Справа № 372/66/13-ц Головуючий у І
інстанції Степанова О.С.Провадження №
22-ц/780/911/14 Доповідач у 2
інстанції СержанюкКатегорія 29
УХВАЛА

Іменем України

03 лютого 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Київської області у
складі головуючого - судді Сержанюка
А.С., членів колегії - суддів Білоконь
О.В., Коцюрби О.П., із участю секретарів
Лопатюк В.Ю., Ромашини І.В., розглянувши
у відкритому судовому засіданні у
місті Києві матеріали цивільної справи
за апеляційними скаргами ОСОБА_1,
ОСОБА_2 на рішення Обухівського
районного суду Київської області від
10 жовтня 2013 року у справі за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод
у здійсненні права власності,
відшкодування майнової та моральної
шкоди та зустрічним позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_1, третя особа - Садівниче
товариство «Озерне» про усунення
перешкод у здійсненні права власності,
відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Обухівського районного
суду Київської області від 10 жовтня 2013
року відмовлено у задоволенні позову
ОСОБА_1 про зобов'язання відповідача
знести підпірну стіну, що розташована
на земельній ділянці НОМЕР_1 на
території дачного кооперативу «Сокіл»
та зрівняння території вказаної
земельної ділянки до первинного її
стану, а також про стягнення з
відповідача на його користь майнової
шкоди у виді вартості
ремонтно-будівельних робіт, які
необхідно провести для усунення
пошкоджень огорожі у сумі 2 770,80 грн. та
моральної шкоди в розмірі 10 000 грн.

У задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_2 про зобов'язання відповідача
звільнити частину її приватної ділянки
НОМЕР_1 від незаконно збудованої
огорожі, звільнення частини її
приватної ділянки НОМЕР_2 від
збудованого будинку сторожа та
перенесення його на відстань не менше 1
метра від її земельної ділянки згідно
норм забудови, перенесення
трансформатної підстанції, біотуалету
та каналізаційної ями на свою
територію, а також про стягнення з
відповідача на її користь 1 700 грн.
моральної шкоди також відмовлено.

На обґрунтування ухваленого рішення
зазначено, що позивач за первісним
позовом не надав суду належних та
допустимих доказів того, що
конструкція, зведеної ОСОБА_2 підпірної
стіни не відповідає вимогам чинних
нормативних документів в галузі
будівництва та знаходиться на його
земельній ділянці.

Крім того, вказано, що твердження
позивача за первісним позовом щодо
знаходження підпірної стіни саме на
його земельній ділянці спростовується
висновком експерта, зробленого в п. 1
висновку судової будівельно-технічної
експертизи, відповідно до якого
будівельна конструкція, зведена ОСОБА_2
в Садівничому товаристві «Озерне» на
межі її земельної ділянки НОМЕР_1 та
земельної ділянки НОМЕР_3 ОСОБА_1, є
підпірною стіною.

Суд першої інстанції також спростував
твердження позивача за первісним
позовом щодо невідповідності
конструкції підпірної стіни вимогам
чинних нормативних документів та
спричинення у зв'язку з цим останньому
матеріальної шкоди, оскільки суду
надана лише незавірена належним чином
ксерокопія висновку Київського
науково-дослідного інституту судових
експертиз №108 від 25.07.2006 року, яким
ОСОБА_1 такі твердження обґрунтовує.

При цьому, зазначено, що вищезазначена
експертиза проводилась за постановою
слідчого СВ Обухівського РВ ГУ МВС
України в Київській області в межах
розслідування кримінальної справи, а
процесуального рішення за наслідками
розслідування цієї кримінальної
справи, з якого б вбачалося визнання
ОСОБА_2 винною у вчиненні будь-яких
протиправних діянь по відношенню до
ОСОБА_1 судом або органом слідства не
приймалось, тому підстав для
застосування положень ст. 61 ЦПК України
при розгляді первісного позову в
порядку цивільного законодавства не
вбачається.

Відповідно ж до чинної постанови
Обухівського районного суду Київської
області від 14 серпня 2007 року постанова
про порушення вказаної кримінальної
справи була скасована, відмовлено у
порушенні кримінальної справи щодо
ОСОБА_2 за ознаками злочину,
передбаченого ст. 356 КК України, а
відтак вказаний висновок експертизи не
може слугувати допустимим доказом.

