АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/60/14Головуючий по 1
інстанціїКатегорія : 19 Кіхтенко Н.І.
Доповідач в апеляційній інстанції
Трюхан Г. М. УХВАЛА
09 січня 2014 року Колегія суддів
судової палати в цивільних справах
апеляційного суду Черкаської області в
головуючого Трюхан Г. М. суддів
Магда Л. Ф. , Сіренко Ю. В. при
секретаріБражнюк О.В.
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Черкаси апеляційну
скаргу ОСОБА_6 на рішення
Корсунь-Шевченківського районного
суду Черкаської області від 29 жовтня 2013
року по справі за позовом ОСОБА_7 до
ОСОБА_6, за участі третіх осіб на
стороні позивача, які не заявляють
самостійних вимог щодо предмета спору:
ОСОБА_8, ОСОБА_9 про стягнення боргу,
відшкодування збитків завданих
порушенням грошового зобов'язання,
стягнення моральної шкоди та
зустрічним позовом ОСОБА_10 до ОСОБА_7,
ОСОБА_8, ОСОБА_9, ТОВ «Металмастер» про
повернення безпідставно набутого
Вивчивши матеріали справи, колегія
суддів, -
в с т а н о в и л а :
Позивач звернувся до суду з вказаним
позовом, в якому просить ухвалити
рішення, яким стягнути з відповідача на
його користь борг за договором позики
від 20 квітня 2011 року на загальну суму
70590,28 грн., в т.ч.: 65 000 грн. основну суму
боргу, 3450,34 грн. нарахованих відсотків,
139,94 грн. збитків за порушення договору
грошового зобов'язання та 2000,00 грн.
моральної шкоди.

Свій позов мотивує тим, що 20 квітня 2011
року відповідач позичив у нього 65 000
грн., які зобов'язувався повернути до 1
грудня 2011 року. На підтвердження
отримання вказаної суми було складено
письмову розписку від 20 квітня 2011 року,
підписану відповідачем власноручно, в
присутності свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9
Але оскільки взяті на себе за договором
позики зобов'язання до вказаного у
розписці строку відповідач не виконав,
не відреагував на письмове звернення
позивача від 2 грудня 2011 року, що
свідчить про відсутність з його боку
наміру повернути кошти, тому позивач і
звернувся до суду з позовом в якому
просив стягнути з відповідача
зазначену вище суму боргу у
примусовому порядку з урахуванням
відсотків, збитків за порушення
грошового зобов'язання, а також 2000 грн.
моральної шкоди, яка заподіяна
відповідачем через нехтування своїм
зобов'язанням, спричиненням позивачу
розладу нормального життя,
позбавленням спокою, сну, вимушеність
прикладати зусилля для врегулювання
даного спору.

14 лютого 2012 року ОСОБА_6 пред'явив
зустрічний позов до ОСОБА_7, ОСОБА_8,
ОСОБА_9 та ТОВ «Металмастер» про
повернення безпідставно набутого
майна, та стягнути з відповідачів на
його користь 70 000 грн., посилаючись на
те, що він 12 липня 2010 року, як фізична
особа, перерахував відповідачам, які є
співзасновниками ТОВ «Металмастер» на
рахунок ТОВ 70 000 грн., які є його
особистими коштами, на закупку
металоконструкцій для будівництва
власної теплиці, які повинні були бути
поставлені до 12 липня 2011 року, про що
між ним та директором ТОВ
«Металмастер» ОСОБА_8 було укладено
простий письмовий договір, завірений
печаткою ТОВ та підписаний обома
сторонами, але металоконструкції так і
не були продані, а кошти відповідачами
не повернуті, а тому, просив стягнути
дану суму з усіх відповідачів.

Рішенням Корсунь-Шевченківського
районного суду від 29 жовтня 2013 року
позов задоволено частково .

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 П 68
450 грн. 34 коп., а саме: 65 000
грн. основної суми боргу та 3450 грн. 34
коп. нарахованих процентів від позики.

В решті позовних вимог відмовлено
через відсутність законних підстав для
задоволення.

У зустрічному позові ОСОБА_6 до ОСОБА_7,
ОСОБА_8, ОСОБА_9, ТОВ «Металмастер» про
повернення безпідставно набутого
майна, - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 20 495
грн.06 коп. судових витрат.

