Інструкції про касові операції в
банках України, затвердженої
постановою Правління НБУ від 14.08.2003
року №337, а також не містить
справжнього підпису позивача, проте
такі доводи позивача не знайшли свого
підтвердження в судовому засіданні та
відповідно до вимог ст. 10,60 ЦПК України
позивачем не надано суду належних та
допустимих доказів на підтвердження
обставин, якими він обґрунтовує свої
позовні вимоги.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач звертався до відповідача з
заявою про пролонгування строку
погашення заборгованості за кредитним
договором, відповідно до заяви про
видачу готівки №10 від 17.02.2006 року
банком було надано позивачу грошову
суму в розмірі 19500 дол. США (18700 + 19500 = 38200,
що відповідає умовам додаткової угоди
№01 від 17.02.2006 року та зміненим цією
угодою умовам кредитного договору),
позивачем не заперечувався факт
написання вище вказаної заяви, а також
ідентичності підпису на оскаржуваних
угодах та вказаній заяві про видачу
готівки від 17.02.2006 року його підпису, у
зв'язку з чим суд приходить до висновку,
що позивачу було відомо про наявність
оскаржуваних додаткових угод на момент
їх підписання та його посилання на той
факт, що про їх наявність він дізнався
лише в січні 2013 року під час
ознайомлення з матеріалами справи в
Апеляційному суді Чернівецької
області спростовується вище наведеним,
у зв'язку з чим позивачем пропущено
трирічний строк звернення до суду з
вимогою про визнання недійсними
вказаних додаткових угод.

Окрім того, як зазначено в п.7 постанови
Пленуму Верховного суду України "Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними" № 9 від 06 листопада 2009 року
правочин може бути визнаний недійсним
лише з підстав, визначених законом, та
із застосуванням наслідків
недійсності, передбачених законом.

Згідно до ст. ст. 202,204 ЦК України
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків . Правочин
є правомірним, якщо недійсність прямо
не встановлена законом або якщо він не
визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст.215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.Недійсним є правочин,
якщо його недійсність встановлена
законом (нікчемний правочин). У цьому
разі визнання такого правочину
недійсним судом не вимагається. У
випадках, встановлених цим Кодексом,
нікчемний правочин може бути визнаний
судом дійсним. Якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

Як вбачається зі змісту ч. 1-5 ст. 203 ЦК
України зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам. Особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі. Правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом. Правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним.

Так, за результатами розгляду даної
цивільної справи не здобуто належних
та допустимих доказів того, що під час
укладення оскаржуваних додаткових
угод сторонами не було дотримано вимог
ст. 203 ЦК України, у зв'язку з чим
відсутні підстави для визнання
вказаних додаткових угод, а саме -
додаткової угоди №01 від 17.02.2006 року,
додаткової угоди № 02 від 12.07.2006 року та
додаткової угоди №03 від 15.09.2006 року до
неукладеного кредитного договору № 125
від 13.07.2005 року недійсними.

Окрім того, як вбачається з копії
рішення Шевченківського районного
суду м. Чернівці від 06.11.2012 року,
залишеного без змін ухвалою
Апеляційного суду Чернівецької
області від 30.05.2013 року у справі за
позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Укрінбанк» про
визнання додаткових угод до кредитного
договору недійсними предметом
розгляду по вказаній справі були інші
додаткову угоди, які стосувались
іншого кредитного договору, а саме
кредитного договору №275 від 31.10.2006 року,
а тому обставини встановлені вказаним
вище рішенням суду та ухвалою
Апеляційного суду Чернівецької
області не стосуються предмету
доказування по даній цивільній справі.

На підставі вище викладеного та
керуючись ст.ст. 3, 6, 202, 203, 204, 215, 256, 257, 267,
638, 640, 1046, 1047, 1054 ЦК України, ст.ст. 3, 10, 11,
58, 60,61, 64, 85, 88, 146, 212-215, 218, 294 ЦПК України,
суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволені позову ОСОБА_1, в
інтересах якого на підставі
довіреності діє ОСОБА_2, до Публічного
акціонерного товариства «Український
інноваційний банк» в особі
Чернівецької філії про визнання
додаткової угоди №01 від 17.02.2006 року,
додаткової угоди № 02 від 12.07.2006 року та
додаткової угоди №03 від 15.09.2006 року до
неукладеного кредитного договору № 125
від 13.07.2005 року недійсними - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Суддя Першотравневого

районного суду м.Чернівці
А. В. Федіна