Справа № 216/6086/13-ц
провадження 2/216/101/14
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

17.02.2014 року Центрально-Міський
районний суд м.Кривого Рогу
Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді
Черкасенко Т.Г.

при секретарі
Паситніченко А.О.,

з участю представників позивача
ОСОБА_1, ОСОБА_2,

представника відповідача - ОСОБА_3,

розглянув в відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Кривому Розі
цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_5 про усунення перешкод у
користування земельною ділянкою та
звільнення самовільно зайнятої
земельної ділянки, -

В С Т А Н
О В И В :

Позивач ОСОБА_4 звернувся до суду з
позовом до ОСОБА_5, мотивуючи свої
вимоги тим, що 07 березня 2003року згідно
договору дарування йому було
подароване домоволодіння, яке в цілому
включає житловий будинок загальною
площею 42,5 кв.м, гараж, літню кухню,
погріб кам'яний, уборну, сарай,
водоколонку, замощення, огорожу і
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Будинок йому подарувала ОСОБА_6, яка
успадкувала його від свого чоловіка
ОСОБА_7 і якому рішенням виконкому
Центрально-Міської райради депутатів
трудящих м. Кривого Рогу №6 від 05.02.1958р.
виділено земельну розміром 600 кв.м під
індивідуальне будівництво житлового
будинку на АДРЕСА_2 рішенням виконкому
№20/350 від 28.10.1975р.). У КП ДОР "Криворізьке
БТІ" була виготовлена схема поділу
земельної ділянки 11.07.1972р.

Позивач зазначив, що згідно із ч.1 та 2
ст.120 Земельного кодексу України - у
разі набуття права власності на жилий
будинок, будівлю або споруду, що
перебувають у власності, користуванні
іншої особи, припиняється право
власності, право користування
земельною ділянкою, на якій
розташовані ці об'єкти. До особи, яка
набула право власності на жилий
будинок, будівлю або споруду, розміщені
на земельній ділянці, що перебуває у
користуванні, то в разі набуття права
власності на ці об'єкти до набувача
переходить право користування
земельною ділянкою, на якій вони
розміщені, на тих самих умовах і в тому
ж обсязі, що були у попереднього
землекористувача.

Зі сторони саду земельна ділянка межує
з домоволодінням відповідача ОСОБА_5,
яке розташоване за адресою: АДРЕСА_3,
який самовільно, незаконно та
безпідставно переставив свою огорожу
більше ніж на 5 метрів у бік земельної
ділянки, якою позивач користується на
законних правах. Більше того, він
побудував колючу огорожу в притик до
будівель (біля 0,5м) позивача: гаражу,
туалету, бані. У позивача відсутня
можливість навіть обслуговувати свої
будівлі.

У 2013 р. ОСОБА_5 захотів приватизувати
земельну ділянку, але позивач як
суміжник відмовився підписувати Акт
погодження. Комісією по вирішенню
земельних спорів Центрально-Міської
районної у місті ради 09.10.2012року було
розглянуте питання і рекомендовано
звернутися до суду.

Вирішити спір мирно сторони по
справі не змогли.

Позивач звернувся до ПП "ЕКСПОЦЕНТР" із
заявою про проведення будівельно-
технічної експертизи, на вирішення
якої поставив питання: чи відповідає
фактична площа земельної ділянки під
домоволодінням АДРЕСА_1 площі
земельної ділянки, яка виділялася під
домоволодіння АДРЕСА_1.

У висновку спеціаліста №214 від 22.07.2013р.
вказано: "Фактична площа земельної
ділянки під домоволодінням АДРЕСА_1 -
площі земельної ділянки, яка
виділялася під домоволодіння АДРЕСА_1 -
не відповідає, замість 600 кв.м земельна
ділянка становить 478 кв.м.

Позивач має право приватизувати свою
земельну ділянку, але для цього йому
треба усунути перешкоди і відновити
розміри земельної ділянки.

На підставі вищенаведеного позивач
просить суд зобов'язати ОСОБА_5 усунути
перешкоди у користуванні земельної
ділянки домоволодіння АДРЕСА_1 шляхом
перенесення огорожі у бік своєї
земельної ділянки на 5,15м з однієї
сторони і на 6,88 м з іншої сторони та
стягнути з відповідача ОСОБА_5 на
користь ОСОБА_4: витрати по сплаті
судового збору у сумі 114,70 грн., витрати
по висновку спеціаліста у сумі 500,00 грн.,
витрати на правову допомогу у сумі 1500,00
грн.