Не погоджуючись з даним рішенням суду
ОСОБА_6 оскаржив його в апеляційному
порядку та просив таке рішення суду
скасувати як незаконне, необґрунтоване
та винесене з порушенням норм
матеріального та процесуального права
та ухвалити нове рішення яким у
задоволенні позову ОСОБА_7 відмовити
повністю, а зустрічний позов ОСОБА_6
задовольнити.

Заслухавши осіб, які з'явилися в судове
засідання, дослідивши матеріали справи
та перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів приходить до
висновку, що апеляційна скарга
підлягає до відхилення з слідуючих
підстав.

Відповідно до ст.. 213 ЦПК України,
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення відповідає
вказаним вимогам в повній мірі.

Задовольняючи первісні позовні вимоги
ОСОБА_7, суд першої інстанції виходив з
того, що відповідач порушив взяті на
себе зобов'язання по договору, а саме:
вчасно не повернув суму позики в
розмірі 65 000 грн.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, суд попередньої інстанції
керувався відсутністю наданих
позивачем за зустрічним позовом -
ОСОБА_6 доказів того, що кошти, які були
перераховані в сумі 70 000 грн. на рахунок
ТОВ «Металмастер» є його особисті та
перераховані ним як фізичною особою.

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_6 20 квітня 2011 року позичив у
позивача 65 000 грн. з умовою повернення
таких до 1 грудня 2011 pоку, підписану
обома сторонами, в присутності свідків.

Колегія суддів вважає обґрунтованим
твердження суду про те, що надана суду
письмова розписка відповідача є
належним письмовим доказом по справі.

Дане підтверджується проведеними по
справі судово-почеркознавчої
експертизи від 10 вересня 2013 року за № 711
та судово-технічної експертизи від 18
вересня 2013 року за №6517, згідно яких
підпис від імені ОСОБА_6 на вище
вказаній розписці, виконаний ним
рукописним способом та власноручно.

Також, було встановлено, що рукописний
запис: ОСОБА_6 та підпис від імені
ОСОБА_6 у розписці від 20 квітня 2011 року
виконані пізніше, ніж підпис та напис,
виконані від імені ОСОБА_8 і напис,
виконаний від імені ОСОБА_9, ймовірно -
пізніше 18 жовтня 2011 року.

Відповідно до статей 58, 59 ЦПК України
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування,
обґрунтовують заявлені вимоги чи
заперечення сторін. А обставини справи,
які за законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватись іншими
засобами доказування.

За змістом ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України
зобов'язання мають виконуватися
належним чином та у встановлений строк.
Одностороння відмова від виконання
зобов'язань не допускається.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за
договором позики, одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України,
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Розписка від 20 квітня 2011 року укладена
в письмовій формі у відповідності до
вимог ст. 1047 ЦК України та містить усі
необхідні реквізити. Факт написання
розписки власноручним способом
законодавство не передбачає.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 207 ЦК
України правочин вважається таким, що
вчинений у письмовій формі, якщо його
зміст зафіксований в одному або
кількох документах, у листах,
телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений
у письмовій формі, якщо він підписаний
його стороною (сторонами).

Враховуючи викладене колегія суддів
підтримує висновок районного суду
стосовного того, що надана розписка за
своєю суттю про отримання в борг
грошових коштів ОСОБА_6 є документом,
який виданий ним, як боржником
кредитору за договором позики, така
підтверджує як його укладення, так і
істотні умови по даному договору
позики, а також засвідчує отримання
боржником від кредитора коштів.

Тобто, дана розписка внаслідок її
реального характеру є доказом не лише
факту укладення договору, але й факту
передачі грошової суми позичальнику і
суд правомірно визнав дану розписку як
договір позики, а тому стягнув вказану
у розписці суму боргу - 65 000 грн. з ОСОБА_6
на користь позивача ОСОБА_7

Крім того, наслідки порушення договору
позичальником встановлені статтями 625
і 1050 ЦК України, тобто, якщо позичальник
своєчасно не повернув суму позики, він
зобов'язаний сплатити грошову суму
відповідно до статті 625 ЦК України, а
саме: боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Позивачем наданий розрахунок про
стягнення з відповідача, на підставі ч.
1 ст.1048 ЦК України, процентів за
договором позики, які у договорі не
були обумовлені, такі нараховані
позивачем у сумі 3450 грн. 34 коп. також
правомірно були стягнуті судом..

