Справа № 1813/5425/2012
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2014 року Охтирський
міськрайонний суд Сумської області в
складі:

головуючого судді
Ільченко В.М.

при секретарі
Вербі Н.О.

за участю позивачів
ОСОБА_1, ОСОБА_2

їх представника
ОСОБА_3

представника відповідача
ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Охтирка
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_5, Охтирської міської державної
нотаріальної контори, третя особа, яка
заявляє самостійні вимоги щодо
предмета спору ОСОБА_6 про визнання
частково недійсним договору
купівлі-продажу, переведення прав та
обов'язків покупця, визнання права
власності та визнання недійсними
договорів дарування, об'єднану зі
справою за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5,
третя особа Кандиба Марія Павлівна про
визнання недійсними договорів
дарування,

ВСТАНОВИВ:

22.11.2012 року відкрито провадження у
справі за позовом ОСОБА_1 Позивачка
ОСОБА_1 свої вимоги, в послідуючому
доповнені, мотивує тим, що 29.12.1954 року
зареєструвала шлюб з ОСОБА_7. За життя
чоловіка ними як подружжям 07.03.1969 року
було придбано 2/3 частини
недобудованого будинку АДРЕСА_1,
відсоток готовності якого в цілому
складав 87, жилою площею 45,3 кв.м. Договір
купівлі-продажу зазначеного будинку
був оформлений на ОСОБА_7, оскільки їй
було роз'яснено, що все майно придбане
подружжям є спільною сумісною
власністю, а тому не має значення на
кого оформлений договір, хоча про всі
істотні умови договору з продавцем
ОСОБА_8 домовлялася саме вона, вона
збирала документи для його оформлення,
передавала гроші продавцю та
підписувала зазначений договір від
імені чоловіка, оскільки останній
являвся інвалідом І групи по зору,
практично нічого не бачив, не міг
читати, був неписьменним. Крім того,
позивачка ОСОБА_1 оформлювала
документи про закінчення будівництва
та його реєстрацію. Тому вважає, що
договір купівлі-продажу 2/3 частини
зазначеного недобудованого будинку
від 07.03.1969 року в частині, що стосується
покупця ОСОБА_7 являється удаваною
угодою, укладеною з метою приховання
справжнього покупця - ОСОБА_1 18.11.1986 року
був укладений договір дарування дітям
ОСОБА_9 та ОСОБА_6 по 1/3 частини
житлового будинку АДРЕСА_1 з
відповідними частинами надвірних
споруд. Зазначений договір також
підписувала позивачка ОСОБА_1 як
дарувальник, її чоловік ОСОБА_7 не
заперечував проти цього. Однак в
договорах від імені ОСОБА_7 не має
запису про неписьменність останнього
та про те, що договори підписані за
нього іншою особою. Після укладення
договору дарування від 18.11.1986 року
позивачка ОСОБА_1, її чоловік та
відповідач ОСОБА_9 продовжували
проживати в зазначеному будинку. В
подальшому, на прохання позивачки
ОСОБА_1, з метою налагодження
конфліктних відносин останньої з сином
- відповідачем ОСОБА_9, за домовленістю,
що відповідач бере обов'язок доглянути
матір, допомагати їй, підтримувати та
надати можливість проживати в будинку,
позивачка ОСОБА_6 10.08.1990 року подарувала
свою 1/3 частину зазначеного
домоволодіння відповідачу, уклавши
договір дарування. Однак відповідач не
виконує обов'язки, покладені на нього
за умовами, які передували укладенню
договору дарування, що є істотним
порушенням, та підставою розірвання
зазначеного договору. Вважає, що
договір дарування від 18.11.1986 року є
недійсним, оскільки не відповідає
вимогам закону, так як власником
будинку на той час фактично була ОСОБА_1
разом із співвласником - чоловіком
ОСОБА_7, посвідчений з порушенням
Інструкції про порядок вчинення
нотаріальних дій державними
нотаріальним конторами Української
РСР, затвердженої Наказом Міністерства
юстиції від 31.10.1975 року № 45/5. Також
вважає, що не відповідає вимогам закону
та зазначеної Інструкції договір
дарування від 10.08.1990 року. Тому просить
визнати недійсним з моменту укладення
договір купівлі-продажу від 07.03.1969 року
в частині покупця в наслідку
удаваності; перевести на ОСОБА_1 права
та обов'язки покупця за договором
купівлі-продажу від 07.03.1969 року, з
визнанням за ОСОБА_1 права власності на
2/3 частини домоволодіння АДРЕСА_1;
визнати недійсними з моменту укладення
договір дарування від 18.11.1986 року та
договір дарування від 10.08.1990 року. Крім
того, просить поновити строк звернення
до суду з позовними вимогами, оскільки
про те, що відсутні її дані як
співвласника частини домоволодіння у
договорі купівлі-продажу від 07.03.1969
року та договорі дарування від 18.11.1986
року їй розповіла донька - позивачка
ОСОБА_6 після ознайомлення останньої з
матеріалами інвентарної справи 22.10.2012
року.

Ухвалою суду від 13.03.2013 року справа за
позовом ОСОБА_1 об'єднана в одне
провадження зі справою за позовом
ОСОБА_6, який остання в послідуючому
доповнила та загалом просить поновити
строк звернення до суду з позовними
вимогами з 22.10.2012 року, визнати
недійсними з моменту укладення договір
дарування від 18.11.1986 року та договір
дарування від 10.08.1990 року, з тих же
мотивів що й позивачка ОСОБА_1

Позивачка ОСОБА_1 в судовому засіданні
заявлені вимоги підтримала та просила
задовольнити.

Позивачка ОСОБА_6 в судовому засіданні
позовні вимоги підтримала в повному
обсязі та пояснила, що її батько ОСОБА_7,
який помер в ІНФОРМАЦІЯ_1, був інвалідом
І групи по зору, не міг ні писати, ні
читати, тому всі документи за нього
підписувала її мати - позивачка ОСОБА_1
В 1986 році мати подарувала по 1/3 частині
придбаного та добудованого батьками
будинку по АДРЕСА_1 їй та її брату -
відповідачу ОСОБА_9 В 1990 році вона
подарувала свою частину будинку
відповідачу за умови надання батькам
допомоги. Однак відповідач батькам не
допомагав, в 1994 році поїхав до
Російської Федерації і до 1997 року не
приїжджав в Україну. З 1987-1988 року по 1996
рік батьки проживали в АДРЕСА_2 в
будинку, який був оформлений на батька.
На даний час зазначений будинок в
АДРЕСА_2 непридатний для проживання.
Просила задовольнити заявлені позовні
вимоги.

Представник позивачів в судовому
засіданні позовні вимоги підтримав та
пояснив, що в зв'язку з інвалідністю
ОСОБА_7 всі документи за нього
підписувала його дружина ОСОБА_1 Вона
домовлялася про умови угоди з
продавцем ОСОБА_8, збирала документи
для оформлення договору, передавала
гроші, підписувала у нотаріуса договір
купівлі-продажу вважаючи, що майно
придбає для себе з чоловіком. Фактично
покупцем була ОСОБА_1 Тому зазначений
договір приховує угоду за суб'єктним
складом, а тому є удаваним правочином.
Крім того, нотаріусом було допущено
порушення, оскільки як в договорі
купівлі-продажу від 07.03.1969 року, так і в
договорі дарування від 18.11.1986 року, за
яким фактично позивачка ОСОБА_1
дарувала дітям по 1/3 частині
домоволодіння, відсутні записи про
неписьменність ОСОБА_7 та про підпис
договорів за нього іншою особою. Просив
позов задовольнити та визнати частково
недійсним договір купівлі-продажу від
07.03.1969 року, недійсними договір
дарування від 18.11.1986 року та договір
дарування від 10.08.1990 року з підстав,
зазначених в позовних заявах.

Представник відповідача позовні
вимоги не визнала в повному обсязі, та
пояснила, що 07.03.1969 року між ОСОБА_10 та
ОСОБА_7 був укладений договір
купівлі-продажу 2/3 частини
недобудованого будинку, який був
належним чином засвідчений. ОСОБА_7
хоча й був інвалідом І групи по зору,
однак працював, доказів того, що він не
міг читати та був неписьменний немає.
Зазначений договір не є удаваним,
оскільки при його укладанні сторони
мали на меті саме угоду
купівлі-продажу, продавцю були
передані гроші, при укладенні не мали
на меті приховати інший правочин.
Позивачка ОСОБА_1 44 роки знала, що
будинок, який був придбаний під час
шлюбу, зареєстрований на її чоловіка. В
подальшому ОСОБА_7 та ОСОБА_1 вирішили
придбати будинок в АДРЕСА_2
Лутищанської сільської ради, тому
подарували своїм дітям по 1/3 частини
будинку по АДРЕСА_1, оскільки на той час
до 1991 року існувало положення, що у
власності однієї особи не може
знаходиться більше одного будинку.
18.11.1986 року був укладений договір
дарування, засвідчений належним чином.
До 1996 року ОСОБА_7 та ОСОБА_1 проживали в
АДРЕСА_2, потім ОСОБА_9 привіз батьків
проживати в будинок по АДРЕСА_1,
оскільки виїжджав в Росію. ОСОБА_6
зверталася до суду з позовом про
розірвання договору дарування від
10.08.1990 року, в задоволенні якого було
відмовлено. Цей договір також
відповідає чинному законодавству.
Просила відмовити в задоволенні
позовів ОСОБА_1 та ОСОБА_6 за
безпідставністю вимог та пропуском
строку позовної давності.

