У х в а л а

іменем україни

05 лютого 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Макарчука М.А.,

суддів: Леванчука
А.О., Мазур Л.М.,

Маляренка А.В., Нагорняка В.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом публічного
акціонерного товариства Комерційний
банк «Надра» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 та
ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за
кредитним договором,

за касаційною скаргою публічного
акціонерного товариства Комерційний
банк «Надра» в особі представника за
довіреністю Охременко Аліни
Олександрівни на рішення
Амур-Нижньодніпровського районного
суду м. Дніпропетровська від 25 червня
2013 року та ухвалу апеляційного суду
Дніпропетровської області від 14 жовтня
2013 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року публічне акціонерне
товариство Комерційний банк «Надра»
(далі - ПАТ КБ «Надра») звернулося до
суду із позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 та
ОСОБА_5, в якому просило стягнути із
відповідачів на його користь
заборгованість за кредитним договором
від 29 січня 2007 року № 8/2007/840-К/731-Н в сумі
5 414 415 грн 76 коп., яка
складається із: заборгованості за
кредитом в сумі 191 327,50 доларів США, що
еквівалентно 1 529 280 грн 71 коп.;
заборгованості за відсотками в сумі 111
287,13 доларів США, що еквівалентно 889 518
грн 03 коп.; заборгованості з пені в сумі
354 980, 06 доларів США, що
еквівалентно 2 837 355 грн 62 коп., та
заборгованості за штрафами в сумі 19 800
доларів США, що еквівалентно 158 261 грн 40
коп.

На обґрунтування позовних вимог
посилалось на те, що 29 січня 2007
року між ВАТ КБ «Надра»,
правонаступником якого є ПАТ КБ
«Надра», та ОСОБА_3 укладено кредитний
договір №
8/2007/840-К/731-Н, відповідно до умов якого
банком було надано позичальнику кредит
в сумі 198 000 доларів США зі сплатою 12,49 %
річних та кінцевим терміном повернення
до 20 січня 2037 року.

Того ж дня в якості забезпечення
виконання зобов'язань за вказаним
кредитним договором між банком, ОСОБА_4
та ОСОБА_5 було укладено окремі
договори поруки № 731-Н/1 та № 731-Н/2,
відповідно до умов яких поручителі
зобов'язались відповідати перед
кредитором в повному обсязі за належне
виконання позичальником умов
кредитного договору.

Позивач вказав, що позичальник
належним чином не виконував умови
кредитного договору, у зв'язку з чим
утворилась заборгованість в сумі 5 414 415
грн 76 коп., яку і просив солідарно
стягнути із відповідачів.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського
районного суду м.
Дніпропетровська від 25 червня 2013 року
позов ПАТ КБ «Надра» задоволено
частково.

Стягнуто солідарно із ОСОБА_3, ОСОБА_4 та
ОСОБА_5 на користь ПАТ КБ «Надра»
заборгованість за кредитним договором
в сумі 352 614,63 доларів США, що
еквівалентно 2 818 298 грн 74
коп., яка складається із: кредиту в
розмірі 191 327,50 доларів
США, що еквівалентно 1 529 280 грн 71 коп.;
несплачених відсотків в розмірі 111 287,13
доларів США, що еквівалентно 889 518 грн 03
коп., та пені в розмірі 50 000 доларів США,
що еквівалентно 399 500 грн.

У задоволенні іншої частини позовних
вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

Ухвалою апеляційного суду
Дніпропетровської області від 14 жовтня
2013 року апеляційні скарги ПАТ КБ
«Надра» та ОСОБА_3 відхилено, рішення
Амур-Нижньодніпровського районного
суду м. Дніпропетровська від 25 червня
2013 року залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ПАТ КБ
«Надра» - Охременко А.О., мотивуючи свої
доводи неправильним застосуванням
судами попередніх інстанцій норм
матеріального права та порушенням норм
процесуального права, просить
скасувати рішення судів першої та
апеляційної інстанцій і ухвалити нове
рішення про задоволення позовних вимог
у повному обсязі.