В судовому засіданні
представники позивача ОСОБА_2 та
ОСОБА_1 позов підтримали у повному
обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_5 -
ОСОБА_3 позов не визнав, суду пояснив, що
фактично у позивача відсутній
матеріальний об'єкт, відносно якого
виник предмет спору та відносно якого
заявлено позов, оскыльки як вбачається
з листа Управління Держземагентства у
Криворізькому районі
Дніпропетровської області Головного
управління Держземагентства у
Дніпропетровській області № 6621/7 від
05.12.2013 р. за даними управління, що були
створені та отримані під час власної
діяльності, визначеної законодавством
станом на 31.12.2012, відомості щодо
земельної ділянки, яка розташована за
адресою: АДРЕСА_1, відсутні.

В листі зазначено, що беручи до
уваги, що межі земельної ділянки, яка
розташована за вищезазначеною адресою
не встановлені в натурі (на місцевості),
не визначені лінії проходження меж
ділянки, прив'язки поворотних точок
(кутів) земельної ділянки до
геодезичних пунктів національної
геодезичної мережі, тобто згідно ст. 79-1
Земельного кодексу України
вищезазначена земельна ділянка не є
сформованою, а тому відомості про неї
не внесені до Державного земельного
кадастру, то надати будь-яку інформацію
про земельну ділянку управління
позбавлено можливості.

Представник відповідача зазначає, що
відповідно до ст. 25 Закону України «Про
землеустрій» видом документації із
землеустрою є технічна документація
щодо встановлення меж земельної
ділянки в натурі (на місцевості), зміст
якої визначений положенням ст. 55 Закону
України «Про землеустрій», відповідно
до якої також встановлено, що межі
земельної ділянки в натурі (на
місцевості) закріплюються межовими
знаками встановленого зразка.

Зважаючи на відсутність факту
існування межових знаків хибним,
безпідставним та зробленим на підставі
недопустимих доказів є висновок
позивача про порушення його права
користування земельною ділянкою під
домоволодінням, розташованим за
адресою: АДРЕСА_1. Таким чином, правових
підстав вважати, що спірна земельна
ділянка позивача визначена в натурі (на
місцевості), а відповідно що право
користування нею порушено та підлягає
захисту, - немає.

Крім того, представник
відповідача зазначив, що факт
порушення права користування спірною
земельною ділянкою позивача, в т.ч.
відповідачем, непідтверджений
допустимими засобами доказування.

В обґрунтування своїх позовних вимог
позивач посилається на Висновок
спеціаліста ПП «ЕКСПОЦЕНТР» №214 від
22.07.2013р. судово-будівельно-технічного
експерта Кучі Н.К., на вирішення якої
ставилося питання про те: чи відповідає
фактична площа земельної ділянки під
домоволодінням АДРЕСА_1 площі
земельної ділянки, яка виділялася під
домоволодіння АДРЕСА_1, у відповідь на
яке спеціаліст дійшов висновку, що:
"Фактична площа земельної ділянки під
домоволодінням АДРЕСА_1 - площі
земельної ділянки, яка виділялася під
домоволодіння АДРЕСА_1 - не відповідає,
замість 600 кв.м земельна ділянка
становить 478 кв.м.

Даний доказ не лише суперечить
відомостям Державного земельного
кадастру, відповідно до яких спірна
земельна ділянка позивача не
сформована, але і є недопустимим
доказом, оскільки за законом не
підтверджений певними, встановленими
ним засобами доказування. Єдиним
допустимим доказом визначення
фактичного землекористування спірною
земельною ділянкою, визначення
відповідності фактичного
землекористування нею та наявності
порушень її меж може бути Висновок
земельно-технічної експертизи, а не
будівельно-технічної, тим більше
висновок спеціаліста, якого суд не
попереджав про кримінальну
відповідальність за ст.ст. 384, 385 КК
України.

Крім того, як зазначив представник
відповідача, з Висновку спеціаліста ПП
«ЕКСПОЦЕНТР» №214 від 22.07.2013р. не
вбачається, що невідповідність
фактичної площі земельної ділянки
позивача площі земельної ділянки, яка
виділялася, виникла саме внаслідок
винних дій відповідача, тоді як
доказування цього факту покладається
саме на позивача.

Суд, вислухавши представників
позивача, представника відповідача,
вивчивши матеріали справи, вважає
позовні вимоги такими, що не підлягають
задоволенню за наступних підстав.