Представник Охтирської міської
державної нотаріальної контори в
судове засідання не з'явився, надав
заяву про розгляд справи без його
участі.

Допитаний в судовому засіданні свідок
ОСОБА_11 суду пояснила, що позивачка
ОСОБА_1 доводиться їй бабусею, а
позивачка ОСОБА_6 - матір'ю. Дідусь
ОСОБА_7 був інвалідом по зору, не міг
писати та читати, був кульгавий. Всі
документи за нього оформляла бабуся. В
2012 році ОСОБА_1 погодилася
зареєструвати її в будинку по АДРЕСА_1,
оскільки реєстрація була їй потрібна
для працевлаштування, однак відповідач
не погодився. 12.08.2012 року вона приїхала
до бабусі та спостерігала, як ОСОБА_9
ображав бабусю та її матір - ОСОБА_6

Свідок ОСОБА_12 суду пояснила, що ОСОБА_1
та ОСОБА_7 спочатку жили по АДРЕСА_3, а
потім купили будинок по АДРЕСА_1. ОСОБА_7
був інвалідом по зору, сам себе не міг
обслуговувати, його обслуговувала
дружина. Також він був малограмотним,
підпису свого не ставив, підпис за
нього ставила ОСОБА_1 Деякий час ОСОБА_7
працював завгоспом. Також зазначила, що
ОСОБА_9 ображає ОСОБА_1

Свідок ОСОБА_13 пояснив, що він
доводиться ОСОБА_1 рідним братом.
Сестра з чоловіком купили
недобудований будинок, він допомагав
його будувати. ОСОБА_7 бачив поганенько,
мав групу інвалідності по зору.
Останній працював в колгоспі «Червона
Зоря» і в колгоспі ім. Петровського до
самої пенсії, їздив у колгосп на
автобусі. ОСОБА_1 та її чоловік деякий
час жили в АДРЕСА_2, в цей час в будинку
по АДРЕСА_1 жив їх син ОСОБА_9

Свідок ОСОБА_14 суду пояснив, що
відповідач ОСОБА_9 доводиться йому
батьком. Дідусь ОСОБА_7 погано бачив,
однак читав газети за допомогою лупи,
пас кіз, в АДРЕСА_2 тримав свиней. Батьки
свідка проживали по АДРЕСА_1, все там
переробили, а потім розлучилися. В 2004
році батько дозволив йому проживати в
будинку по АДРЕСА_1 та попрохав, щоб не
ображали бабусю. За 10 років проживання
в зазначеному будинку ніяких суперечок
з бабусею не було. В 2012 році ОСОБА_6
хотіла зареєструвати в даному будинку
свою доньку, однак ОСОБА_1 дізнався про
це після чого почалися сварки.

Суд проаналізував матеріали справи,
вислухав пояснення осіб, які беруть
участь у справі, покази свідків,
дослідив письмові докази, дійшов
наступного висновку.

Спірні правовідносини підлягають
врегулюванню відповідно до норм
Цивільного кодексу Української РСР (в
редакції 1963 року) про угоди, який діяв
на час виникнення правовідносин.

Судом встановлено, що 29.12.1954 року між
ОСОБА_7 та ОСОБА_1 відділом РАГС
Охтирського міськвиконкому Сумської
області зареєстрований шлюб, актовий
запис № 265, що підтверджується
свідоцтвом про укладення шлюбу серії
НОМЕР_1.

