У х в а л а

іменем україни

5 лютого 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,суддів:
Касьяна О.П.,Ступак О.В.,Коротуна
В.М.,Штелик С.П.,розглянувши в судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до
Тухлянської сільської ради
Сколівського району Львівської
області, ОСОБА_7 про визнання
незаконним рішення та визнання
недійсним державного акта на право
власності на земельну ділянку, за
касаційною скаргою ОСОБА_7 на рішення
Сколівського районного суду
Львівської області від 9 липня 2013 року
та ухвалу апеляційного суду Львівської
області від 30 жовтня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом про
визнання незаконним рішення
Тухлянської сільської ради
Сколівського району Львівської
області № 111 від 15 квітня 2011 року та
недійсним виданого ОСОБА_7 державного
акта на право власності на земельну
ділянку площею 0,1652 га, в обґрунтування
якого зазначав, що внаслідок
незаконної передачі цієї земельної
ділянки у власність ОСОБА_7 було
порушено його право користування нею
як співвласника будинковолодіння по
АДРЕСА_1.

Рішенням Сколівського районного суду
Львівської області від 9 липня 2013
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Львівської області
від 30 жовтня 2013 року, позов задоволено.

Визнано незаконним рішення
Тухлянської сільської ради
Сколівського району Львівської
області № 111 від 15 квітня 2011 року «Про
розгляд заяви громадянки ОСОБА_7».

Визнано недійсним державний акт на
право приватної власності на земельну
ділянку серії ЯК № 136015 від 12 жовтня 2011
року, виданий ОСОБА_7 Тухлянською
сільською радою Сколівського району
Львівської області та зареєстрований
у Книзі записів реєстрації державних
актів на право власності на землю та на
право постійного користування землею,
договорів оренди землі за №
01132.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

Не погодившись із ухваленими судовими
рішеннями, ОСОБА_7 звернулася до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ з касаційною скаргою, в якій
просила скасувати оскаржувані судові
рішення та ухвалити нове рішення про
відмову в задоволенні позову,
посилаючись на неправильне
застосування судами першої та
апеляційної інстанцій норм
матеріального та порушення норм
процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 належить Ѕ
частки у праві власності на житловий
будинок із господарськими спорудами,
розташований за адресою: АДРЕСА_1. Інша
Ѕ частки у праві власності на цей
житловий будинок із господарськими
спорудами належить його братові ОСОБА_8
(а.с. 12, 33).

27 жовтня 2009 року ОСОБА_6 звернувся до
Тухлянської сільської ради із заявою
про надання йому земельної ділянки для
обслуговування Ѕ частини житлового
будинку із господарськими спорудами,
за результатами розгляду якої
сільською радою було рекомендовано
ОСОБА_6 звернутися до суду для
вирішення спору із ОСОБА_8 (а.с. 7, 14).

Рішенням Тухлянської сільської ради №
111, ухваленим 15 квітня 2011 року, ОСОБА_7
передано у власність земельну ділянку
площею 0,1652 га для ведення особистого
селянського господарства із земель
сільськогосподарського призначення в
АДРЕСА_1. На підставі цього рішення
сільської ради ОСОБА_7 видано державний
акт на право власності на земельну
ділянку (а.с. 5, 13).

Звертаючи до суду з позовом, ОСОБА_6
вважав, що оскаржуваним рішенням
сільської ради порушено його право
користування переданою у власність
ОСОБА_7 земельної ділянкою, так як, на
його думку, вона призначена для
обслуговування житлового будинку з
господарськими спорудами,
розташованого по АДРЕСА_1,
співвласником якого він є.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції, з висновком якого погодився
апеляційний суд, виходив із того, що при
прийнятті Тухлянською сільською радою
рішення про передачу у власність
ОСОБА_7 земельної ділянки площею 0,1652 га
було порушено порядок, передбачений
частиною 1 статті 118 ЗК України.

Однак із висновками суду повністю
погодитися не можна, оскільки вони не
відповідають вимогам закону та не
ґрунтуються на доказах, наявних у
матеріалах справи.

Відповідно до частини 1 статті 116 ЗК
України громадяни та юридичні особи
набувають права власності та права
користування земельними ділянками із
земель державної або комунальної
власності за рішенням органів
виконавчої влади або органів місцевого
самоврядування в межах їх повноважень,
визначених цим ЗК України, або за
результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та
юридичними особами здійснюється
шляхом передачі земельних ділянок у
власність або надання їх у
користування (частина 2 статті 116 ЗК
України).

Згідно із частиною 1 статті 118 ЗК
України громадянин, зацікавлений у
приватизації земельної ділянки, яка
перебуває у його користуванні, подає
заяву до відповідної районної,
Київської чи Севастопольської міської
державної адміністрації або сільської,
селищної, міської ради за
місцезнаходженням земельної ділянки.