Інші письмові докази, на які посилався
ОСОБА_1, як на підтвердження своїх
позовних вимог суд першої інстанції не
прийняв до уваги, оскільки в розумінні
ч. 1 ст. 58 та ч. 2 ст. 59 ЦПК України копії
вказаних документів є неналежними та
недопустимими доказами у справі.

З приводу відмови у задоволенні
первісної позовної вимоги про
стягнення моральної шкоди зазначено,
що під час нового розгляду справи у
суді ОСОБА_1 не довів суду факту
завдання йому моральної шкоди з боку
ОСОБА_2 з обставин, викладених в позові.

Відмову у задоволенні зустрічного
позову ОСОБА_2 мотивовано тим, що
документи, на які остання посилається
як на підтвердження своїх позовних
вимог, в розумінні ч. 1 ст. 58 та ч. 2 ст. 59
ЦПК є неналежними та недопустимими
доказами.

При цьому, вказано, що висновок
земельної комісії Козинської селищної
ради від 27.11.2007, в матеріалах справи
відсутній, а наявний лише від 23.11.2007
року, оцінка якому вже була дана судом.

Відповідно до п. 6 висновку судової
будівельно-технічної експертизи
№11751/11752, проведеного 23.10.2009 року
Київським науково-дослідним
інститутом судових експертиз,
фактичний лінійний розмір фасадної
межі земельної ділянки НОМЕР_3
становить 31,85 м., що на 0,32 м. більше ніж
розмір межі, зазначений в державному
акті на право власності, що свідчить
про перенесення межі ( меж ) в бік
земельної ділянки ( ділянок ), що
належить ОСОБА_2.

Разом з цим, зазначено, що конкретно на
місцевості не визначено з якого саме
боку та в якому розмірі мають місце
вказані в п. 5 та п. 6 висновку судової
будівельно-технічної експертизи,
порушення, а посилання ОСОБА_2 на акти
фактичного знаходження меж земельної
ділянки, виносу меж земельної ділянки
на місцевість не можуть бути прийняті
судом до уваги за змістом та часом
складення, інших доказів надано не
було.

Також вказано, що зустрічні позовні
вимоги щодо звільнення земельної
ділянки від будинку охоронця, а також
перенесення трансформаторної станції,
біотуалету та каналізаційної ями -
викладені неконкретно, оскільки із
зазначених вимог неможливо зрозуміти
до кого вони адресовані і яким чином
має бути виконана дане рішення в разі
задоволення таких позовних вимог, а
тому в цій частині ОСОБА_2 обрала
невірний спосіб захисту своїх прав.

Крім того, суд першої інстанції вказав,
що ОСОБА_2 та її представник не надали
суду будь-яких доказів на
підтвердження факту заподіяння їй
моральної шкоди, як зазначено у
позовних вимогах, у відповідності до
положень ст. 1167 ЦК України та ст. 60 ЦПК
України.

Не погоджуючись із ухваленим рішенням
в частині відмови у задоволенні
первісного позову, ОСОБА_1 подав
апеляційну скаргу, посилаючись на його
незаконність та необґрунтованість, а
також неправильне застосування норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права при його
ухваленні.

Просить рішення Обухівського
районного суду Київської області від
10 жовтня 2013 року в частині відмови у
задоволенні первісного позову
скасувати та ухвалити в цій частині
нове рішення про задоволення
первісного позову, а в решті рішення
залишити без змін.

В свою чергу, ОСОБА_2 також подала
апеляційну скаргу на рішення
Обухівського районного суду
Київської області від 10 жовтня 2013 року,
посилаючись на його незаконність та
необґрунтованість, неповне з'ясування
судом обставин, що мають значення для
справи, недоведеність обставин, що
мають значення для справи, які суд
вважав встановленими, а також
порушення та неправильне застосування
норм матеріального та процесуального
права при його ухваленні.

Просить рішення Обухівського
районного суду Київської області від
10 жовтня 2013 року в частині відмови у
задоволенні зустрічного позову
скасувати та ухвалити в цій частині
нове рішення про задоволення
зустрічного позову.

Суд, з'ясувавши обставини та
перевіривши їх доказами у межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених у суді першої інстанції,
вислухавши учасників процесу в судових
дебатах, вважає за необхідне
апеляційніскарги відхилити, виходячи
із наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України,
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтвердженими тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Як встановлено судом, що також
підтверджується матеріалами справи,
ОСОБА_2 є власником земельної ділянки,
площею 0,120 га, розташованої на
території Козинської селищної ради
Обухівського району Київської області,
на підставі державного акту на право
приватної власності на землю серії 1-КВ
№072156 від 18 грудня 2000 року, виданого на
підставі договору купівлі-продажу від
15 вересня 1995 року ( т. 1 а.с.80).