07.03.1969 року було укладено договір
купівлі-продажу 2/3 частини
недобудованого будинку, відсоток
готовності якого в цілому 87, жила площа
будинку 45,3 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1, між
ОСОБА_8 (продавцем), від імені якої на
підставі доручення діяв ОСОБА_10, та
ОСОБА_7 (покупцем), посвідчений
державним нотаріусом Охтирської
державної нотаріальної контори та
зареєстрований у реєстрі за № 2-266.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 58 ЦК
Української РСР (в редакції 1963 року),
якщо угода укладена з метою приховати
іншу угоду (удавана угода), то
застосовуються правила, що регулюють
ту угоду, яку сторони дійсно мали на
увазі.

Згідно роз'яснень п. 14 постанови
Пленуму Верховного Суду України від
28.04.1978 року № 3 «Про судову практику в
справах про визнання угод недійсними»,
встановивши, що угода укладена з метою
приховати іншу угоду, суд відповідно до
ч. 2 ст. 58 ЦК визнає, що сторонами
укладена та угода, яку вони дійсно мали
на увазі. У тому разі, коли така угода
суперечить законові, суд постановляє
рішення про визнання недійсною
укладеної сторонами угоди із
застосуванням наслідків, передбачених
для недійсності угоди, яку вони мали на
увазі.

Тобто, за удаваним правочином обидві
сторони свідомо, з певною метою,
документально оформлюють правочин, але
насправді між ними встановлюються інші
правовідносини. Наміру однієї сторони
на укладення удаваного угоди
недостатньо. Вчинення сторонами
удаваного правочину не тягне за собою
наслідків у вигляді визнання його
недійсним.

Відповідно до ст. 224 ЦК Української РСР
(в редакції 1963 року) за договором
купівлі-продажу продавець
зобов'язується передати майно у
власність покупця, а покупець
зобов'язується прийняти майно і
сплатити за нього певну грошову суму.

З п. 2 договору купівлі-продажу від
07.03.1969 року вбачається, що продаж 2/3
частини зазначеного недобудованого
будинку вчинено за 6000 крб., які покупець
сплатив продавцю при підписанні цього
договору. На підставі зазначеного
договору купівлі-продажу ОСОБА_7
закінчив будівництво будинку, ввів
його в експлуатацію та належним чином
зареєстрував, що підтверджується
матеріалами інвентарної справи № 1216 на
домоволодіння АДРЕСА_1, а саме: актом
про завершення будівництва та вводу в
експлуатацію індивідуального
домоволодіння від 16.02.1971 року,
висновком про реєстрацію
домоволодіння від 27.06.1972 року.
Зазначене свідчить про те, що на
підставі договору купівлі-продажу
настали реальні наслідки, визначені
умовами договору. Тобто, в даному
випадку сторони купівлі-продажу мали
на меті укладення саме договору
купівлі-продажу, а не іншого правочину,
що також не заперечується сторонами у
справі.

Визнання правочину удаваним в частині
суб'єкта ст. 58 ЦК Української РСР (в
редакції 1963 року) не передбачено, як і
не передбачено можливості
застосування інших правових наслідків,
окрім поширення на правовідносини
сторін норм, що регулюють прихований
правочин.

Таким чином, вимоги позивачки ОСОБА_1
щодо визнання договору купівлі-продажу
від 07.03.1969 року недійсним в частині
покупця в наслідку удаваності угоди,
переведення на ОСОБА_1 прав та
обов'язків покупця з визнанням за нею
права власності на 2/3 частини
домоволодіння АДРЕСА_1 задоволенню не
підлягають.

З договору дарування від 18.11.1986 року,
посвідченого державним нотаріусом
Охтирської державної нотаріальної
контори та зареєстрованого в реєстрі
за № 3022, вбачається, що ОСОБА_7
подарував ОСОБА_9 та ОСОБА_6 по 1/3
частині жилого будинку АДРЕСА_1 з
відповідною частиною надвірних споруд
кожному.

10.08.1990 року, відповідно до договору
дарування, посвідченого державним
нотаріусом Охтирської державної
нотаріальної контори та
зареєстрованого в реєстрі за № 1943,
ОСОБА_6 подарувала ОСОБА_9 свою 1/3
частини жилого будинку АДРЕСА_1 з
надвірними спорудами.

Згідно зі ст. 243 ЦК Української РСР (в
редакції 1963 року) за договором
дарування одна сторона передає
безоплатно другій стороні майно у
власність. Договір дарування
вважається укладеним з моменту
передачі майна обдарованому.