4 серпня 2010 року ОСОБА_7 звернулася до
Тухлянської сільської ради із заявою
про передачу їй у власність земельної
ділянки площею 0,15 га, яка прилягає до її
житлового будинку по АДРЕСА_1,
посилаючись на те, що вона та її сім'я
користуються цією земельною ділянкою з
1975 року.

Із довідки про реєстрацію особистого
селянського господарства вбачається,
що за господарством ОСОБА_7,
зареєстрованим у погосподарських
книгах за № 462, рахується земельна
ділянка площею 0,1652 га, (а.с. 99).

На підставі ухваленого Тухлянською
сільською радою рішення № 151 від 24
вересня 2010 року було розроблено
технічну документацію із землеустрою
про передачу земельної ділянки у
власність ОСОБА_7, а рішенням
Тухлянської сільської ради № 111 від 15
квітня 2011 року їй передано у власність
земельну ділянку площею 0,1652 га по
АДРЕСА_1 (а.с. 11, 91-112).

Суд першої інстанції вважав, що
унаслідок передачі ОСОБА_7 у власність
спірної земельної ділянки було
порушено права ОСОБА_6, з чим не можна
погодитися, оскільки судом не було
з'ясовано, чи перебувала зазначена
земельна ділянка у її користуванні
раніше, так як з витягів з
погосподарських книг, наданих
Тухлянською сільською радою, не
вбачається, які саме земельні ділянки
та за якою адресою були за нею
закріплені.

Крім цього, суд не зважив, що у витягах з
погосподарських книг, наданих
Тухлянською сільською радою, міститься
інформація про те, що ОСОБА_6 у
господарстві був відсутній з 1 січня 1977
року, проте відмітки про вибуття немає.
Крім цього, з абрису, складеного 1 січня
2002 року, вбачається, що за ним
рахувалася земельна ділянка площею 0,14
га, в тому числі 0,04 га для
обслуговування житлового будинку та 0,10
га для ведення особистого селянського
господарства (а.с. 32, 35, 39).

17 вересня 2010 року земельною комісією за
участю ОСОБА_6 та ОСОБА_8 складено акт
про те, що земельна ділянка для
обслуговування житлового будинку з
господарськими спорудами по АДРЕСА_1
повинна становити 0,08 га (а.с. 170).

Рішенням апеляційного суду Львівської
області від 20 червня 2011 року, залишеним
без змін ухвалою Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 6 лютого 2012 року, встановлено,
що земельна ділянка для обслуговування
житлового будинку із господарськими
спорудами по АДРЕСА_1 належить
співвласникам будинку, ОСОБА_6 та
ОСОБА_8, не виділялася та не
закріплювалася (а.с. 79-81).

Частиною 3 статті 61 ЦПК України
передбачено, що обставини, встановлені
судовим рішенням у цивільній,
господарській або адміністративній
справі, що набрало законної сили, не
доказуються при розгляді інших справ, у
яких беруть участь ті самі особи або
особа, щодо якої встановлено ці
обставини.

Рішенням Тухлянської сільської ради №
105 від 28 вересня 2012 року надано дозвіл
ОСОБА_6, ОСОБА_8 на розробку технічної
документації із землеустрою щодо
оформлення документів, що посвідчують
право власності на земельну ділянку
площею 0,08 га для обслуговування
житлового будинку, який знаходиться в
їх спільній власності із земель
громадської житлової забудови на
території Тухлянської сільської ради.
Зазначене рішення сільської ради
позивачем не оскаржувалось (а.с. 155).

Згідно з частиною 1 статті 3 ЦПК України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
ЦПК України. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Нормами частин 1-3 статті 212 ЦПК України
передбачено, що суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному,
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів.
Жоден доказ не має для суду наперед
встановленого значення. Суд оцінює
належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Проте у порушення наведених вимог
закону позивач не надав суду доказів,
які б підтверджували його право на
спірну земельну ділянку. В свою чергу,
суд належним чином не перевірив, чи
порушені права ОСОБА_6 передачею у
власність ОСОБА_7 земельної ділянки
площею 0,1652 га в АДРЕСА_1.

За таких обставин суди неправильно
застосували норми матеріального права,
в порушення норм процесуального права
не встановили усіх фактичних обставин,
які мають значення для правильного
вирішення справи, тому ухвалені в
справі судові рішення підлягають
скасуванню з направленням справи на
новий розгляд до суду першої інстанції
з підстав, передбачених частиною 2
статті 338 ЦПК України.

Керуючись статтями 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити
частково.

Рішення Сколівського районного суду
Львівської області від 9 липня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Львівської області від 30 жовтня 2013 року
скасувати, справу передати на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна Судді:О.П.
Касьян В.М. Коротун О.В. Ступак С.П.
Штелик