Частиною 2 ст. 324 ЦК України передбачено,
що підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 335 ЦПК України суд
не обмежений доводами касаційної
скарги, якщо під час розгляду справи
буде виявлено неправильне
застосування норм матеріального права
або порушення норм процесуального
права, які є обов'язковою підставою для
скасування рішення.

Вивчивши матеріали цивільної справи,
перевіривши доводи касаційної скарги,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню з
огляду на наступне.

Суди попередніх інстанцій, ухвалюючи
рішення про часткове задоволення
позовних вимог, керувалися положеннями
ст. ст. 549, 551, 554, 615, 625, 1049, 1050, 1054 ЦК
України та виходили з того, що
позичальник належним чином не
виконував умов кредитного договору, у
зв'язку з чим утворилась
заборгованість, яка підлягає
солідарному стягненню із відповідачів;
при цьому, застосувавши ст. 61
Конституції України та ст. 551 ЦК
України, суди дійшли висновку про
зменшення розміру неустойки (пені,
штрафу), оскільки її розмір значно
перевищує розмір збитків позивача,
виключивши з суми боргу штраф у сумі 19
800 доларів США (як подвійна
відповідальність за одне й те саме
порушення) та зменшивши заборгованість
з пені до 50 000 доларів США.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувались вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів касаційного суду
вважає, що зазначеним вимогам рішення
судів першої та апеляційної інстанцій
не відповідають з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено та підтверджується
матеріалами справи, що 29 січня 2007 року
між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_3 укладено
кредитний договір № 8/2007/840-К/731-Н,
відповідно до умов якого банком було
надано позичальнику кредит в сумі 198 000
доларів США зі сплатою 12,49 % річних та
кінцевим терміном повернення до 20
січня 2037 року (а.с. 19-22).

З метою забезпечення виконання
зобов'язань за вказаним кредитним
договором 29 січня 2007 року між банком та
ОСОБА_4 було укладено договір поруки №
731-Н/1, відповідно до умов якого остання
зобов'язалась відповідати перед
кредитором в повному обсязі за належне
виконання умов кредитного договору
позичальником.

Того ж дня між банком та ОСОБА_5 було
укладено договір поруки № 731-Н/2,
відповідно до умов якого останній
зобов'язався відповідати перед
кредитором в повному обсязі за належне
виконання умов кредитного договору
позичальником.

Судами попередній інстанцій
встановлено, що ОСОБА_3 належним чином
не виконував умов кредитного договору,
у зв'язку із чим утворилась
заборгованість в сумі 5 414 415 грн 76 коп.,
яку позивач просив солідарно стягнути
із відповідачів.

Згідно зі ст. ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК
України зобов'язання повинні
виконуватись належним чином, у
встановлений термін, відповідно до
умов договору та вимог чинного
законодавства. Порушенням зобов'язання
є його невиконання або виконання з
порушенням умов, визначених змістом
зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України
обов'язком позичальника за кредитним
договором є, зокрема, повернення
кредиту та сплата процентів за
користування ним.

Договір є обов'язковим для виконання
сторонами (ст. ст. 629, 638 ЦК України).

Положеннями ст. ст. 553, 554 ЦК України
визначено, що поручитель відповідає
перед кредитором за виконання
боржником його обов'язку, а у випадках
порушення такого обов'язку боржник та
поручитель відповідають перед
кредитором як солідарні боржники.

Згідно зі ст. 541 ЦК України солідарний
обов'язок або солідарна вимога
виникають у випадках, встановлених
договором або законом, зокрема, у разі
неподільності предмета зобов'язання.

У разі солідарного обов'язку боржників
кредитор має право вимагати виконання
обов'язку частково або в повному обсязі
як від усіх боржників, так і від
будь-кого з них окремо (ч. 1 ст. 543 ЦК
України).

Частиною 1 ст. 554 ЦК України встановлено,
що у разі порушення боржником
зобов'язання, забезпеченого порукою,
боржник і поручитель відповідають
перед кредитором як солідарні
боржники, якщо договором поруки не
встановлено додаткову (субсидіарну)
відповідальність поручителя.

Відповідно до ч. 3 ст. 554 цього Кодексу
особи, які спільно дали поруку,
відповідають перед кредитором
солідарно, якщо інше не встановлено
договором поруки.

Таким чином, поручителі незалежно від
того, уклали вони спільний договір
поруки чи окремий договір, є
солідарними боржниками кожен окремо з
позичальником, а в силу ч. 1 ст. 543 ЦК
України кредитор має право вимагати
виконання обов'язку частково або в
повному обсязі як від усіх боржників
разом, так і від будь-якого з них окремо.

Така ж правова позиція викладена у
постанові Верховного Суду України від
19 грудня 2011 року у справі № 6-84цс11.

Виходячи з аналізу наведених норм
права, з урахуванням викладених
обставин справи колегія суддів
касаційного суду вважає, що, вирішуючи
спір, суд першої інстанції на порушення
вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України не звернув
уваги на те, що у даному випадку
поручителі не несуть солідарної
відповідальності між собою, так як
відсутня їх спільна порука, оскільки
між банком та поручителями укладено
окремі договори поруки.

Крім того, колегія суддів касаційного
суду вважає за необхідне зазначити
наступне.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що
відповідно до ст. 6 цього Кодексу
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору.

Зміст договору становлять умови
(пункти), визначені на розсуд сторін і
погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК
України).

Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

За правилами ч. 1 ст. 546 та ст. 549 ЦК
України виконання зобов'язання
забезпечується, зокрема, неустойкою,
яка визначається як пеня та штраф і є
грошовою сумою або іншим майном, які
боржник повинен передати кредиторові у
разі порушення зобов'язання (п. 3 ч. 1 ст.
611 ЦК України).

Штрафом є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2
ст. 549 ЦК України).

Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасного
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання (ч. 3
ст. 549 ЦК України).

Виходячи з аналізу зазначених статей,
штраф є відповідальністю, яка залежить
лише від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов'язання й у
часі визначається з настанням однієї з
подій як невиконання або неналежне
виконання зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасного
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання,
тобто встановлює певні юридичні
наслідки у вигляді обов'язку сплатити
певну суму, яка залежить не тільки від
суми несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання, а й від часу такого
невиконання.

Тобто пеня та штраф є різними видами
неустойки як засобу юридичної
відповідальності, а не окремими видами
штрафних санкцій.

Штраф має разовий характер, тобто
вичерпується з настанням самого факту
порушення зобов'язання.

Статтею 61 Конституції України
визначено, що ніхто не може бути двічі
притягнений до юридичної
відповідальності одного виду за одне й
те саме правопорушення.

Судами встановлено та підтверджується
матеріалами справи, що відповідно до п.
5.1 кредитного договору у разі
прострочення позичальником строку
сплати мінімально необхідного платежу
по погашенню кредиту, визначеного у п.
3.3.3 цього договору, а також у випадку
прострочення строку виконання
зобов'язань позичальника щодо
повернення кредиту, сплати всіх
нарахованих відсотків та можливих
штрафних санкцій у строк, визначений у
п. 4.3.5 цього договору, позичальник
сплачує пеню в розмірі 1 % від
несвоєчасно сплаченої суми за кожен
день прострочення.

У разі порушення позичальником вимог п.
п. 4.3.1, 4.3.2, 4.3.7, 4.3.9, 4.3.10 цього договору
позичальник зобов'язаний сплатити
банку штраф у розмірі 10 % від суми
кредиту, визначеної у п. 1.1 цього
договору, за кожен випадок (п. 5.2
кредитного договору).

Таким чином, сторони, укладаючи
договір, вільно визначили його умови, а
тому за правилами ст. ст. 526, 627, 628 ЦК
України мають належним чином виконати
зобов'язання за цим договором.

Вирішуючи спір, місцевий суд у
порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України
на зазначені умови договору та
положення ст. 549 ЦК України уваги не
звернув, зокрема, що штраф та пеня
відповідно до умов кредитного договору
настають при різних обставинах
порушення зобов'язання зі сторони
боржника, а відтак, є різними видами
відповідальності за порушення
зобов'язань боржником. У зв'язку з цим
висновок місцевого суду щодо подвійної
відповідальності відповідача за одне і
теж саме порушення зобов'язання не
ґрунтується на законі.

Також колегія вважає, що місцевий суд
дійшов помилкового висновку про
зменшення розміру пені за відсутності
відповідної заяви відповідачів про
зменшення її розміру, виходячи з
наступного.

Згідно з ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір
неустойки може бути зменшений за
рішенням суду, якщо він значно
перевищує розмір збитків, та за
наявності інших обставин, які мають
істотне значення.

Пунктом 27 постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
також роз'яснено, що положення частини
третьої статті 551 ЦК України про
зменшення розміру неустойки може бути
застосовано судом лише за заявою
відповідача до відсотків, які
нараховуються як неустойка, і не може
бути застосовано до сум, які
нараховуються згідно з частиною другою
статті 625 ЦК України, які мають іншу
правову природу.

З огляду на викладене колегія суддів
касаційного суду вважає, що, вирішуючи
спір, місцевий суд на порушення вимог
ст. ст. 212-214 ЦПК України на вказані
вимоги закону та обставини справи
уваги не звернув, не врахував
роз'яснень, викладених у постанові
пленуму Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 30 березня 2012
року № 5 «Про практику застосування
судами законодавства при вирішенні
спорів, що виникають із кредитних
правовідносин», та дійшов помилкового
висновку про зменшення розміру пені як
неустойки за відсутності заяви
відповідачів про зменшення її розміру,
а також не з'ясував, з чого складається
розмір збитків, та наявність інших
обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК
України та роз'яснень, викладених у п. 17
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 24 жовтня 2008 року
№ 12 «Про судову практику розгляду
цивільних справ в апеляційному
порядку», перевіряючи законність і
обґрунтованість оскаржуваного
судового рішення, суд апеляційної
інстанції повинен з'ясувати: чи
враховані судом першої інстанції при
ухваленні рішення всі факти, що входять
до предмета доказування; чи
підтверджені обставини (факти), якими
мотивовано рішення, належними й
допустимими доказами та чи доведені
вони; чи відповідають висновки суду
встановленим фактам; чи дотримано та чи
правильно застосовано норми
матеріального й процесуального права,
досліджувати докази, які судом першої
інстанції були досліджені з порушенням
встановленого порядку або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Таким чином, зазначеними положеннями
цивільного процесуального
законодавства на апеляційний суд
покладено обов'язок перевіряти
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції, встановлені
судом фактичні обставини і усувати
недоліки, допущені судом першої
інстанції.

Переглядаючи рішення в апеляційному
порядку, апеляційний суд у порушення
вимог ст. 303 ЦПК України на зазначені
положення закону та обставини справи
уваги не звернув, не перевірив доводів
апеляційної скарги та законність
ухваленого рішення в межах заявлених
вимог та у межах своїх повноважень не
усунув допущених місцевим судом
недоліків.

Допущені судами попередніх інстанцій
порушення норм процесуального права та
неправильне застосування норм
матеріального права мають суттєве
значення для правильного вирішення
спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є
підставою для скасування рішень судів
першої та апеляційної інстанцій із
направленням справи на новий розгляд
до суду першої інстанції.

За викладених обставин колегія суддів
вважає, що рішення
Амур-Нижньодніпровського районного
суду м. Дніпропетровська від 25 червня
2013 року та ухвала апеляційного суду
Дніпропетровської області від
14 жовтня 2013 року підлягають
скасуванню із направленням справи на
новий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного
акціонерного товариства Комерційний
банк «Надра» в особі представника за
довіреністю Охременко Аліни
Олександрівни задовольнити частково.

Рішення Амур-Нижньодніпровського
районного суду м.
Дніпропетровська від 25 червня 2013 року
та ухвалу апеляційного суду
Дніпропетровської області від 14 жовтня
2013 року скасувати, справу передати на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
М.А. Макарчук

Судді:

А.О. Леванчук

Л.М. Мазур

А.В. Маляренко

В.А. Нагорняк