Як встановлено в судовому
засіданні, вбачається з Договору
дарування домоволодіння від 7 березня
2003 року, посвідченого 7 березня 2003 року
приватним нотаріусом Криворізького
міського нотаріального округу
Дніпропетровської області ОСОБА_10 ,
зареєстрованого в реєстрі за № 591 та
вбачається з інформаційної довідки з
реєстру прав власності на нерухоме
майно № 12987397 від 18.11.2013 року , позивачу
ОСОБА_4 на праві власності належить
домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідачу по справі ОСОБА_5
належить на праві власності
домоволодіння за адресою: АДРЕСА_3, що
вбачається з копіє договору дарування
домоволодіння від 5 березнч 2001 року,
посвідченого приватним нотаріусом
Криворізького міського нотаріального
округу ОСОБА_11 5 березня 2001 року,
зареєстрованого в реєстрі за № 172.

Позивач ОСОБА_4 не надав суду
належних доказів передачі йому у
користування на відповідній правовій
підставі земельної ділянки за адресою
АДРЕСА_1.

Навпаки, як вбачається з листа
Управління Держземагентства у
Криворізькому районі
Дніпропетровської області Головного
управління Держземагентства у
Дніпропетровській області № 6621/7 від
05.12.2013 р. за даними управління, що були
створені та отримані під час власної
діяльності, визначеної законодавством
станом на 31.12.2012, відомості щодо
земельної ділянки, яка розташована за
адресою: АДРЕСА_1, відсутні. Беручи до
уваги, що межі земельної ділянки, яка
розташована за вищезазначеною адресою
не встановлені в натурі (на місцевості),
не визначені лінії проходження меж
ділянки, прив'язки поворотних точок
(кутів) земельної ділянки до
геодезичних пунктів національної
геодезичної мережі, тобто згідно ст. 79-1
Земельного кодексу України
вищезазначена земельна ділянка не є
сформованою, а тому відомості про неї
не внесені до Державного земельного
кадастру, то надати будь-яку інформацію
про земельну ділянку управління
позбавлено можливості.

Таким чином, як встановлено в
судовому засіданні, у позивача
відсутній матеріальний об'єкт,
відносно якого виник предмет спору та
відносно якого заявлено позов.

Відповідно до ст. 25 Закону України «Про
землеустрій» видом документації із
землеустрою є технічна документація
щодо встановлення меж земельної
ділянки в натурі (на місцевості), зміст
якої визначений положенням ст. 55 Закону
України «Про землеустрій», відповідно
до якої також встановлено, що межі
земельної ділянки в натурі (на
місцевості) закріплюються межовими
знаками встановленого зразка.

Зважаючи на відсутність факту
існування межових знаків, є
безпідставними заяви позивача про
порушення його права користування
земельною ділянкою під домоволодінням,
розташованим за адресою: АДРЕСА_1.

Таким чином, правових підстав вважати,
що спірна земельна ділянка позивача
визначена в натурі (на місцевості), а
відповідно що право користування нею
порушено та підлягає захисту, - немає.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 59
ЦПК України обставини справи, які за
законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватись іншими
засобами доказування.

В обґрунтування своїх позовних вимог
позивач посилається на Висновок
спеціаліста ПП «ЕКСПОЦЕНТР» №214 від
22.07.2013р. судово-будівельно-технічного
експерта Кучі Н.К., на вирішення якої
ставилося питання про те: чи відповідає
фактична площа земельної ділянки під
домоволодінням АДРЕСА_1 площі
земельної ділянки, яка виділялася під
домоволодіння АДРЕСА_1, у відповідь на
яке спеціаліст дійшов висновку, що:
"Фактична площа земельної ділянки під
домоволодінням АДРЕСА_1 - площі
земельної ділянки, яка виділялася під
домоволодіння АДРЕСА_1 - не відповідає,
замість 600 кв.м земельна ділянка
становить 478 кв.м. (копія додається).

Даний доказ не лише суперечить
відомостям Державного земельного
кадастру, відповідно до яких спірна
земельна ділянка позивача не
сформована, але і є недопустимим
доказом, оскільки за законом не
підтверджений певними, встановленими
ним засобами доказування.

Так, відповідно до пп. 6.1. п. 6 Інструкції
про призначення та проведення судових
експертиз та експертних досліджень,
затвердженої Наказом Міністерства
юстиції України 08.01.1998 № 53/5 (у редакції
наказу Міністерства юстиції України
26.12.2012 № 1950/5), передбачено, що основними
завданнями земельно- технічної
експертизи є в т.ч.: визначення
фактичного землекористування
земельними ділянками; визначення
відповідності фактичного
землекористування, а також порушень
меж та накладання земельних ділянок
відповідно до правовстановлювальних
документів на ці земельні ділянки та
вимог нормативно-правових актів;
визначення відповідності фактичного
розташування будівель, споруд та інших
об'єктів відносно меж земельних
ділянок правовстановлювальним
документам та технічній документації
із землеустрою та землекористування;
визначення можливості розподілу
(порядку користування) земельними
ділянками, розробка варіантів їх
розподілу (порядку користування);

Отже, єдиним допустимим доказом
визначення фактичного
землекористування спірною земельною
ділянкою, визначення відповідності
фактичного землекористування нею та
наявності порушень її меж може бути
Висновок земельно-технічної
експертизи, а не будівельно-технічної,
тим більше висновок спеціаліста, якого
суд не попереджав про кримінальну
відповідальність за ст.ст. 384, 385 КК
України.

Крім того, з Висновку спеціаліста ПП
«ЕКСПОЦЕНТР» №214 від 22.07.2013р. не
вбачається, що невідповідність
фактичної площі земельної ділянки
позивача площі земельної ділянки, яка
виділялася, виникла саме внаслідок
винних дій відповідача, тоді як
доказування цього факту покладається
саме на позивача,

В силу вимог ч.1, 2, 4 ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу; докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі.

Виходячи з викладеного, суд
вважає позовні вимоги ОСОБА_4
безпідставними і такими, що не
підлягають задоволенню.

Посилання позивача на рішення
комісії по вирішенню земельних спорів
Центрально-Міської районної у місті
ради 09.10.2012року, яка рекомендувала
ОСОБА_5 в разі неможливості досягти
згоди щодо меж земельних ділянок,
звернутися до суду, в обгрунтування
своїх вимог за позовом, є
безпідставними.

Відповідно до ст. 119 ЗК України
громадяни, які добросовісно, відкрито і
безперервно користуються земельною
ділянкою протягом 15 років, але не мають
документів, які б свідчили про
наявність у них прав на цю земельну
ділянку, можуть звернутися до органу
державної влади або органу місцевого
самоврядування з клопотанням про
передачу її у власність або надання у
користування.

Питання регулювання земельних
відносин відповідно до п. 34 ст. 26 Закону
України „ Про місцеве самоврядування в
Україні" віднесено до виключної
компетенції сільських, селищних,
міських рад.

Відповідно до вимог ст. 125 ЗК України
право власності та право постійного
користування на земельну ділянку
виникає з моменту державної реєстрації
цих прав..

Органи місцевого самоврядування
вирішують земельні спори в межах
населених пунктів щодо меж земельних
ділянок, що перебувають у власності і
користуванні громадян, та додержання
громадянами правил добросусідства. І
тільки в разі незгоди власників землі
або землекористувачів з рішенням
органів місцевого самоврядування,
органу виконавчої влади з питань
земельних ресурсів, спір вирішується
судом.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму
Верховного Суду „ про практику
застосування судами земельного
законодавства при розгляді цивільних
справ" від 16.04.2004 р № 7 згідно зі ст. 158 ЗК
України суди розглядають справи за
спорами про межі земельних ділянок, що
перебувають у власності чи
користуванні громадян- заявників, які
не погоджуються з рішенням органу
місцевого самоврядування чи органу
влади з питань земельних ресурсів.

Проте, позивачами не надано до суду
доказів того, що органи місцевого
самоврядування , органи виконавчої
влади приймали рішення щодо надання у
користування позивачам земельних
ділянок, межі яких не встановлено в
натурі ( на місцевості) та з приводу
спору щодо встановлення таких меж.

Більш того, рішення зазначених органів
приймається на підставі проектів
землеустрою щодо відведення земельних
ділянок у разі надання у користування
земельних ділянок відповідно до вимог
ст. 123 ЗК України.

Проекти землеустрою виготовляються
відповідно до вимог Закону України „
Про землеустрій" і розробниками такої
документації із землеустрою є юридичні
та фізичні особи, які отримали ліцензії
на проведення робіт із землеустрою
відповідно до закону.

Керуючись ст. ст. 10,11,60 ЦПК України, а
також ст. ст. 120, 152 ЗК України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволені позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5
про усунення перешкод у користування
земельною ділянкою та звільнення
самовільно зайнятої земельної ділянки,
відмовити у повному обсязі.

На рішення суду може бути подана
апеляція в Дніпропетровський
апеляційний суд протягом десяти днів з
дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Суддя
Т.Г. Черкасенко