У Х В А Л А

Іменем України

28 січня 2014 року
м. Ужгород

Апеляційний суд Закарпатської області
в складі:

Головуючого - судді Фазикош Г. В.

суддів - Власова С. О., Бисаги Т. Ю.

при секретарі - Савариній Т. І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на
рішення Ужгородського міськрайонного
суду від 21 грудня 2011 року по справі за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті
особи - виконком Ужгородської міської
ради та Перша Ужгородська державна
нотаріальна контора, про визнання
недійсним рішення міської ради,
свідоцтва про приватизацію квартири та
договору дарування, -

в с т а н о в и л а :

У травні 2010 року позивач ОСОБА_1
звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2,
ОСОБА_3, в якому просив визнати
недійсними рішення виконавчого
комітету Ужгородської міської ради №
241 від 25 червня 2008 року «Про
приватизацію державного житлового
фонду», а саме рішення про передачу у
приватну власність ОСОБА_2 квартири
АДРЕСА_1, свідоцтво про право власності,
видане на підставі рішення виконавчого
комітету Ужгородської міської ради від
25 червня 2008 року № 241 на імя ОСОБА_2 про
приватизацію вказаної квартири,
договір дарування спірної квартири від
26червня 2009 року, укладений між ОСОБА_2
та ОСОБА_3., посвідчений державним
нотаріусом Першої Ужгородської
нотаріальної контори Гончаренко Т.І. 26
червня 2009 року, зареєстрований у
реєстрі за №2-485 на імя ОСОБА_3 ( Т.1, а.с.
3-5).

Свої вимоги позивач обґрунтовував
тим, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 його
дружини ОСОБА_5, він проживав у належній
їй квартирі АДРЕСА_1. 27 червня 2006 року
між ним та товариством з обмеженою
відповідальністю «Добробут» (далі
ТОВ«Добробут») на підставі рішення
Ужгородської міської ради № 123 від 13
червня 2006 року було укладено договір
найму жилого приміщення за адресою:
АДРЕСА_1, та оформлено акт здачі та
приймання квартири.

У листопаді 2007 року він одружився
із ОСОБА_2 У 2009 році йому стало відомо,
що на ім'я ОСОБА_2 25 червня 2008 року
виконавчим комітетом Ужгородської
міської ради було проведено
приватизацію спірної квартири та
видано свідоцтво про право власності, а
26 червня 2009 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3
було укладено договір дарування
спірної квартири.

Рішенням Ужгородського
міськрайонного суду Закарпатської
області від 21 грудня 2011 року в позові
було відмовлено. При цьому суд першої
інстанції виходив із того, що
відповідно до ст. ст. 6, 8 Закону України
«Про приватизацію державного
житлового фонду» виконавчим комітетом
Ужгородської міської ради було
дотримано процедуру приватизації
спірної квартири та передачі її у
приватну власність ОСОБА_2 Тому
відсутні правові для визнання
недійсними рішення виконавчого
комітету Ужгородської міської ради від
25 червня 2008року, свідоцтва про
приватизацію спірної квартири та
договору дарування вказаної квартири. (
Т.1, а.с. 59-60).

Рішенням апеляційного суду
Закарпатської області від 12 березня
2013року рішення суду першої інстанції
скасовано та ухвалено нове рішення про
задоволення позову. При цьому
апеляційний суд виходив із того, що
квартира була приватизована без згоди
позивача, тому її передача органом
приватизації ОСОБА_2 проведена з
порушенням житлових прав ОСОБА_1. Крім
того, апеляційний суд дійшов висновку,
що ОСОБА_2 не була законним власником
спірної квартири, не мала права на її
відчуження, тому договір дарування є
недійсним відповідно до ч. 1 ст. 203, ч. 1
ст. 215 ЦК України; рішення про
приватизацію та передачу у приватну
власність вказаної квартири підлягає
визнанню недійсним, оскільки
суперечить закону та порушує житлові
права позивача. ( Т.1, а.с. 239-248).

