22-ц/772/596/2014Головуючий в суді першої
інстанції:Воробйов В. В.Категорія:
37Доповідач: Войтко Ю. Б.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" лютого 2014 р. м. Вінниця

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Вінницької області в складі:

Головуючого: Войтка Ю.Б.,

Суддів: Міхасішина І.В., Стадника І.М.,

При секретарі: Агеєвій Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за апеляційною
скаргою представника позивача ОСОБА_2
на рішення Вінницького міського суду
Вінницької області від 11 січня 2014 року
в цивільній справі за позовом

ОСОБА_3 до ОСОБА_4 за участю третьої
особи Третьої Вінницької державної
нотаріальної контори про встановлення
факту спільного проживання зі
спадкодавцем та про усунення
спадкоємця від права на спадкування, -

встановила:

У листопаді 2013 року ОСОБА_3
звернувся в суд з вищевказаним позовом,
в якому просив встановити юридичний
факт, що він постійно проживав зі
спадкодавцем ОСОБА_5, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_1 року в м. Вінниці, однією
сім'єю з 2006 року по час відкриття
спадщини - ІНФОРМАЦІЯ_1 року, тобто є
спадкоємцем четвертої черги за законом
після смерті спадкодавця, також просив
усунути ОСОБА_4 від права на
спадкування за законом після смерті
ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року в м.
Вінниці, оскільки відповідач ухилялась
від надання спадкодавцеві допомоги,
який через похилий вік та тяжку хворобу
потребував догляду.

Рішенням Вінницького міського суду
Вінницької області від 11 січня 2014 року
в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4
за участю третьої особи Третьої
Вінницької державної нотаріальної
контори про встановлення факту
спільного проживання зі спадкодавцем
та про усунення спадкоємця від права на
спадкування відмовлено.

В апеляційній скарзі представник
позивача ОСОБА_2. просить скасувати
рішення суду і ухвалити нове, яким
задовольнити позовні вимоги ОСОБА_3,
посилаючись на те, що рішення суду
винесено із порушенням норм
матеріального та процесуального права,
тому є незаконним та необґрунтованим.
При цьому вказується на ті ж підстави,
що і в позовні заяві.

Відповідач та її представник
заперечили апеляційну скаргу, просять
її відхилити, а рішення суду залишити
без змін, оскільки воно являється
правильним, законним і справедливим.

Колегія суддів, перевіривши законність
і обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, заслухавши пояснення сторін,
дослідивши матеріали справи, прийшла
до висновку, що апеляційна скарга не
підлягає до задоволення за таких
підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що
25 жовтня 2005 року між матір'ю позивача -
ОСОБА_6 та ОСОБА_5 відділом реєстрації
актів цивільного стану Вінницького
міського управління юстиції
Вінницької області був зареєстрований
шлюб, актовий запис №2772. Після
реєстрації шлюбу ОСОБА_6. змінила своє
прізвище на «ОСОБА_6» (а.с.13, 24).

ІНФОРМАЦІЯ_2 року в м. Вінниці померла
мати позивача - ОСОБА_6 (а.с.16, 18).

ІНФОРМАЦІЯ_1 року в м. Вінниці помер
ОСОБА_5, який за свого життя заповіту не
залишив, що підтверджується
матеріалами спадкової справи (а.с.125-187).

Позивачем було витрачено кошти на
організацію та проведення поховання
ОСОБА_5

Після смерті ОСОБА_5 залишилось
спадкове майно, яке складається з
однокімнатної квартири, загальною
площею 29,6кв.м., яка розташована за
адресою: АДРЕСА_1. Вказана квартира
належала спадкодавцю на підставі
договору купівлі-продажу від 06
листопада 2001 року та право власності на
яку було зареєстровано в КП «Вінницьке
обласне об'єднане бюро технічної
інвентаризації» від 07 листопада 2001
року (а.с.10-11).

Відповідач ОСОБА_4 подала до нотаріуса
заяву про прийняття спадщини (а.с. 133) в
якій зазначила, що вона є спадкоємцем
після смерті її прадіда ОСОБА_5 за
правом представлення, відповідно до ч. 1
ст. 1266 ЦК України, оскільки її батько -
ОСОБА_7., який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року в
м. Вінниці, був сином ОСОБА_8, яка
померла ІНФОРМАЦІЯ_4 року в м.
Санкт-Петербург та була дочкою
спадкодавця ОСОБА_5 та ОСОБА_9., що не
заперечувалось відповідачем.

На час навчання в
Природо-гуманітарному
навчально-науковому інституті
Національного університету
біоресурсів і природокористування
України ОСОБА_4 проживала та була
зареєстрована у гуртожитку АДРЕСА_2, а
саме: у період з 30 жовтня 2009 року по 21
червня 2013 року (а.с.190).

Тобто, відповідач перебувала за межами
місця проживання спадкодавця, що було
пов'язано з її навчанням. Крім того,
відповідач не мала самостійного
заробітку або доходів у зв'язку з її
навчанням на денній формі
педагогічного факультету на
контрактній основі. Відповідно вона не
мала можливості часто навідувати свого
прадіда ОСОБА_4, який проживав у м.
Вінниці та фізичної змоги надавати
будь-яку допомогу спадкодавцеві.

Позивачем суду не було надано та судом
першої інстанції не було встановлено
доказів щодо потреби спадкодавця у
наданні йому допомоги саме спадкоємцем
ОСОБА_4 та щодо перебування спадкодавця
у безпорадному стані.

На підставі викладеного вище, суд
першої інстанції дійшов висновку про
відсутність правових підстав для
позбавлення відповідача права на
спадкування, оскільки за змістом ч. 5 ст.
1224 ЦК України лише при одночасному
настанні наведених у ній обставин і
доведеності зазначених фактів у їх
сукупності спадкоємець може бути
усунений від права на спадщину.

Позивач ОСОБА_3 подав до Третьої
Вінницької державної нотаріальної
контори заяву про прийняття спадщини
після смерті ОСОБА_5, оскільки вважає,
що він являється спадкоємцем четвертої
черги відповідно до ст. 1264 ЦК України,
відповідно до положень якої у четверту
чергу право на спадкування за законом
мають особи, які проживали зі
спадкодавцем однією сім'єю не менш як
п'ять років до часу відкриття спадщини.

Проте міський суд прийшов до висновку,
що викладені у позовній заяві
обставини щодо спільного проживання
позивача зі спадкодавцем не менше як
п'ять років, наявності у них спільного
побуту, взаємних прав та обов'язків не
підтверджуються належними та
допустимими доказами, спростовуються
довідкою № 772 від 04 вересня 2007 року
виданою МКП ЖЕК №7 за життя ОСОБА_5 про
місце його реєстрації та склад сім'ї
(а.с. 12), довідкою МКП ЖЕК №7 від 12 грудня
2012 року № 2469 (а.с. 20), актом обстеження
житлового фонду від 10 квітня 2013 року
(а.с. 110), показаннями свідків,
зареєстрованим місцем проживання
спадкодавця за адресою: АДРЕСА_1 та
фактом того, що коли ОСОБА_5 стало
погано, лікарі швидкої медичної
допомоги забрали його до лікарні саме з
зазначеної квартири.

Розглядаючи спір, судова колегія
вважає, що міський суд повно і всебічно
дослідив і оцінив обставини по справі,
надані сторонами докази, правильно
визначив юридичну природу спірних
правовідносин і закон, який їх регулює.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 звернувся
до суду з позовом, в якому просив
встановити юридичний факт постійного
проживання його зі спадкодавцем
ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, та
усунути ОСОБА_4, яку вважає правнучкою
спадкодавця і спадкоємцем за правом
представлення, від права на
спадкування за законом після смерті
ОСОБА_5.

Відповідно до ст. 1264 ЦК України у
четверту чергу право на спадкування за
законом мають особи, які проживали зі
спадкодавцем однією сім'єю не менш як
п'ять років до часу відкриття спадщини.

При вирішенні спору про право на
спадщину осіб, які проживали зі
спадкодавцем однією сім'єю не менш як
п'ять років до часу відкриття спадщини
(четверта черга спадкоємців за
законом), необхідно враховувати
правила частини другої статті 3 СК, а
тому позивачу необхідно надати суду
докази спільно проживання зі
спадкодавцем, що вони за цей час були
пов'язані спільним побутом, мали
взаємні права та обов'язки. При цьому
п'ятирічний строк повинен виповнитися
на момент відкриття спадщини.

За рішенням суду на підставі ч. 5 ст. 1224
ЦК України особа може бути усунена від
права на спадкування за законом, якщо
буде встановлено, що вона ухилялася від
надання допомоги спадкодавцеві, який
через похилий вік, тяжку хворобу або
каліцтво був у безпорадному стані.

Отже, виходячи із таких вимог закону
позивач у судовому засіданні мав би
довести як факт ухилення відповідача
від надання спадкодавцеві допомоги,
так і факт перебування спадкодавця в
безпорадному стані через похилий вік й
тяжку хворобу та потребу спадкодавця в
допомозі відповідача.

При цьому під безпорадним станом слід
розуміти безпомічність особи,
неспроможність її своїми діями через
похилий вік й тяжку хворобу фізично і
матеріально самостійно забезпечити
умови свого життя, у зв'язку з чим ця
особа потребує стороннього догляду,
допомоги та піклування.

Ухилення особи від надання допомоги
спадкодавцеві, який потребував
допомоги, полягає в умисних діях чи
бездіяльності особи, спрямованих на
уникнення від обов'язку забезпечити
підтримку та допомогу спадкодавцю,
тобто ухилення пов'язане з винною
поведінкою особи, яка усвідомлювала
свій обов'язок, мала можливість його
виконувати, але не вчиняла необхідних
дій. Таке виражається лише у навмисній
формі вини.

На підставі наведеного судова колегія
вважає, що суд першої інстанції прийшов
до правильного висновку, що позивач не
довів тих обставин, на які він
посилався як на підставу своїх вимог,
не підтвердив свої доводи відповідними
доказами, передбаченими ст. 57-59 ЦПК
України.

Посилання апеляційної скарги на те, що
міський суд не врахував положення ст. 3
Закону України «Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні», у зв'язку з чим,
на думку апелянта, не можна
прив'язувати місце проживання особи до
місця її реєстрації, оскільки особа
вільна із визначенням свого фактичного
місця проживання не спростовує
висновки суду першої інстанції,
оскільки даною статтею визначено, що
місце проживання -
адміністративно-територіальна
одиниця, на території якої особа
проживає строком понад шість місяців
на рік. Стаття 6 цього Закону зобов'язує
громадянина України протягом десяти
днів після прибуття до нового місця
проживання зареєструвати місце
проживання.

Проте з матеріалів справи вбачається,
що з 2006 року по день смерті
спадкодавець ОСОБА_5 таку реєстрацію за
місцем проживання позивача не
здійснював.

Таким чином, судова колегія вважає, що
доводи апеляційної скарги суттєвими не
являються і не дають підстав для
висновку про неправильне застосування
судом першої інстанції норм
матеріального чи процесуального права,
які призвели або могли призвести до
неправильного вирішення справи.

На підставі викладеного та керуючись
ст. ст. 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія
суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника
позивача ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Вінницького міського суду
Вінницької області від 11 січня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її
проголошення і з цього часу може бути
оскаржена в касаційному порядку
протягом двадцяти днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий: (підпис)
Войтко Ю.Б.

Судді: (підпис)
Міхасішин І.В.

(підпис)
Стадник І.М.

«З оригіналом вірно»

Суддя апеляційного суду
Войтко Ю.Б.