З приводу заявлених позовних вимог
стосовно стягнення збитків в розмірі 139
грн. 94 коп., необхідно зазначити, що
обов'язковою передумовою задоволення
позовних вимог щодо відшкодування
збитків є встановлення в діях
відповідача складу цивільного
правопорушення, складовими частинами
якого є: наявність збитків; причинний
зв'язок між діями відповідача та
заподіянням збитків позивачеві;
протиправність поведінки відповідача
як заподіювана збитків; вина
відповідача. Відсутність будь-якої з
зазначених ознак виключає настання
цивільно - правової відповідальності
відповідача у вигляді покладення на
нього обов'язку з відшкодування
збитків.

Під час розгляду справи судом
встановлено факт порушення
відповідачем зобов'язань за договором
позики, що за приписами ст. ст. 610, 611 ЦК
України тягне за собою негативні
правові наслідки для відповідача,
зокрема, відшкодування збитків, проте
позивачем не доведено наявності складу
цивільного правопорушення в діях
відповідача, а тому суд вважає
необхідним відмовити в задоволенні
позовної вимоги позивача про стягнення
з відповідача збитків в сумі 139 грн. 94
коп.

Що стосується індексу інфляції за весь
час прострочення, то відповідно до ст. 2
Закону України «Про індексацію
грошових доходів населення»,
індексації підлягають грошові доходи
громадян, одержані ними в гривнях на
території України і які не мають
разового характеру, тому така не
нараховується у даному випадку.

Крім того, позивач пред'явив позов на
стягнення з відповідача і моральної
шкоди, мотивуючи це тим, що така зневага
відповідача, його недоброзичлива
поведінка, нехтування ним свого
грошового зобов'язання і договірним
обов'язком спричинили позивачу розлад
нормального життя та завдали тяжких
душевних страждань, адже позивач
позбавлений надії на спокій, відчуває
постійну нервову напругу й хвилювання
з приводу можливості втратити значну
суму грошей, витрачає свій час, зусилля
та кошти аби врегулювати даний спір,
керуючись при цьому нормами ст. 1167 ЦК
України.

Норма закону, якою керується позивач з
вимогою стягнути з відповідача,
завдану йому моральну шкоду, регулює
правовідносини, що виникають із
заподіяння позадоговірної шкоди, а
тому не поширюється на спірні
договірні відносини.

Не поширюються на дані правовідносини
і вимоги ст. 611 ЦК України, на яку
посилається позивач і, яка встановлює
правові наслідки порушення
зобов'язання, в тому числі і
відшкодування моральної шкоди,
оскільки відповідно до вказаної
статті, у разі порушення зобов'язання
настають правові наслідки,
встановлені договором або законом,
зокрема і відшкодування моральної
шкоди.

Наслідки порушення договору
позичальником встановлені статтями 625
та 1050 ЦК України, які не передбачають
відшкодування моральної шкоди.

Не передбачає таких наслідків
порушення договору позичальником і
укладений між сторонами договір
позики, відтак, відсутні підстави для
задоволення позову в цій частині, тобто
щодо відшкодування моральної шкоди.

Тобто, судом встановлено, що сторони у
справі перебували в договірних
правовідносинах, характер яких не
передбачає відшкодування моральної
шкоди.

Посилання апелянта на те, що він не
одержував гроші за вказаною розпискою
були предметом розгляду в суді першої
інстанції.

Так, відповідно до ст. 1051 ЦК України
позичальник має право оспорити договір
позики на тій підставі, що грошові
кошти або речі насправді не були
одержані ним від позикодавця або були
одержані в меншій кількості, ніж
встановлено договором. Якщо договір
позики має бути укладений у письмовій
формі, рішення суду не може
ґрунтуватися на свідченнях свідків для
підтвердження того, що гроші або речі
насправді не були одержані
позичальником від позикодавця або були
одержані в меншій кількості, ніж
встановлено договором. Це положення не
застосовується до випадків, коли
договір був укладений під впливом
обману, насильства, зловмисної
домовленості представника
позичальника з позикодавцем або під
впливом тяжкої обставини.