Ухвалою Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 25 березня 2013
року було частково задоволено
касаційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3,
скасовано рішення апеляційного суду
від 12 березня 2013 року, справу
направлено на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.( Т.2, а.с.19-21).

Судами встановлено, що ОСОБА_1 з 26
листопада 1998 року до 9листопада 2005 року
перебував у шлюбі з ОСОБА_5, та вселився
у квартиру АДРЕСА_1, був зареєстрований
у ній як член сімї за згодою
квартиронаймача. ОСОБА_5 не реалізувала
належне їй право на безоплатну
приватизацію зазначеної квартири.
Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 на
підставі рішення Ужгородської міської
ради №123 від 13 червня 2006 року між ОСОБА_1
та ТОВ «Добробут» 27червня 2006 року був
укладений договір найму жилого
приміщення у будинках місцевих рад на
спірну квартиру. 7 листопада 2007 року між
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений шлюб,
зареєстрований виконавчим комітетом
Ворочівської сільської ради
Перечинського району Закарпатської
області.

На підставі рішення виконавчого
комітету Ужгородської міської ради від
26 березня 2008 року та за згодою
основного квартиронаймача ОСОБА_1, між
ОСОБА_2 та виконавчим комітетом
Ужгородської міської ради був
укладений договір житлового найму
квартири АДРЕСА_1, що складається з 2-х
кімнат, житловою площею 26,1 кв.м.,
загальною площею 39.70 кв.м.

Рішенням виконавчого комітету
Ужгородської міської ради від 25червня
2008 року № 241 передано у приватну
власність ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1,
загальною площею 39.70 кв.м., безоплатно
передано 31 кв. м. Того ж дня ОСОБА_2
видано свідоцтво на право власності на
цю квартиру на підставі рішення
виконавчого комітету Ужгородської
міської ради № 241 від 25 червня 2008 року.

26 червня 2009 року між ОСОБА_2 та її
дочкою ОСОБА_3 було укладено договір
дарування спірної квартири,
посвідчений державним нотаріусом
Першої Ужгородської нотаріальної
контори Гончаренко Т.І. 26 червня 2009 року
та зареєстрований у реєстрі за № 2.

Оспорюючи рішення виконавчого
комітету Ужгородської міської ради від
25 червня 2008 року №241 про приватизацію
спірної квартири відповідачкою ОСОБА_2,
видане на підставі цього рішення на
ім'я відповідачки ОСОБА_2 свідоцтво про
приватизацію цієї квартири та
укладений у подальшому договір
дарування щодо неї, позивач вказував,
що, на його думку, саме він, а не ОСОБА_2,
мав бути уповноваженим власником цієї
квартири, оскільки квартира була
передана йому на підставі рішення
виконавчого комітету Ужгородської
міської ради №123 від 13 червня 2006 року (
Т.1, а.с. 4). З інших підстав позов ОСОБА_1
не подавав.

Відмовляючи у задоволенні цього
позову, суд першої інстанції у своєму
рішенні від вказав, що основним
квартиронаймачем спірної квартири
стала саме ОСОБА_2: з нею було укладено
договір найму на підставі вказаного
вище рішення виконавчого комітету
Ужгородської міської ради від 26
березня 2008 року №121 та за згодою ОСОБА_1
В подальшому квартира була
приватизована тільки ОСОБА_2, оскільки
ОСОБА_1 використав свої право на
безоплатну приватизацію квартири
раніше, про що є відмітка у його
паспорті ( Т.1, а.с.59-60).

Скасовуючи це рішення та
задовольнивши вимоги позивача ОСОБА_1,
апеляційний суд Закарпатської області
виходив із того згідно із висновком
експертизи від 5 листопада 2012 року
підпис від імені ОСОБА_1 у заяві про
приватизацію спірної квартири від 18
червня 02.2008 року виконаний ОСОБА_1, а
підпис від імені ОСОБА_1 у заяві про
участь у приватизації квартири від 17
червня 2008 року, виконаний не ОСОБА_1, а
іншою особою (Т.1, а.с.152). Суд вказав, що
передача спірної квартири у приватну
власність тільки ОСОБА_2 за цих
обставин була проведена з порушенням
житлових прав позивача, а тому його
позов підлягає до задоволення ( Т.1, а.с.
244-245).

Суд касаційної інстанції з цими
висновками не погодився, та скасовуючи
рішення апеляційного суду у своїй
ухвалі від 25 вересня 2013 року вказав, що
відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 8 Закону
України «Про приватизацію державного
житлового фонду» (у редакції, чинній на
момент виникнення правовідносин)
приватизація державного житлового
фонду здійснюється уповноваженими на
це органами, створеними місцевою
державною адміністрацією, та органами
місцевого самоврядування, державними
підприємствами, організаціями,
установами, у повному господарському
віданні або оперативному управлінні
яких знаходиться державний житловий
фонд. Передача займаних квартир
(будинків) здійснюється в спільну
сумісну або часткову власність за
письмовою згодою всіх повнолітніх
членів сім'ї, які постійно мешкають в
даній квартирі (будинку), в тому числі
тимчасово відсутніх, за якими
зберігається право на житло, з
обовязковим визначенням
уповноваженого власника квартири
(будинку). Пунктом 5 Положення про
порядок передачі квартир (будинків) у
власність громадян, затвердженим
наказом Державного комітету України з
житлово-комунального господарства № 56
від 15 вересня 1992 року, встановлено, що
передача займаних квартир (будинків)
здійснюється в приватну (для одиноких
наймачів) та у спільну (сумісну або
часткову) власність за письмовою
згодою всіх повнолітніх (віком від 18 і
більше років) членів сім'ї з
обовязковим визначенням
уповноваженого власника квартири
(будинку). До членів сімї наймача
включаються лише громадяни, які
постійно мешкають у квартирі (будинку)
разом з наймачем або за яким
зберігається право на житло. Водночас,
за змістом ст. 5 Закону України «Про
приватизацію державного житлового
фонду» кожний громадянин України має
право приватизувати займане ним житло
безоплатно в межах номінальної
вартості житлового чеку або з
частковою доплатою один раз. (Т.2,
а.с.19-21).

Суд касаційної інстанції також
вказав, що як вбачається з матеріалів
справи, у позовній заяві ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про визнання шлюбу недійсним
позивач зазначав, що надав письмову
згоду на передачу ОСОБА_2 у приватну
власність шляхом приватизації
квартири АДРЕСА_1 (Т.1., а.с. 209-210). Листом
виконавчого комітету Ужгородської
міської ради від 18 серпня 2008 року
ОСОБА_1 було повідомлено, що у зв'язку з
використанням у повному обсязі права
на безоплатну приватизацію державного
житла за попереднім місцем проживання
у АДРЕСА_2, підстав для приватизації
житла у м. Ужгороді у нього немає (Т.1,
а.с. 117). Зазначеним доказам апеляційний
суд оцінки не дав та невмотивував, на
підставі яких доказів дійшов висновку
про те, що ОСОБА_2 у незаконний спосіб
набула права власності на спірну
квартиру, не зясував, чи використав
позивач право на приватизацію житла та
у яких межах, що має значення для
правильного вирішення справи ( Т.2., а.с.
21).

Під час нового розгляду справи у
суду апеляційної інстанції позивач
ОСОБА_1 свою скаргу на рішення
місцевого суду підтримав та пояснив, що
він не пам'ятає того, чи надавав він
згоду відповідачці ОСОБА_2 на
приватизацію квартири, яку він вважає
своєю. Факт того, що він раніше брав
участь у приватизації квартири у
м.Дніпродзержинську, позивач не
заперечив, надав суду для огляду
оригінал свого паспорта громадянина
України, на аркуші 7 якого міститься
відмітка про використання ним права на
безкоштовну приватизацію. Позивач
також заявив, що він вже не бажає, щоб
спірна квартира була приватизована, а
хоче залишитися у ній проживати в
якості квартиронаймача.

Відповідачка ОСОБА_2 та її
представник апеляційну скаргу
позивача не визнали та просили
відхилити. При цьому позивачка
пояснила, що на той момент, коли вона
переїхали жити у спірну квартиру, у
ОСОБА_1 утворилася суттєва
заборгованість за комунальні послуги і
вона її виплатила. ОСОБА_2 та ОСОБА_1
домовилися про умови приватизації
квартири. ОСОБА_1 не заперечував проти
того, щоб квартира була приватизована
тільки на ОСОБА_2, оскільки він своє
право на безкоштовну приватизації
використав раніше.

Вислухавши пояснення присутніх
учасників процесу, дослідивши
матеріали справи, колегія прийшла до
висновку, що апеляційна скарга до
задоволення не підлягає, підстав для
скасування рішення суду першої
інстанції у даній справі немає.

При цьому колегія враховує, що
відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним та
обгрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні. Відповідно до
вимог ст. 214 ЦПК України, під час
ухвалення судового рішення суд
вирішує, чи мали місце обставини
справи, якими обгрунтовуються вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються, які правовідносини
випливають із встановлених обставин,
яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правових відносин
та інші. Зібрані по справі докази суд
оцінює за своїм внурішнім переконанням
за правилами ст.212 ЦПК України. Згідно з
ч. 3 ст. 60 ЦПК України доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі та щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі, виник
спір, тобто обставини, які входять до
предмета доказування у справі.

Відповідно до вимог частини
першої ст.11 ЦПК України суд розглядає
цивільні справи не інакше як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
поданим відповідно до цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі. Відповідно
до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду
справи в апеляційному порядку
апеляційний суж перевіряє законність і
обгрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції. Таким чином, суд,
розглядаючи цивільну справу у порядку
позовного провадження, повинен повно і
всебічно з'ясувати фактичні обставини
справи, невиходячи за межі заявлених
позовних вимог та тієї доказової бази,
яка сформована за рахунок доказів,
поданих суду самими учасниками
процесу.

В даній справі позивач оспорив
рішення виконавчого комітету
Ужгородської міської ради від 25 червня
2008 року №241 про приватизацію спірної
квартири відповідачкою ОСОБА_2, видане
на підставі цього рішення на ім'я
відповідачки ОСОБА_2 свідоцтво про
приватизацію цієї квартири та
укладений у подальшому договір
дарування щодо неї, лише на тій
підставі, що, на його думку, саме він, а
не ОСОБА_2, мав бути уповноваженим
власником цієї квартири, оскільки
квартира була передана йому на
підставі рішення виконавчого комітету
Ужгородської міської ради №123 від 13
червня 2006 року. З інших підстав позов
ОСОБА_1 не подавав ( Т.1, а.с. 4). При цьому
позивач взагалі не оспорював договір
житлового найму, укладений між
відповідачкою ОСОБА_2 та ТзОВ «
Добробут» від 27 червня 2006 року на
підставі рішення Ужгородської міської
ради від 13 червня 2006 року №123, як і це
рішення органу місцевого
самоврядування. З матеріалів справи
також слідує, що позивач надав згоду на
оформлення вказаного договору, як і у
подальшому на приватизацію квартири.

Матеріалами справи також доведено,
що право на безоплатну приватизацію
державного житла позивач ОСОБА_1
використав за попереднім місцем
проживання у АДРЕСА_2 в обсязі 48,8 кв.м.
при нормі 31,0 кв.м. ( Т.1, а.с. 119), відтак в
силу вимог ст. 5 Закону України «Про
приватизацію державного житлового
фонду» право на повторну безоплатну
приватизацію житла він не має.

З цих обставин, колегія прийшла до
висновку, що права позивача під час
приватизації спірної квартири
відповідачкою ОСОБА_2 не було порушено,
а тому підстав для задоволення його
вимог, заявлених у цій справі, немає.

Враховуючи наведене, керуючись
ст. ст. 10, 11, 60, 303, п.1.ч.1.ст.307, ст.308, ст.314,
ст.315 ЦПК України, апеляційний суд -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Ужгородського міськрайонного
суду від 21 грудня 2011 року - залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена протягом
двадцяти днів з дня набрання законної
сили безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Головуючий
____________

Судді
____________

____________