Також ОСОБА_2 належить земельна
ділянка, площею 0,113 га, що розташована
на території Козинської селищної ради
Обухівського району Київської області,
на підставі державного акту на право
приватної власності на землю серії 1-КВ
№072155 від 18 грудня 2000 року, виданого на
підставі договору купівлі-продажу від
19 липня 1996 року ( а.с.79 т.1 ).

Окрім того, відповідач за первісним
позовом, відповідно до державного акту
на право приватної власності на землю
від 03 травня 1995 року, виданого на
підставі рішення виконкому Козинської
селищної ради Обухівського району
Київської області, є власником
земельної ділянки площею 0,131 га,
розташованої по АДРЕСА_1 ( а.с. 50, 81 т. 1,
а.с. 104 т. 3).

В свою чергу, на підставі рішення
Козинської селищної ради від 30 жовтня
1997 року ОСОБА_1 передана у приватну
власність земельна ділянка, площею 0,072
га, для ведення садівництва, яка
розташована на території Козинської
селищної ради Обухівського району
Київської області, а 26 листопада 1997
року - виданий державний акт на право
приватної власності на землю серії 1-КВ
№063379 ( а.с.7, 167 т. 1, а.с. 88 т. 2 ).

ОСОБА_2 на межі своєї ділянки НОМЕР_1 та
земельної ділянки НОМЕР_3, належної
ОСОБА_1, звела підпірну стіну, яка
відповідає державним будівельним
нормам і є достатньо надійною, без
видимих пошкоджень та руйнувань ( а.с.
123-129 т. 1).

В свою чергу, ОСОБА_1, на території своєї
земельної ділянки звів, серед іншого,
як зазначила ОСОБА_2 у зустрічному
позові, будинок охорони ( а.с. 106-113 т. 3 ).

На підставі рішення №3/3 виконкому
Козинської селищної ради від 27 травня
2010 року позивачу за первісним позовом
було видано свідоцтво про право
власності на нерухоме майно, зокрема,
будинок, господарську будівлю, ворота,
огорожу, колонку питну, яке
зареєстровано 09 червня 2010 року ( а.с. 89,
90 т. 2 ).

Таким чином, право власності ОСОБА_1 на
господарську будівлю ( будинок охорони
), у відповідності до положень ч. 1 ст.
321 ЦК України, є непорушним і він не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.

Тим паче, що зазначений
правовстановлюючий документ ніким із
учасників процесу не оспорюється.

Не порушують права ОСОБА_2, як правильно
встановив суд першої інстанції, і
зведені відповідачем за зустрічним
позовом на земельній ділянці
загального користування зазначені
трансформаторна підстанція, біотуалет
і каналізаційна яма.

Правомірність установки
трансформаторної підстанції, окрім
цього, підтверджується наданими суду
другої інстанції рішенням, ордером,
актом обстеження, актом №67
підтвердження готовності до роботи
електроустановки, актом розмежування
балансової належності електромереж та
експлуатаційної відповідальності
сторін ( а.с. 181-185 т. 3 ) згідно яких
рішенням №27/32 Козинської селищної ради
від 22 серпня 2007 року ОСОБА_1 надано
дозвіл на її встановлення, яке
погодженне у встановленому законом
порядку.

Необгрунтовані, як встановлено, і
вимоги ОСОБА_2 про зобов'язання
відповідача за її позовом знести
частину огорожі із сторони земельної
ділянки НОМЕР_1, оскільки доказів на її
існування вона, усупереч положень
цивільно-процесуального
законодавства, не надала.

Навпаки, актом земельної комісії
Козинської селищної ради від 23
листопада 2007 року ( а.с. 58 т. 1 )
підтверджується відсутність забору
між земельними ділянками та наявність
старого фундаменту та металевих
стовпів.

Таким чином, позовні вимоги у
зазначеній частині заявлені без
дотримання положень ст. 16 ЦК України,
що, наряду з іншим, свідчить про
безпідставність заявлених вимог у цій
частині.

Відповідно, не можуть бути задоволені
її вимоги про відшкодування моральної
шкоди і позов ОСОБА_1, окрім іншого, - про
стягнення матеріальної та немайнової
шкоди за безпідставністю заявлених
позовних вимог, оскільки ті не
підтверджені належними та допустимими
доказами по справі.