При цьому, за змістом ч. 2 ст. 1051 ЦК
України, при укладенні договору позики
в письмовій формі (крім випадків
укладення його під впливом обману,
насильства, зловмисної домовленості
представника позичальника з
позикодавцем або під впливом тяжкої
обставини) безгрошевість такого
договору не може ґрунтуватись на
поясненнях свідків, а може бути
підтверджена лише належними і
допустимими доказами (ч. З ст.10, ч. 2 ст. 58,
ч.2 ст. 59 ЦПК України).

ОСОБА_6 ні в суді першої інстанції, а ні
в суді апеляційної інстанції не довів
домовленості позичальника з
позикодавцем на підписання
безгрошівності укладеного договору.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду стосовно відмови в
задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_7,
ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ТОВ «Металмастер» з
посиланням на наданий суду письмовий
договір, укладений 12 липня 2010 року між
ТОВ «Металмастер» в особі директора
ОСОБА_8 та ОСОБА_6

Проаналізовані судом висновки
експерта від 18 вересня 2013 року та
судово-почеркознавчої експертизи від 10
листопада 2012 року №7111 встановили доказ
того, що 12 липня 2010 року даний договір
не укладався.

Правомірно були критично оцінені
покази свідка - керуючої
Корсунь-Шевченківським відділенням
«Приватбанк» ОСОБА_11 стосовно того, що
оплата в сумі 70000 грн. на рахунок ТОВ
«Металмастер» була здійсненна ОСОБА_6,
як від фізичної особи та за власні
кошти. Дане твердження спростовується
проведеною перевіркою провідними
спеціалістами даного банку від 18
квітня 2012 року та встановлено, що
вказаний платіж був прийнятий під
касовим символом звіту про касові
обороти банку - надходження
торгівельної виручки.

Надані суду товариством документи
свідчать про те, що дійсно позивач
орендував у 2010 році у товаристві
нежитлове приміщення з правом
реалізації від імені ТОВ
металопродукції, керуючись
партнерськими відносинами та дійсно
проводив реалізацію продукції
товариства громадянам у липні 2010 році
через безготівковий розрахунок

Таким чином в судовому засіданні не
знайшли підтвердження доводи позову
про перерахування ОСОБА_6 12 липня 2010
року коштів в сумі 70 000 грн. на рахунок
ТОВ «Металмастер», що є його особистими
та перерахованими ним, як фізичною
особою, а тому факт безпідставного
набуття майна та коштів в розмірі 70 000
грн. є недоведеним.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених цим
Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України,
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Виходячи з положень ч. 4 ст. 60 ЦПК
України, доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів вважає, що судом першої
інстанції вірно застосовано норми
матеріального права та ухвалено
рішення з додержанням положень чинного
законодавства, а доводи апелянта в
апеляційній скарзі про те, що рішення
суду незаконне, нічим не підтверджено
та не наведено підстав, які б давали
можливість скасувати рішення суду
першої інстанції та ухвалити нове
рішення у справі.

Крім того, колегія суддів вважає також
вірним висновок суду в частині
стягнення судових витрат, оскільки він
ґрунтується на вимогах чинного
законодавства і відповідає вимогам ст.
88 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги суттєвими
не являються і не дають підстав для
висновку про неправильність
застосування судом першої інстанції
норм матеріального чи процесуального
права , які призвели або могли
призвести до неправильного вирішення
справи.

Керуючись ст.ст. 218, 307, 308, 314, 315 ЦПК
України, колегія суддів судової
палати,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Корсунь-Шевченківського
районного суду Черкаської області від
29 жовтня 2013 року по справі за позовом
ОСОБА_7 до ОСОБА_6, за участі третіх осіб
на стороні позивача, які не заявляють
самостійних вимог щодо предмета спору:
ОСОБА_8, ОСОБА_9 про стягнення боргу,
відшкодування збитків завданих
порушенням грошового зобов'язання,
стягнення моральної шкоди та
зустрічним позовом ОСОБА_10 до ОСОБА_7,
ОСОБА_8, ОСОБА_9, ТОВ «Металмастер» про
повернення безпідставно набутого
майна - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції
набирає чинності негайно після її
проголошення але може бути оскаржена
до суду касаційної інстанції на
протязі двадцяти днів, починаючи з часу
проголошення ухвали.

Головуючий :

Судді :