Справа № 617/1695/13-ц
Провадженння № 2/616/5/14
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

07 лютого 2014 р. Великобурлуцький
районний суд Харківської обл. у складі:
судді Малюкіна Ю.П., при секретарі
Каптанній Л.В., за участю адвокатів
ОСОБА_1 та ОСОБА_2, розглянувши у
відкритому судовому засіданні
цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до
філії публічного акціонерного
товариства «Державна
продовольчо-зернова корпорація
України» «Білоколодязький елеватор»,
третя особа-ОСОБА_6, про поновлення на
роботі, стягнення середнього заробітку
за час вимушеного прогулу та стягнення
моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

13.09.2013 р. ОСОБА_3 звернулась до
суду із позовом про визнання
незаконним наказу №71 від 05.06.2013 р. про
її звільнення, поновлення на роботі на
посаді юрисконсульта 1 категорії в
філії ПАТ «Державна
продовольчо-зернова корпорація
України» «Білоколодязький елеватор»,
стягнення середньомісячного заробітку
за час вимушеного прогулу та
відшкодування моральної шкоди.

Представник позивача адвокат
ОСОБА_1 зазначені позовні вимоги
підтримала.

Представник відповідача адвокат
ОСОБА_2 в задоволенні позову просив
відмовити через відсутність підстав
для цього.

Вислухавши пояснення сторін,
дослідивши матеріали цивільної справи,
суд приходить до висновку, що позов не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Із копії трудової книжки(а.с.6-8)
встановлено, що позивач ОСОБА_3 09.07.2012 р.
тимчасово була прийнята на посаду
юрисконсульта філії ПАТ «ДПЗКУ
«Білокодязький елеватор».

Згідно наказу №130 від 31.07.2012 р. вона була
переведена на зазначену посаду на
постійну роботу(а.с.73).

05.06.2013 р. ОСОБА_3 подала заяву про
звільнення її з займаної посади за
власним бажанням з 05.06.2013 р.(а.с.79).

В судовому засіданні позивачка
пояснила, що 05.06.2013 р. до неї в кабінет
зайшла заст. головного бухгалтера
підприємства ОСОБА_5 і сказала, щоб всі
подали заяви про звільнення з роботи за
власним бажанням в той же день.

Лише в той же день близько десятої
години у неї відбулась зустріч із
ОСОБА_6, який не заперечував проти її
звільнення за власним бажанням і
сказав, що на цій посаді буде працювати
інша людина. Вважала, що таким
відношенням до спеціаліста ОСОБА_7
чинив тиск на неї.

Представник відповідача ОСОБА_2
оспорював пояснення відповідача лише в
тій частині, що ОСОБА_7 чинив тиск на
позивачку.

17.06.2013 р. вона подавала заяву про
відкликання поданої заяви про
звільнення з роботи за власним
бажанням(а.с.9).

Наказом №71 від 05.06.2013 р. ОСОБА_3
звільнена із роботи за власним
бажанням ст.38 КЗпПУ(а.с.81).

Свідок з боку позивача ОСОБА_8 пояснив,
що в той день багатьом працівникам
філії ПАТ «ДПЗКУ «Білоколодязький
елеватор» було запропоновано подати
заяви про звільнення з роботи за
власним бажанням. Розмови позивачки із
керівником цього підприємства ОСОБА_7
не чув.

При звільненні із позивачкою був
проведений повний розрахунок, що
підтверджується відомостями на
виплату грошей(а.с.83-88), а 09.07.2013 р. видана
трудова книжка, що підтверджується
книгою обліку трудових книжок і
вкладишів до них(а.с.90-91).

Відповідно до ч.1 ст.38 КЗпПУ працівник
має право розірвати трудовий договір,
укладений на невизначений строк.
Попередивши про це власника або
уповноважений ним орган за 2 тижні. У
разі, коли заява працівника про
звільнення з роботи за власним
бажанням зумовлена неможливістю
продовжувати роботу (переїзд на нове
місце проживання; переведення чоловіка
або дружини на роботу в іншу
місцевість; неможливість проживання у
даній місцевості, підтверджена
медичним висновком; вагітність догляд
за дитиною до досягнення нею 14 річного
віку або дитиною- інвалідом; догляд за
хворим членом м сім'ї відповідно до
медичного висновку або інвалідом
1 групи; вихід на пенсію; прийняття на
роботу за конкурсом, а також з інших
поважних причин), власник або
уповноважений ним орган повинен
розірвати трудовий договір у строк, про
який просить працівник.

ОСОБА_3 скористалась своїм правом
звільнення за власним бажанням до
сплину двотижневого строку,
встановленого ст.38 КЗпПУ, про що
свідчить її заява про звільнення за
власним бажанням з 05.06.2013 р.. В суді вона
пояснила, що під час бесіди із ОСОБА_6
останній погодився із датою її
звільнення.

З огляду на це, доводи позивача про те,
що відповідач неправильно звільнив її
до сплину двотижневого строку,
встановленого ст.38 КЗпПУ-безпідставне.

Посилання позивача та її представника
на те, що ОСОБА_3 відкликала свою заяву
про звільнення до спливу двотижневого
строку також є безпідставним, оскільки
на момент подання заяви трудовий
договір між нею та відповідачем вже був
розірваний.

Оскільки факт тиску на юрисконсульта
ОСОБА_3 перед поданням нею заяви про
звільнення за власним бажанням із
05.06.2013 р. з боку ОСОБА_7 не знайшов свого
підтвердження дослідженими доказами, а
тому відсутнє порушення трудових прав
позивачки, в задоволенні всіх її
позовних вимог слід відмовити.

Керуючись ст.ст.10,11,209,212,214-215,294 ЦПК
України, суд

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_3 до філії публічного
акціонерного товариства «Державна
продовольчо-зернова корпорація
України» «Білоколодязький елеватор»,
третя особа-ОСОБА_6, про поновлення на
роботі, стягнення середнього заробітку
за час вимушеного прогулу та стягнення
моральної шкоди, залишити без
задоволення.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Харківської обл. через
Великобурлуцький районний суд
протягом десяти днів з дня
проголошення рішення, а особами, які
брали участь у справі, але не були
присутні при його проголошенні,
протягом десяти днів з дня отримання
копії рішення.

Головуючий-суддя Ю.П.Малюкін