За таких обставин, суд першої інстанції
правильно прийшов до висновку про
необхідність відмови у задоволенні
первісних та зустрічних позовних вимог
і, з додержанням норм матеріального і
процесуального права, зокрема, ст.ст. 78,
81, 103, 116, 118, 125, 126, 152, 153 ЗК України, ст. ст.
204, 316, 319, 321, 325, 328, 331, 373, 386, 387, 391, 396, 1166, 1167
ЦК України, ст.ст. 10, 11, 58-60, 212-213 ЦПК
України, ухвалив законне і
обґрунтоване рішення на підставі
належних та допустимих доказів по
справі.

А тому, доводи ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про
незаконність та необґрунтованість
рішення, неповне з'ясування судом
обставин, що мають значення для справи,
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими, а також порушення та
неправильне застосування норм
матеріального та процесуального права
при його ухваленні, зокрема, ст.ст. 376, 391,
1167 ЦК України, ст.ст. 212 ЗК України, ст.ст.
212-213, 338 ЦПК України, на думку
апеляційного суду, не знайшли свого
підтвердження при розгляді справи,
оскільки вони повністю спростовуються
належними та допустимими доказами по
справі.

Інші обставини, зазначені в апеляції
ОСОБА_1, зокрема, про те, що суд першої
інстанції не перевірив доводів щодо
невідповідності конструкції підпірної
стіни вимогам чинних нормативних
документів та знаходження її на
земельній ділянці відповідача,
ігнорування судом поданих позивачем за
первісним позовом документів, а також
про те, що відповідач за первісним
позовом чинить позивачу перешкоди у
здійсненні ним користування та
розпорядження його земельною ділянкою,
на переконання апеляційного суду, не
відповідають дійсності і не
спростовують висновок суду першої
інстанції про необґрунтованість
заявлених ним позовних вимог та не є
підставою для задоволення як первісних
позовних, так і апеляційних вимог.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про
несвоєчасність виготовлення повного
тексту рішення, неврахування змісту
доказів по справі при ухваленні
рішення, на думку суду другої
інстанції, також не відповідають
дійсності і не спростовують висновок
суду першої інстанції про
необґрунтованість заявлених
зустрічних позовних вимог та не є
підставою для задоволення як
зустрічних позовних, так і апеляційних
вимог.

Не спростовують встановлених судом
першої інстанції обставин щодо
необґрунтованості заявлених позовних
вимог і зазначені в ухвалі Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 28 листопада 2012 року, в силу
викладеного, і докази, зокрема, лист
Інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю
від 10 серпня 2005 року, припис, виданий
ОСОБА_2 вказаною інспекцією в серпні 2005
року, листу міжрайонної
природоохоронної прокуратури
Київської області від 10 квітня 2008 року,
висновку спеціаліста від 26 жовтня 2009
року щодо невідповідності зовнішніх
меж та площі земельної ділянки.

Тим паче, заявлені вимоги сторін не
стосуються зазначених питань і в них
порушуються вимоги щодо об'єктів,
розташованих за суміжних ділянках
сторін та за їх межами, відшкодування
шкоди.

Вимоги первісного позивача щодо
знесення підпірної стіни не можуть
бути задоволені, окрім викладеного, і в
силу положень ч. 7 ст. 376 ЦК України,
оскільки судом не встановлено
істотного порушення будівельних норм і
правил, таких доказів не надав і ОСОБА_1
та не використана можливість вирішення
питання з перебудовою зазначеного
об'єкту.

Таким чином, викладені у апеляції
доводи суд другої інстанції відносить
до числа формальних, а тому оскаржуване
рішення, ухвалене з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
не може бути скасоване у відповідності
до положень ст. 308 ЦПК України.

Окрім цього, згідно вимог ч. 3 ст. 309 ЦПК
України, порушення норм процесуального
права можуть бути підставою для
скасування або зміни рішення, якщо
порушення призвело до неправильного
вирішення справи, чого судом не
виявлено.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст.
303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційні скарги ОСОБА_1, ОСОБА_2
відхилити. Рішення Обухівського
районного суду Київської області від
10 жовтня 2013 року у справі за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод
у здійсненні права власності,
відшкодування майнової та моральної
шкоди та зустрічним позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_1, третя особа - Садівниче
товариство «Озерне» про усунення
перешкод у здійсненні права власності,
відшкодування моральної шкоди,
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена у
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили ухвалою
апеляційного суду.

Головуючий
А.С. Сержанюк

Судді:
О.В. Білоконь

О.П. Коцюрба