Відповідно до ст. ст. 244, 227 ЦК
Української РСР (в редакції 1963 року)
договір дарування нерухомого майна
повинен бути нотаріально посвідченим
та підлягає реєстрації у виконавчому
комітеті місцевої Ради народних
депутатів.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 48 ЦК
Української РСР (в редакції 1963 року)
недійсною є та угода, що не відповідає
вимогам закону, в тому числі ущемлює
особисті або майнові права
неповнолітніх дітей.

Відповідно до ст. 44 ЦК Української РСР
(в редакції 1963 року) письмові угоди
повинні бути підписані особами, які їх
укладають. Якщо громадянин внаслідок
фізичної вади, хвороби або з будь-яких
інших причин не може власноручно
підписатися, то за його дорученням
угоду може підписати інший громадянин.
Підпис останнього повинен бути
засвідчений організацією, в якій
працює або навчається громадянин, що
укладає угоду, або
житлово-експлуатаційною організацією
за місцем його проживання, або
адміністрацією стаціонарного
лікувально-профілактичного закладу, в
якому він перебуває на лікуванні, або
органом чи службовою особою, що
вчиняють нотаріальні дії.

Такі вимоги містяться і в п. 15
Інструкції про порядок вчинення
нотаріальних дій державними
нотаріальними конторами Української
РСР, затвердженої наказом
Міністерством юстиції Української РСР
від 31.10.1975 року № 45/5, при цьому про
причини, з яких громадянин, що
звернувся за вчиненням нотаріальної
дії, не міг підписати документ,
зазначається у посвідчувальному
написі. Якщо громадянин, який звернувся
за вчиненням нотаріальної дії,
неписьменний або сліпий, державний
нотаріус, крім того, прочитує йому
текст документа, про що на документі
робиться відмітка. Якщо сліпий
громадянин письменний, він сам
підписує документ.

В договорі про купівлю-продаж від 07.03.1969
року та договорі дарування від 18.11.1986
року не зазначено, що ОСОБА_7 внаслідок
фізичної вади не міг сам підписати
зазначені договори та за нього це
зробила інша особа. Суду не надано
належних та допустимих доказів того, що
ОСОБА_7 був неписьменний та внаслідок
фізичної вади не міг сам підписати
договори, та того, що за нього це
зробила позивачка ОСОБА_1, а державний
нотаріус, всупереч вимогам ст. 44 ЦК
Української РСР (в редакції 1963 року) та
Інструкції про порядок вчинення
нотаріальних дій державними
нотаріальними конторами Української
РСР, допустив порушення при
посвідченні зазначених договорів. Сама
позивачка ОСОБА_1 при огляді архівної
копії договору від 18.11.1986 року
зазначила, що під записом про її згоду
на дарування 2/3 частини будинку стоїть
її підпис, а підпис в графі «даритель»
виконаний не нею.

Крім того, суду не надано будь-яких
доказів допущення нотаріусом порушень
при посвідченні договору дарування від
10.08.1990 року

При цьому, доводи позивачки ОСОБА_6, що
договір дарування був вчинений під
умовою догляду обдарованим ОСОБА_9 за
батьками не можуть бути прийняті до
уваги, оскільки договір дарування є
безумовним.

Відповідно до ч. 3 і ч. 4 ст. 10 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених законом.
Суд сприяє всебічному і повному
з'ясуванню обставин справи: роз'яснює
особам, які беруть участь у справі, їх
права та обов'язки, попереджає про
наслідки вчинення або невчинення
процесуальних дій і сприяє здійсненню
їхніх прав у випадках, встановлених цим
Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до положень ст. 60 ЦПК кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, передбачених законом.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

З огляду на викладене, суд дійшов
висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 та
ОСОБА_6 необґрунтовані та задоволенню
не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 44, 48, 58, 224, 243, 244, 247 ЦК Української
РСР (в редакції 1963 року), постановою
Пленуму Верховного Суду України від
28.04.1978 року № 3 «Про судову практику в
справах про визнання угод недійсними,
ст. ст. 10, 11, 58-60, 212-215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_6
відмовити за необґрунтованістю.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду Сумської області
через Охтирський міськрайонний суд
Сумської області протягом 10 днів з дня
його проголошення, а особами, які
приймали участь у справі, але не були
присутні при проголошенні рішення - в
той же строк з часу отримання його
копії.

Суддя Охтирського міськрайсуду

Сумської області
В.М. Ільченко