АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження 22ц/790/7589/13
Cправа № 2/631/6/13
Головуючий 1 інстанції:
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2014 року судова колегія судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
в складі:

головуючого -
Гуцал Л.В.,

суддів - Івах
А.П., Коростійової В.І.,

за участю
секретаря - Литвин О.Б.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Харкові цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1
на рішення Нововодолазького районного
суду Харківської області від 21 жовтня
2013 року по справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_1 про усунення перешкод у
користуванні власністю та виселення, -

встановила:

У жовтні 2011 року ОСОБА_2 звернулась до
суду з позовом. В остаточних позовних
вимогах просила усунути перешкоди в
користуванні та розпорядженні,
належним їй на праві власності
житловим будинком з надвірними
будівлями за адресою: АДРЕСА_1, та
виселити ОСОБА_1 із зазначеного
будинку.

Посилалась на те, що спірний будинок
належить їй на праві власності з 1994
року. У 2000 році вона дозволила подружжю
ОСОБА_1 проживати в цьому будинку,
оскільки між ОСОБА_3 (чоловіком
відповідачки) та нею 14 травня 2000 року, у
простій письмовій формі, був укладений
договір купівлі-продажу зазначеного
будинку. За умовами договору ОСОБА_3
повинен був сплатити суму у 2 000 доларів
США за купівлю будинку в розстрочку.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. У будинку
залишилась проживати його дружина -
відповідачка у справі, яка письмово
підтвердила зобов'язання щодо купівлі
спірного будинку. Проте, прийняті на
себе зобов'язання щодо сплати коштів за
договором купівлі-продажу належним
чином не виконала.

На письмову вимогу власника звільнити
будинок, ОСОБА_1 повідомила про те, що не
має наміру виселятися, оскільки подала
позов про визнання договору
купівлі-продажу від 14 травня 2000 року
дійсним та визнання за нею права
власності на цей будинок.

У задоволенні такого позову ОСОБА_1
було відмовлено, проте вона продовжує
безпідставно проживати у спірному
будинку, що перешкоджає позивачці
використовувати будинок для власного
проживання, і розпоряджатися своїм
житлом на власний розсуд.

ОСОБА_1 проти позову заперечувала,
просила відмовити у позові за
пропуском строку позової давності.

Рішенням Нововодолазького районного
суду Харківської області від 21 жовтня
2013 року позов задоволено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить
рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким у задоволенні позову відмовити за
спливом строку позовної давності. При
цьому посилається на порушення судом
норм процесуального та матеріального
права.

В суді апеляційної інстанції
представник ОСОБА_1 апеляційну скаргу
підтримав, просив її задовольнити.
Представник ОСОБА_2 проти задоволення
скарги заперечувала.

Перевіряючи законність та
обґрунтованість судового рішення
відповідно до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК
України у межах доводів апеляційної
скарги і вимог, заявлених у суді першої
інстанції, судова колегія вважає
апеляційну скаргу такою що не підлягає
задоволенню.

Судом встановлено, підтверджується
матеріалами справи, та визнається
сторонами, що ОСОБА_2 є власником
житлового будинку АДРЕСА_1.

Відповідачка ОСОБА_1 вселилась до
спірного будинку за усною згодою
власника ОСОБА_2, у зв'язку з тим, що між
ними існувала домовленість щодо
купівлі цього будинку подружжям ОСОБА_1
з розстрочкою платежу. Зобов'язання за
договором купівлі-продажу, який
сторонами було укладено в простій
письмовій формі, ОСОБА_1 виконані не
були.

Рішенням Нововодолазського районного
суду Харківської області від 26 вересня
2011 року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Харківської області
від 16 грудня 2011 року було відмовлено у
задоволенні позову ОСОБА_1 про
визнання, укладеного між сторонами
договору купівлі-продажу спірного
житлового будинку дійсним та визнання
за ОСОБА_1 права власності на спірний
будинок.

Рішенням Нововодолазського районного
суду Харківської області від 21 вересня
2012 року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Харківської області
від 17 грудня 2012 року було відмовлено у
задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання
за нею права власності на спірний
будинок за набувальною давністю.

На письмову вимогу власника ОСОБА_1
відмовилася звільнити будинок.

Задовольняючи позовні вимоги про
виселення ОСОБА_1 із спірного будинку,
суд першої інстанції виходив з того, що
ОСОБА_2 є власником будинку АДРЕСА_1.
ОСОБА_1 проживає в цьому будинку без
реєстрації та будь-яких правових
підстав, на письмову вимогу власника у
добровільному порядку виселитися з
будинку відмовилася, чим порушується
законне право ОСОБА_2 використовувати
житло для власного проживання,
проживання членів сім'ї, інших осіб і
розпоряджатися своїм житлом на власний
розсуд.

Судова колегія з таким висновком
погоджується.

Відповідно до ст. 41 Конституції
України, ст. 391 ЦК України власник майна
має право вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпорядження своїм майном.

Права власника житлового будинку,
квартири визначені ст. 383 ЦК України та
ст. 150 ЖК України, які передбачають
право власника використовувати житло
для власного проживання, проживання
членів сім'ї, інших осіб і
розпоряджатися своїм житлом на власний
розсуд.

Обмеження чи втручання в права
власника можливе лише з підстав,
передбачених законом.

За змістом ст.158 ЖК України, наймач
користується жилим приміщенням у
будинку, що належить громадянинові на
праві приватної власності, відповідно
до договору найму жилого приміщення,
який укладається між власником будинку
і наймачем у письмовій формі.

Судом установлено, що спірний будинок
належить позивачці на праві власності.
Відповідачка вселилась до будинку за
усною згодою власника. У встановленому
законом порядку договір найму між
сторонами не укладався. У судовому
порядку право ОСОБА_1 на проживання в
спірному жилому приміщення не
встановлювалось. Отже остання
проживає у належному ОСОБА_2 будинку
без будь-яких правових підстав та не
бажає у добровільному порядку
виселитися із цього житла.

Згідно ст. 9 ЖК України житлові права
громадян охороняються законом, за
винятком випадків, коли вони
здійснюються всупереч з призначенням
цих прав чи з порушенням прав інших
громадян.

За таких обставин право ОСОБА_2, як
власника спірного будинку, на
користування та розпорядження своїм
майном підлягає судовому захисту.

Посилання в апеляційній скарзі на те,
що ОСОБА_2 пропущений строк звернення
до суду з зазначеним позовом, є
безпідставними і цим доводам позивачки
суд першої інстанції надав правильну
правову оцінку.

Доводи апеляційної скарги про
неправильне застосування судом першої
інстанції норм матеріального права та
порушення норм права процесуального
безпідставні, носять суб'єктивний
характер, зводяться лише до переоцінки
доказів по справі, та непогодженням з
їх оцінкою.

Колегія суддів вважає, що суд
розглядаючи справу оцінив докази по
справі у відповідності до вимог ст. 212
ЦПК України, і встановивши обставини по
справі у відповідності до норм права,
яким регулюються виниклі між сторонами
правовідносини обґрунтовано
задовольнив позов.

Відповідно до ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без зміни,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Керуючись ст. 303, 304, 307, 308, 313, п.1 ч.1 ст.314,
315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Нововодолазького районного
суду Харківської області від 21 жовтня
2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути оскаржена у
касаційному порядку протягом двадцяти
днів з дня її проголошення
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді