Справа №484/2785/13-ц 27.01.2014 27.01.2014 27.01.2014
Провадження №22-ц/784/285/14
інстанції Мельничук О.В.
Доповідач апеляційного
суду Серебрякова Т.В.
Рішення

Іменем України

27 січня 2014 року
місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області у складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів: Самчишиної Н.В., Серебрякової
Т.В.,

з секретарем судового засідання Яценко
Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Первомайського міськрайонного суду
Миколаївської області від
26 листопада 2013 року, ухваленого

за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
визнання майна особистою приватною
власністю,

за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя
особа, яка не заявляє самостійних вимог
щодо предмета спору -
Житлово-будівельний кооператив
«Корабел», про поділ майна подружжя та
визначення порядку користування
житловим приміщенням,

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду із позовом до ОСОБА_4, в якому
просив визнати квартиру АДРЕСА_1
особистою приватною власністю, яка не
підлягає поділу, оскільки придбана
хоча і у період шлюбу, але за час
окремого проживання з відповідачем у
зв'язку з фактичним припиненням
шлюбних відносин.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що з
02 березня 1979 року
перебував у зареєстрованому шлюбі з
ОСОБА_4, але починаючи з 1997 року вони
проживали окремо. Спірна квартира
отримана ним як членом
Житлово-будівельного кооперативу
«Корабел». У 2007 році він повністю
сплатив пайовий внесок за квартиру та 18
вересня 2007 року отримав у власність
вказане нерухоме майно, отримавши
Свідоцтво про право власності на
нерухоме майно. Посилаючись на вказані
обставини просив позов задовольнити.

У липні 2013 року ОСОБА_4 звернулась до
суду із позовом до ОСОБА_3 про поділ
майна подружжя та визначення порядку
користування квартирою.

В обґрунтування позовних вимог
зазначала, що за час подружнього життя,
ними була придбана квартира АДРЕСА_1,
яка зареєстрована на праві власності
за ОСОБА_3 на підставі Свідоцтва про
право власності від 18
вересня 2007 року.

Посилаючись на викладене, а також на те,
що між сторонами виник спір з приводу
вказаного нерухомого майна та вони не
можуть поділити вказане майно
добровільно, ОСОБА_4 просила позовні
вимоги задовольнити, провести поділ
майна подружжя, визнавши за нею право
власності на ? частку квартири. Також,
оскільки добровільної згоди щодо
визначення порядку користування
спірною квартирою між ними не
досягнуто, просила встановити порядок
користування квартирою та виділити у
її користування жилі кімнати, площею
10.70 кв.м. та 7.10 кв.м., у користування
ОСОБА_3- жилу кімнату, площею 16.20 кв.м,
залишити у спільному користуванні
кухню, ванну кімнату, вбиральню,
коридор, вбудовану шафу.

Ухвалою Первомайського міськрайонного
суду Миколаївської області від
25 липня 2013 року позовна заява ОСОБА_4
об'єднана в одне провадження з
первісним позовом ОСОБА_3

Рішенням Первомайського
міськрайонного суду Миколаївської
області від 26 листопада 2013 року
позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено.
Визнано за ОСОБА_4 право
власності на ? частку квартири АДРЕСА_1.
Встановлено порядок користування
вказаною квартирою: виділено у
користування ОСОБА_4 житлові кімнати,
площею 10.1 кв.м. та 7.10 кв.м., у
користування ОСОБА_3 - житлову кімнату,
площею 16.2 кв.м., залишено в спільному
користуванні співвласників: коридор,
кухню, вбиральню та ванну кімнату. В
задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про
визнання майна особистою приватною
власністю відмовлено. Вирішено питання
щодо розподілу судових витрат.

Не погодившись із судовим рішенням,
ОСОБА_3 подав на вказане рішення
апеляційну скаргу, в якій просить
рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким його позовні вимоги задовольнити,
а позовну заяву ОСОБА_4 залишити без
розгляду. На його думку, висновки суду
не відповідають обставинам справи та
рішення ухвалене з порушення норм
матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню виходячи з наступних
підстав.

Вирішуючи спір таким чином, як
викладено в оскаржуваному рішенні,
міськрайонний суд виходив з того, що
спірне майно є спільною сумісною
власністю сторін та їх частки, як
дружини та чоловіка, є рівними.

З таким висновком суду першої
інстанції колегія суддів погоджується
з огляду на наступне.

Згідно з приписами ст.5 ЦК України та п.4
Прикінцевих та перехідних положень
цього Кодексу, норм розділу VII
Прикінцевих положень СК України,
правовий статус майна щодо якого виник
спір, визначається нормами
матеріального права, яке діяло на час
його придбання (утворення).

В силу ст.ст.60-72 СК України та постанови
Пленуму Верховного Суду України від 21
грудня 2007 року №11 «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя» - майно, набуте подружжям за
час шлюбу, належить дружині та
чоловікові на праві спільної сумісної
власності незалежно від того, що один з
них не мав з поважної причини (навчання,
ведення домашнього господарства,
догляд за дітьми, хвороба тощо)
самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, що підлягає поділу
(ст.ст.60,69 СК України, ч.3 ст.368 ЦК
України), відповідно до ч.ч.2,3 ст.325 ЦК
України можуть бути будь-які види
майна, за винятком тих, які згідно із
законом не можуть їм належати
(виключені з цивільного обороту),
незалежно від того, на ім'я кого з
подружжя вони були придбані чи внесені
грошовими коштами, якщо інше не
встановлено шлюбним договором чи
законом, зокрема, об'єктом права
спільної сумісної власності є
заробітна плата, пенсія, стипендія,
інші доходи, одержані одним із
подружжя, а також ним можуть бути:
квартири, жилі й садові будинки;
земельні ділянки та насадження на них,
продуктивна і робоча худоба, засоби
виробництва, транспортні засоби;
грошові кошти, акції та інші цінні
папери, паєнакопичення в
житлово-будівельному,
дачно-будівельному,
гаражно-будівельному кооперативі;
грошові суми та майно, належні подружжю
за іншими зобов'язальними
правовідносинами, тощо.

Вирішуючи спори між подружжям про
майно, необхідно встановлювати обсяг
спільно нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело і час
його придбання.

Дружина та чоловік мають рівні права на
володіння, користування і
розпоряджання майном, що належить їм на
праві спільної сумісної власності,
якщо інше не встановлено домовленістю
між ними.

Подружжя має право домовитися між
собою про порядок користування майном,
що йому належить на праві спільної
сумісної власності.

Рівність прав кожного із подружжя на
володіння, користування і
розпоряджання майном, що належить їм на
праві спільної сумісної власності
(якщо інше не встановлено домовленістю
між ними) та необхідність взаємної
згоди подружжя на розпорядження
майном, що є об'єктом права його
спільної сумісної власності повинно
беззастережно дотримуватися
подружжям.

Дружина і чоловік мають право на поділ
майна, що належить їм на праві спільної
сумісної власності, незалежно від
розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

Якщо дружина та чоловік не домовилися
про порядок поділу майна, спір може
бути вирішений судом.

За правилами ч.6 ст.57 СК України суд може
визнати особистою приватною власністю
дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним
за час їхнього окремого проживання у
зв'язку з фактичним припиненням
шлюбних відносин.

Як вбачається з матеріалів справи, 02
березня 1979 року сторони зареєстрували
шлюб (а.с.5).

Заочним рішенням Первомайського
міськрайонного суду Миколаївської
області від 27 червня 2013 року шлюб між
ними був розірваний. Після розірвання
шлюбу відповідач ОСОБА_4 залишила
прізвище «ОСОБА_4».

Перебуваючи у шлюбі, сторони придбали
квартиру АДРЕСА_1 та зареєстрували її
на праві власності за ОСОБА_3 (а.с.40-42).

З урахуванням викладеного, виходячи з
визначених ст.70 СК України рівності
часток кожного з подружжя та
встановлених ст.71 СК України правил
поділу спільного майна, суд
обґрунтовано дійшов висновку про те, що
спірна квартира є спільною сумісною
власністю сторін та вірно визначив
частки сторін у цьому майні рівними.

При цьому, міськрайонний суд також
правильно дійшов висновку про
відсутність підстав для задоволення
позову ОСОБА_3, оскільки доводи
останнього про придбання спірного
майна за особисті кошти та під час
окремого проживання, у зв'язку з
фактичним припиненням шлюбних
відносин є недоведеними.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК України
особистою приватною власністю дружини,
чоловіка, є майно, набуте нею, ним за час
шлюбу, але за кошти, які належали їй,
йому особисто.

При цьому, ч.3 ст.368 ЦК України
передбачено презумпцію віднесення
придбаного під час шлюбу майна до
спільної сумісної власності подружжя.
У такому разі позивач звільняється від
доведення цієї обставини, яка має
значення для правильного вирішення
справи, а відповідач, якщо заперечує
проти цього, має довести протилежне
(спростувати матеріально - правову
презумпцію).

Частиною 1 ст.60 ЦПК України передбачено,
що кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Доводи ж ОСОБА_3, викладені в
апеляційній скарзі, про те, що спірна
квартира є його особистою приватною
власністю, оскільки придбана ним хоча і
за час шлюбу, але за час окремого
проживання та за кошти, які належали
йому особисто, є безпідставними та
колегія суддів не приймає їх до уваги,
оскільки останнім суду не надано
беззаперечних даних на підтвердження
наведеного, хоча за приписами ст.60 ЦПК
України, то є його обов'язком.

Окрім того, в силу ч.3 ст.61 СК України
якщо одним із подружжя укладено
договір в інтересах сім'ї, то гроші,
інше майно, в тому числі гонорар,
виграш, які були одержані ним за цим
договором, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя. ОСОБА_3 не
доведено, що спірна квартира була
придбана не для сім'ї, а для його
особистих потреб (навпаки, з матеріалів
справи убачається, що квартиру було
надано для проживання їх з ОСОБА_4
сім'ї).

До того ж, твердження особи, яка подала
апеляційну скаргу, про те, що між
сторонами була укладена угода про
поділ майна, не знайшло свого
підтвердження належними доказами, як
того вимагає ст.64 СК України.

Отже, всупереч вищенаведеним
положенням закону та обставинам
справи, ОСОБА_3 не надав належних та
переконливих доказів, що квартира
АДРЕСА_1 придбана за належні йому
особисто кошти та під час припинення
спільного ведення господарства з
ОСОБА_4

За таких обставин, оскільки ОСОБА_3
заперечував вищевикладене і не бажав у
добровільному порядку здійснити
розподіл майна, то з врахуванням
рівності часток подружжя, з
урахуванням встановлених під час
розгляду справи обставин, давши
належну правову оцінку зібраним у
справі доказам, а також враховуючи
положення чинного законодавства,
колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції обґрунтовано визнав за
ОСОБА_4 право власності на ? частку
спірної квартири та відмовив у
задоволенні позову ОСОБА_3.

Інші доводи апеляційної скарги про
неправильне застосування
міськрайонним судом норм
матеріального права є безпідставними,
не спростовують висновків суду та не
дають підстав для скасування
оскаржуваного судового рішення в цій
частині.

Щодо позовних вимог ОСОБА_4 про
встановлення порядку користування
квартирою, то колегія суддів виходить з
наступного.

Громадяни, які мають у приватній
власності квартиру, користуються нею
для особистого проживання і проживання
членів їх сімей і мають право володіти,
користуватися та розпоряджатися цією
власністю на свій розсуд: продавати,
дарувати, заповідати, здавати в оренду,
обмінювати, закладати, укладати інші не
заборонені законом угоди.

Квартири, що є у приватній власності
громадян, не можуть бути в них вилучено,
а власника не може бути позбавлено
права користування квартирою, крім
випадків, установлених законодавством
України. Якщо квартира є об'єктом права
спільної часткової власності, то
зазначені положення стосуються усіх
співвласників.

За ст. 358 ЦК України та п. 14 постанови
Верховного Суду України № 20 від 22
грудня 1995 року «Про судову практику у
справах за позовами про захист права
приватної власності» - право спільної
часткової власності здійснюється
співвласниками за їхньою згодою.
Співвласники можуть домовитися про
порядок володіння та користування
майном, що є їхньою спільною частковою
власністю. При цьому, кожен із них має
право на надання йому у володіння та
користування тієї частини спільного
майна в натурі, яка відповідає його
частці у праві спільної часткової
власності. У разі недосягнення
співвласниками згоди про таке, спір
вирішується судом за такими ж
правилами. При цьому квартира, яка є
спільною сумісною чи спільною
частковою власністю, на вимогу
учасника (учасників) цієї власності
підлягає поділу в натурі, якщо можливо
виділити сторонам ізольовані жилі та
інші приміщення з самостійними
виходами, які можуть використовуватися
як окремі квартири або які можна
переобладнати в такі квартири.

У протилежному випадку може бути
встановлено порядок користування
приміщеннями квартири, якщо про це
заявлено позов.

Окрім того, співвласники можуть
домовитися про порядок володіння та
користування майном, що є їхньою
спільною частковою власність.

Із матеріалів справи слідує, що між
сторонами існує конфлікт з приводу
користування спірною квартирою, в
зв'язку з чим ОСОБА_4 звернулася до суду
з позовними вимогами про визначення
порядку користування ним.

При цьому, порядок користування, який
ОСОБА_4 просить встановити, про
виділення їй двох кімнат, жилою площею
10.7 кв.м. та 7.10 кв.м. дійсно не відповідає
її частці у власності на спірну
квартиру, але враховуючи обставини
справи та розташування кімнат,
відступлення від розміру житлової
площі належної сторонам відповідно
їхнім часткам при вказаному порядку
користування не порушує прав
співвласників та не позбавляє ОСОБА_3, у
такому випадку, захистити своє право у
інший спосіб, що передбачений законом.

Водночас, вирішуючи вказане питання,
суд першої інстанції помилково не
зазначив в резолютивній частині
рішення всі допоміжні приміщення у
квартирі, тому рішення суду в цій
частині підлягає зміні з викладенням
резолютивної частині у новій редакції.

Порушення норм процесуального права,
про які зазначає ОСОБА_3 в апеляційній
скарзі, на думку колегії судів, не є
підставою для скасування судового
рішення, оскільки вони не призвели до
неправильного вирішення справи.

Крім того, відповідно до ч.5 ст.88 ЦПК
України підлягає зміні оскаржуване
рішення в частині розподілу судових
витрат, оскільки загальна сума, яка
підлягає стягненню з ОСОБА_3 на користь
держави становить 475 грн.70 коп.
(1 075 грн. 70 коп./2 =537 грн.85 коп. - судовий
збір за подачу позовної заяви
ОСОБА_3 + 573 грн. 70 коп. - судовий збір за
подачу позовної заяви ОСОБА_3= 1 075 грн. 70
коп. - 600 грн. 00 коп. (судовий збір
сплачений ОСОБА_3 при зверненні до
суду з позовом).

Керуючись ст.ст.303,309,316 ЦПК України,
колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3
задовольнити частково.

Рішення Первомайського міськрайонного
суду Миколаївської області від 26
листопада 2013 року в частині визначення
порядку користування квартирою та
розподілу судових витрат змінити та
викласти в наступній редакції.

Встановити порядок користування
квартирою АДРЕСА_1: виділити у
користування ОСОБА_4 житлову кімнату
площею 10.70 кв.м. з лоджією площею 1.0 кв.м.
і житлову кімнату площею 7.10 кв.м., у
користування ОСОБА_3 - житлову кімнату
площею 16.20 кв.м. з балконом площею 1.0
кв.м., залишити в спільному
користуванні співвласників: коридор
площею 6.80 кв.м., кухню площею 6.90 кв.м.,
вбиральню площею 1.40 кв.м., ванну кімнату
площею 2.40 кв.м. та вбудовану шафу площею
1.80 кв.м.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави
судовий збір в розмірі 475 (чотириста
сімдесят п'ять) грн. 70 коп.

В іншій частині рішення суду залишити
без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення і з цього часу
протягом двадцяти днів може бути
оскаржене у касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ.

Головуючий Судді: