АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/792/430/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2014 року
м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

апеляційного суду Хмельницької
області

в складі: головуючого - судді Костенка
А.М.,

суддів: Гринчука Р.С., Заїки В.М.,

при секретарі : Байдичі О.В.

з участю : представника позивача
ОСОБА_1, представників відповідача
ОСОБА_2, ОСОБА_3

розглянула у відкритому судовому
засіданні цивільну справу № 686/10816/13-ц
за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на
заочне рішення Хмельницького
міськрайонного суду від 18 вересня 2013
року по справі за позовом ОСОБА_5 до
ОСОБА_4 про визнання договору
купівлі-продажу дійсним.

Заслухавши доповідача, пояснення
представників сторін, перевіривши
матеріали справи, ознайомившись з
апеляційною скаргою, колегія суддів

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_5, звертаючись до суду з скаргою,
вказувала, що 24 червня 2010 року між нею
та ОСОБА_4 був укладений і нотаріально
посвідчений попередній договір про
купівлю-продаж 21/50 частини житлового
будинку з надвірними будівлями, що
розташований по АДРЕСА_1. В цей же день,
на виконання договору передала
відповідачці 400000 грн., що
підтверджується власноруч написаною
нею розпискою. Також сторони
домовились про укладення договору
купівлі-продажу до 1 вересня 2010 року.
Однак у вказаний термін договір не був
укладений і в подальшому відповідач
стала уникати зустрічей. Добровільно
вирішити спір і укласти договір не
бажає. Тому позивач просила стягнути з
ОСОБА_4 на її користь 502479 грн. переданих
нею коштів з урахуванням їх знецінення
за минулий час та стягнути судові
витрати.

До відкриття провадження в справі
ОСОБА_5 змінила позовні вимоги і
просила суд визнати дійсним договір
купівлі-продажу 21/50 частин житлового
будинку з надвірними будівлями, що
розташований за адресою: АДРЕСА_1,
укладений 24 червня 2010 року між ОСОБА_5
та ОСОБА_4

Заочним рішенням Хмельницького
міськрайонного суду від 18 вересня 2013
року визнано дійсним договір
купівлі-продажу 21/50 частин житлового
будинку з надвірними будівлями, що
розташований за адресою АДРЕСА_1,
укладений 24 червня 2010 року між ОСОБА_5
та ОСОБА_4

В апеляційній скарзі ОСОБА_4
вважає вказане рішення суду
незаконним, просить його скасувати,
ухвалити нове, яким відмовити в
задоволенні позову, посилаючись на
невідповідність висновків суду
обставинам справи, неповне з'ясування
судом обставин, що мають значення для
справи, неправильне застосування норм
матеріального права, порушення норм
процесуального права. Вказує, що при
вирішенні спору суд не вірно
застосував до спірних правовідносин
ст. 220 ЦК України. Також, суд не
застосував
________________________________________________________________________
________

Головуючий у першій інстанції -
Палінчак О.М. провадження №
22-ц/792/430/14

Доповідач - Костенко А.М.
Категорія
№ 19, 20 положення ст. 635 цього ж Кодексу. В
порушення вимог цивільного
процесуального закону не дослідив усі
докази по справі та не з'ясував дійсні
обставини справи. На думку апелянта,
при вирішенні спору судом не враховано,
що спірне майно знаходиться під
арештом. Крім того, вказує, що в
порушення норм процесуального права
позивач уже під час розгляду справи
змінив і предмет і підставу позову.

Апеляційна скарга ОСОБА_4
підлягає задоволенню, а рішення суду
скасуванню з ухваленням нового
рішення слідуючих підстав.

Відповідно до ч. 1 та ч.2 ст. 309 ЦПК
України визначено, що підставами для
скасування рішення є порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права. Норми матеріального права
вважаються порушеними або неправильно
застосованими, якщо застосовано закон,
який не поширюється на ці
правовідносини, або не застосовано
закон, який підлягав застосуванню.

Так судом встановлено, що ОСОБА_4
на підставі договору дарування від 21
квітня 2007 року на праві особистої
приватної власності належить 21/50
частина житлового будинку з
надвірними будівлями по АДРЕСА_1.

24 червня 2010 року між ОСОБА_4, як
продавцем, та ОСОБА_5, як покупцем, було
укладено нотаріально посвідчений
попередній договір, за умовами якого
сторони зобов'язалися в майбутньому в
строк до 1 вересня 2010 року укласти в
нотаріальній формі та належним чином
оформити договір купівлі-продажу 21/50
частини житлового будинку з
надвірними будівлями по АДРЕСА_1, ціна
договору між сторонами визначена в
сумі 400000 грн. Покупець передала у
власність продавця 380000 грн. до
підписання попереднього договору, а
решта суми 20 000 грн. має бути сплачено
продавцю до укладення основного
договору. У разі якщо одна сторона
ухиляється від виконання зобов'язань
за цим договором інша сторона вправі
звернутись до суду з вимогою про
примушення укласти основний договір.

