УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.суддів:
Висоцької В.С., Гримич М.К.,
Мазур Л.М., Умнової О.В.,

розглянувши у судовому засіданні
цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4, ОСОБА_5 про встановлення
сервітуту на користування квартирою,
вселення та зустрічним позовом ОСОБА_5
до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє
самостійних вимог щодо предмету спору -
Хмельницький міський відділ
Управління Державної міграційної
служби України в Хмельницькій області
про визнання таким, що втратив право
користування житловим приміщенням, за
касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення
Хмельницького міськрайонного суду
Хмельницької області від 28 травня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Хмельницької області від 24 вересня 2013
року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2012 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про
встановлення сервітуту на
користування квартирою, вселення.

Вимоги мотивував тим, що квартира
АДРЕСА_1 належала йому на праві
особистої власності з 10 грудня 1991 року.
Відповідно до договору дарування від 25
листопада 2009 року зазначена квартира
ним подарована дочці ОСОБА_4 Вважав, що
за ним, як членом сім'ї відповідача,
залишається право на проживання у цій
квартирі, оскільки іншого житла він не
має. Однак, у зв'язку з неприязними
відносинами, які склалися між ними,
відповідачі змінили замки від дверей,
що унеможливлює доступ до житла. В
грудні 2010 року ОСОБА_4 подарувала
спірну квартиру своїй дочці ОСОБА_5
Позивач, вважаючи себе членом сім'ї
власника квартири, встановити йому в
судовому порядку право особистого
безстрокового сервітуту на
користування кімнатою площею 14,6 кв.м та
вселити його у вказану квартиру.

У лютому 2013 року ОСОБА_5 звернулася із
зустрічним позовом до ОСОБА_3 про
визнання таким, що втратив право
користування житловим приміщенням на
підставі ст. 405 ЦК України. В
обґрунтування вимог вказувала, що вона
є власником квартири АДРЕСА_1 з 28 грудня
2010 року. У квітні 2009 року ОСОБА_3 в
зв'язку з його наміром укладення в
майбутньому договору дарування
належної йому квартири, забрав речі та
переїхав на постійне місце проживання
в АДРЕСА_2, в листопаді 2009 року
подарував свою квартиру її матері -
ОСОБА_6 і з того часу постійно не
проживає у квартирі, власником якої з
2010 року є ОСОБА_5

Рішенням Хмельницького міськрайонного
суду Хмельницької області від 28 травня
2013 року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Хмельницької
області від 24 вересня 2013 року, позов
ОСОБА_3 задоволено частково.

Вселено ОСОБА_3 в квартиру АДРЕСА_1.

У задоволенні решти вимог відмовлено.

Вирішено питання судових витрат.

У задоволенні позову ОСОБА_5
відмовлено.

У касаційній скарзі просить скасувати
рішення судів попередніх інстанцій,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, ухвалити нове
рішення, яким у задоволенні позову
ОСОБА_3 відмовити, а зустрічний позов
ОСОБА_5 задовольнити.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати; 7) чи є
підстави допустити негайне виконання
судового рішення; 8) чи є підстави для
скасування заходів забезпечення
позову.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_3 та
відмовляючи у задоволенні зустрічного
позову ОСОБА_5, суд першої інстанції, з
висновками якого погодився і
апеляційний суд, виходив з того, що
ОСОБА_3 не проживає на спірній житловій
площі з поважних причин, а доказів не
поважності причин його не проживання
ОСОБА_5 не надала.

Переглядаючи справу в касаційному
порядку, колегія суддів вважає
необхідним зазначити наступне.

Судами встановлено, що ОСОБА_5 є
власником квартири АДРЕСА_1, що
підтверджується договором дарування
квартири від 28 грудня 2010 року, витягом з
реєстру про державну реєстрацію прав.

У вказаній квартирі зареєстровані
ОСОБА_5 (онука позивача) з 2003 року,
ОСОБА_4 (донька позивача) з 2011 року,
ОСОБА_3 з 1982 року, що підтверджується
довідкою ТОВ «ЖЕО» від 21 лютого 2013 року.

Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член
сім'ї власника житла втрачає право на
користування цим житлом у разі
відсутності члена сім'ї без поважних
причин понад один рік, якщо інше не
встановлено домовленістю між ним і
власником житла або законом.

Суди вважали встановленим, що ОСОБА_3 не
проживає у АДРЕСА_1 з березня 2011 року з
причин заміни замка у вхідних дверях,
ключ від якого йому не надано, що
підтверджено показами свідків та
постановою про відмову у порушенні
кримінальної справи від 15 березня 2011
року, а тому вказана обставина виключає
можливість задоволення зустрічного
позову і є підставою для його вселення
у квартиру відповідача ОСОБА_5

Проте, такі висновки судів колегія
суддів вважає помилковими.

Частиною 2 статті 64 ЖК України
передбачено, що до членів сім'ї наймача
належать дружина, їх діти і батьки.
Членами сім'ї наймача може бути визнано
й інших осіб, якщо вони постійно
проживають разом з наймачем і ведуть з
ним спільне господарство.

Право членів сім'ї власника на
проживання в квартирі, в якій вони
зареєстровані, є похідним від прав
власника на цю квартиру.

З матеріалів справи вбачається, що
відповідач ОСОБА_5 стала власником
квартири з грудня 2010 року і з цього часу
їй належить право реалізації складових
частин права власності, визначених ЦК
України, порядок здійснення яких
визначається нею самостійно з
урахуванням вимог Закону.

Право позивача на користування
квартирою на умовах найму житлового
приміщення належало йому у
відповідності до ст. 61-64 ЖК України , а в
подальшому при отриманні права
власності на нього належало позивачу
як власнику житла і було пов'язано саме
з цією обставиною.

На час розгляду справи ОСОБА_5,
відповідно до ст. 391 ЦК України, як
власник майна, має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні нею
права користування та розпорядження
своїм майном у спосіб, визначений
законодавством України.

Разом з тим, суди першої та апеляційної
інстанцій залишили вищевказані норми
Закону поза увагою та дійшли
помилкового висновку про збереження
права користування житлом колишнього
власника квартири у випадку
неодноразового переходу права
власності на цю квартиру.

Таким чином, судами обох інстанцій при
розгляді позовних вимог не повно
з'ясовані обставини справи і не надано
їм належної оцінки, що є порушенням
норм процесуального права і призвело
до неправильного застосування норм
матеріального права, за таких обставин
рішення судів підлягають скасуванню з
підстав, передбачених 338 ЦПК України, з
передачею справи на розгляд до суду
першої інстанції.

Керуючись статтями 336,
338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити
частково.

Рішення Хмельницького міськрайонного
суду Хмельницької області від 28 травня
2013 року та ухвалу апеляційного суду
Хмельницької області від 24 вересня 2013
року скасувати, справу направити на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
О.С. Ткачук судді:
В.С. Висоцька
М.К.
Гримич
Л.М. Мазур
О.В. Умнова