В цей же день 24 червня 2010 року
ОСОБА_4 у відповідності до умов
попереднього договору та на його
виконання отримала від ОСОБА_5 400000 грн.,
однак в подальшому до 1 вересня 2010 року,
так і по даний час основний договір
купівлі-продажу 21/50 частини житлового
будинку з надвірними будівлями по
АДРЕСА_1 між сторонами укладений не був.

Згідно із ч. 2 ст. 220 ЦК України,
якщо сторони домовилися щодо усіх
істотних умов договору, що
підтверджується письмовими доказами, і
відбулося повне або часткове виконання
договору, але одна із сторін ухилилася
від його нотаріального посвідчення,
суд може визнати такий договір дійсним.
У цьому разі наступне нотаріальне
посвідчення договору не вимагається.

Відповідно до ч. 3 ст. 640
Цивільного кодексу України в редакції,
чинній на час виникнення спірних
правовідносин, договір, який підлягає
нотаріальному посвідченню або
державній реєстрації, є укладеним з
моменту його нотаріального
посвідчення або державної реєстрації,
а в разі необхідності і нотаріального
посвідчення, і державної реєстрації - з
моменту державної реєстрації.

Пленум Верховного Суду України в
п. 13 постанови "Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" від 6 дистопада
2009 року № 9 роз'яснив, що вирішуючи спір
про визнання правочину, який підлягає
нотаріальному посвідченню, дійсним,
судам необхідно враховувати, що норма
ч. 2 ст.220 ЦК України не застосовується
щодо правочинів, які підлягають і
нотаріальному посвідченню, і державній
реєстрації, оскільки момент вчинення
таких правочинів відповідно до ст.ст.
210, 640 ЦК України пов'язується з їх
державною реєстрацією, тому вони не є
укладеними і не створюють прав та
обов'язків для сторін.

Статтею 657 ЦК України в редакції,
чинній на час виникнення спірних
правовідносин, було встановлено, що
договір купівлі-продажу житлового
будинку (квартири) або іншого
нерухомого майна укладається у
письмовій формі і підлягає
нотаріальному посвідченню та
державній реєстрації.

Таким чином, норма ч. 2 ст. 220 ЦК
Українине застосовується щодо
правочинів, які підлягають і
нотаріальному посвідченню, і державній
реєстрації, оскільки момент вчинення
такого правочину, відповідно до
положень ст. ст. 210, 640 ЦК України
пов'язується з державною реєстрацією, у
разі недодержання зазначених вимог
закону правочин є неукладеним і таким,
що не породжує для сторін прав та
обов'язків.

Однак, при розгляді справи суд першої
інстанції на зазначені положення
закону уваги не звернув та не врахував,
що договір купівлі-продажу нежитлового
будинку між сторонами укладений не був,
в силу ст. 657 ЦК України в редакції, яка
була чинною на час виникнення спірних
правовідносин, підлягав і
нотаріальному посвідченню, і державній
реєстрації, тому не міг бути визнаний
судом дійсним на підставі ч. 2 ст. 220 ЦК
України.

Така ж правова позиція викладена в
постановах Верховного Суду України
від 30 січня 2013 року по цивільній
справі № 6-162цс12, від 19 червня 2013 року по
цивільній справі № 6-49цс13, прийнятими
за наслідками розгляду заяви про
перегляд судового рішення з мотивів
неоднакового застосування судом
касаційної інстанції одних і тих самих
норм матеріального права у подібних
правовідносинах, яка згідно ст. 360-7 ЦПК
України є обов'язковою для всіх судів
України.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 635 ЦК
України сторона, яка необгрунтовано
ухиляється від укладення договору,
передбаченого попереднім договором,
повинна відшкодувати другій стороні
збитки, завдані простроченням, якщо
інше не встановлено попереднім
договором або актами цивільного
законодавства.

Тобто наслідками не укладення
основаного договору є відшкодування
збитків, що безпосередньо зазначено у
ч. 2 ст. 635 ЦК України.

Отже, попередній договір
купівлі-продажу 21/50 частини житлового
будинку з надвірними будівлями по
АДРЕСА_1, укладений сторонами, в силу
положень ст. ст. 640, 657 ЦК України не є
укладеним як основний договір
купівлі-продажу, а тому не може бути
визнаний дійсним на підставі ч. 2 ст. 220
ЦК України.

Проте, суд першої інстанції на
зазначені положення закону уваги не
звернув та ухвалив рішення з
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Оскільки обставини справи судами
встановлені повно і правильно, не
потребують додаткового дослідження
доказів, однак, оскаржуване судове
рішення у справі, ухвалене із
неправильним застосуванням норм
матеріального права, тому воно
підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення про відмову у позові з
вищенаведених підстав.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 316, 319 ЦПК України,
колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Заочне рішення Хмельницького
міськрайонного суду від 18 вересня 2013
року скасувати та ухвалити нове
рішення :

В позові ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання
договору купівлі-продажу дійсним
відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, однак може
бути оскаржене в касаційному порядку
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий : (підпис)
Судді : (підписи)

З оригіналом згідно : Суддя
А.М. Костенко