Справа № 136/14/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

"03" лютого 2014 р.
м. Липовець

Липовецький районний суд Вінницької
області

в складі: головуючого - судді
Кривенка Д. Т.

за участю секретаря
Марчук Н.А.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду міста Липовець
цивільну справу за позовом ОСОБА_1,
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Вахнівської
сільської ради Липовецького району
Вінницької області, третя особа:
Липовецька державна нотаріальна
контора, про визнання відмови
недійсною, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачі звернулись до Липовецького
районного суду Вінницької області із
позовом до ОСОБА_3, Вахнівської
сільської ради Липовецького району
Вінницької області, третя особа:
Липовецька державна нотаріальна
контора, про визнання відмови
недійсною, обґрунтовуючи підставність
своїх позовних вимог наступним чином.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року померла їх мати
ОСОБА_5. Після її смерті позивач ОСОБА_1
почав зловживати алкоголем, і лише в
травні 2009 року, після того як звернувся
до лікарні, перестав зловживати.
ІНФОРМАЦІЯ_3 помер їх дід ОСОБА_6. Після
його смерті відкрилась спадщина, у
зв'язку із чим до них звернулась їх
тітка, а спадкодавцеві дочка - ОСОБА_3 з
проханням написати на її користь
відмову від спадкового майна, яке
залишилось після смерті діда, у вигляді
житлового будинку. При цьому,
відповідачка пообіцяла, що після його
оформлення віддасть їм належну
спадкодавцеві земельну ділянку (пай).
При написанні заяв про відмову від
спадкового майна у Вахнівській
сільській раді, їм, позивачам, було
роз'яснено, що вони відмовляються лише
від спадкового майна у вигляді
житлового будинку, що знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1 В позові позивачі
зазначають, що під час підписання
відмови від спадщини, що відкрилась
після смерті діда, позивач ОСОБА_1 не
усвідомлював своїх дії, адже у нього
постійно було погане самопочуття через
постійний головний біль, нудоту,
головокружіння. Загострення хвороби
сталося якраз у вересні - жовтні 2009
року, про що достовірно було відомо
відповідачеві ОСОБА_3, проте остання
запевняла їх, що любить їх, обманювати
їх у неї не має наміру. Позивачі
повірили відповідачці та відмовились
від спадщини на її користь, проте,
відповідачка ОСОБА_3 обманула їх,
оскільки на даний час від своїх
обіцянок щодо передачі їм земельної
частки (паю) відмовляються. У зв'язку із
чим, позивачі просили суд визнати їх
відмови від усього спадкового майна
після смерті їх діда - недійсними, так
як вони вчиненні під впливом обману та
з фізичною особою, яка у момент
вчинення не усвідомлювала значення
своїх дій та не могла керувати ними, а
також просили суд продовжити строк
позовної давності для звернення до
суду із даним позовом, вказавши, що
пропущений він з вини відповідача
ОСОБА_3

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 та
представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_8,
позовні вимоги підтримали з підстав, що
наведені у позовній заяві, просили суд
позов задовольнити у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні
позовні вимоги не визнала, суду
пояснила, що між нею та позивачами була
домовленість, однак про те, що вона
приймає спадщину після смерті свого
батька, а їх діда ОСОБА_6, а вони
позивачі приймуть спадщину після
смерті її матері, а їх баби, яка на даний
час ще жива. Просила суд в задоволенні
позову відмовити.

Відповідач - представник Вахнівської
сільської ради Липовецького району в
судове засідання не з'явився, хоча про
день та час розгляду справи по суті був
оповіщений в установленому законом
порядку, клопотання про відкладення
розгляду справи чи розгляду справи за
його відсутності до суду не направив.

Представник третьої особи -
Липовецької державної нотаріальної
контори в судове засідання також не
з'явився, хоча також був належним чином
повідомлений про день та час розгляду
справи по суті.

За таких обставин неявку представника
відповідача Вахнівської сільської
ради та третьої особи Липовецької
державної нотаріальної контори в
судове засідання суд визнає
неповажними, а тому проводить розгляд
справи за участі сторін, які з'явились
та на підставі доказів, які містяться у
справі, оскільки підстав, що
передбачені ст.169 ЦПК України, для
відкладення розгляду справи судом не
встановлено.

Суд, вислухав пояснення сторін,
дослідивши матеріали, повно з'ясувавши
обставини справи, дослідивши усі
зібрані у справі докази та давши їм
оцінку в сукупності, дійшов до
наступного висновку.

Судом встановлено наступні факти та
відповідні їм правовідносини.

ІНФОРМАЦІЯ_3 року в селі Журава
Липовецького району Вінницької
області помер ОСОБА_6, про що виконавчим
комітетом Вахнівської сільської ради
Липовецького району Вінницької
області було зроблено актовий запис №34
та видано свідоцтво про смерть серія
НОМЕР_1.

Як вбачається із матеріалів спадкової
справи до майна померлого ОСОБА_6
№498/2009 заведеної Липовецькою державною
нотаріальною конторою 13.10.2009 року, із
заявою про прийняття спадщини після
смерті свого батька ОСОБА_6 звернулась
відповідачка ОСОБА_3. Інші спадкоємці:
дружина ОСОБА_9, онуки: ОСОБА_2 та ОСОБА_1
надали нотаріусу свої заяви про
відмову від своїх часток у спадщині, що
залишилась після смерті ОСОБА_6 та не
заперечували стосовно того, щоб
свідоцтво про право на спадщину було
видане на ім'я ОСОБА_3. Заяви вказаних
осіб були відповідно зареєстровані 13
жовтня 2009 року (заява дружини
померлого) та 13 листопада 2009 року (заяви
онуків померлого). 09.06.2009 року на ім'я
ОСОБА_3 було видано Свідоцтво про право
на спадщину за законом на земельну
ділянку площею 0,6115 га, що розташована в
АДРЕСА_1, цільове призначення якої - для
обслуговування житлового будинку та
ведення особистого підсобного
господарства, яка належала померлому
на підставі Державного акта серія ВН
№04948; Свідоцтво про право на спадщину
за законом на земельну ділянку площею
3,4890 га, що розташована на території
Вахнівської сільської ради
Липовецького району, цільове
призначення якої - для ведення
товарного сільськогосподарського
виробництва, яка належала померлому на
підставі Державного акта серія ВН
№026545; Свідоцтво про право на спадщину
за законом на грошовий вклад з
належними відсотками, компенсаціями до
нього, що складає 6885, 01 гривень. 30.01.2010
року відповідно до постанови
державного нотаріуса, ОСОБА_3 було
відмовлено у вчиненні нотаріальної дії
та видачі на її ім'я свідоцтва про право
на спадщину за законом на житловий
будинок, який розташований по АДРЕСА_1
після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_6,
оскільки заявницею не було пред'явлено
документа, що посвідчував би право
власності спадкодавця на вказане
майно.

Також із матеріалів Спадкової справи
було встановлено, що позивачі ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 протягом шестимісячного строку
не відкликали своїх заяв про відмову
від прийняття спадщини.

Відповідно до вимог ст. 11 ЦК України
цивільні права та обов'язки виникають
із дій осіб, що передбачені актами
цивільного законодавства, а також із
дій осіб, що не передбачені цими актами,
але за аналогією породжують цивільні
права та обов'язки. Підставами
виникнення цивільних прав та
обов'язків, зокрема, є договори та інші
правочини.

Відповідно до вимог ст.16 ЦК України,
кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу та способами захисту
цивільних прав та інтересів можуть
бути визнання правочину недійсним.

У відповідності до ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК
України суд здійснює цивільне
судочинство на засадах змагальності
сторін, не інакше як за зверненням
фізичних чи юридичних осіб, в межах
заявлених ними вимог і на підставі
доказів осіб, які беруть участь у
справі. Кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених ст. 61 ЦПК України.

Відповідно до вимог статті 1273 ЦК
України спадкоємець за заповітом або
за законом може відмовитися від
прийняття спадщини протягом старку,
встановленого статтею 1270 цього
Кодексу. Заява про відмову від
прийняття спадщини подається до
нотаріальної контори за місцем
відкриття спадщини. Відмова від
прийняття спадщини є безумовною та
беззастережною. Відмова від прийняття
спадщини може бути відкликана протягом
строку встановлено для її прийняття.

Відповідно до ст. 1274 ЦК України
спадкоємець за законом має право
відмовитися від прийняття спадщини на
користь будь - кого із спадкоємців за
законом незалежно від черги.
Спадкоємець має право відмовитися від
частки у спадщині спадкоємця, який
відмовився від спадщини на його
користь. Відмова від прийняття
спадщини може бути визнана судом
недійсною з підстав, встановлених ст.
225, 229 -231 і 233 ЦК України.

Із здобутих у справі доказів судом
встановлено, що позивачі відмовились
від своїх часток у спадщині у протягом
шестимісячного строку, встановленого
статтею 1270 цього Кодексу, їх заява про
відмову від прийняття спадщини були
подані до Липовецької державної
нотаріальної контори за місцем
відкриття спадщини, та у визначений
законодавцем шестимісячний строк
своїх заяв про відмову від прийняття
спадщини вони не відкликали.

Судом також з'ясовано, що підставами, за
яких позивачі просили суд визнати їх
відмови недійсними, передбачені ст.225,
230 ЦК України, що відповідає правилам
ст.1274 ЦК України, оскільки вважають, що
відмову від прийняття спадщини вони
вчинили під впливом обману, оскільки
відповідачка обіцяла прийняти
спадкове майно лише у виді житлового
будинку та відмовитись на їх користь
щодо земельної частки (паю). А стосовно
позивача ОСОБА_1 у момент, коли він не
усвідомлював значення своїх дій та не
міг керувати ними, так як в період з
вересня по жовтень 2009 року, він,
внаслідок зловживання спиртними
напоями, мав погане самопочуття через
постійний головний біль, нудоту,
головокружіння.

Відповідно до ст.225 ЦК України,
правочин, який дієздатна фізична особа
вчинила у момент, коли вона не
усвідомлювала значення своїх дій та
(або) не могла керувати ними, може бути
визнаний судом недійсним за позовом
цієї особи, а в разі її смерті - за
позовом інших осіб, чиї цивільні права
або інтереси порушені.

З аналізу вказаної норми слідує, що дія
вказаної статті поширюється на
правочини, вчинені дієздатною особою,
але за обставин, які свідчать про
тимчасову наявність у неї такого стану,
який призводить до дефектів у
формуванні внутрішньої волі та її
волевиявлення.

Згідно правил ст. 203 ЦК України однією з
умов чинності правочину є дотримання
вимоги закону про те, що волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.

Отже для визнання правочину
таким, що має дефекти волі і
волевиявлення, а врешті і визнання його
недійсним необхідно встановити
наявність хоча б одного з двох
факторів, які мали місце в момент
вчинення правочину, а саме: щоб вона не
усвідомлювала значення своїх дій або
не могла керувати своїми діями.

В підтвердження такого стану ОСОБА_1,
позивачами надано в судовому засіданні
для огляду амбулаторну картку хворого
ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 заведену
Вінницькою центральною клінічною
лікарнею, в якій міститься запис
зроблений в травні 2009 року згідно якого
ОСОБА_1 було поставлено діагноз: ВСД
(вегето-судинна дистонія) по змішаному
типу, також Діагностичний висновок від
12.05.2009 року, де лікарем Міської
клінічної лікарні №1 м. Вінниці
Відділення функціональної діагностики
було констатовано, що у ОСОБА_1
венозний відтік забруднений з обох
сторін.

Відповідно до ст.58, 59 ЦПК України,
визначено поняття належних та
допустимих доказів.

Так, належними та допустимими доказами
встановлення певного стану
громадянина в момент вчинення
правочину може бути висновок
судово-медичної експертизи, інші
докази в підтвердження наявності чи
відсутності такого стану громадянина.

У п.16 Постанови №9 от 06.11.2009 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними»,
Пленумом Верховного Суду України було
зазначено, що правила статті 225 ЦК
поширюються на ті випадки, коли
фізичну особу не визнано
недієздатною, однак у момент вчинення
правочину особа перебувала в такому
стані, коли вона не могла
усвідомлювати значення своїх дій та
(або) не могла керувати ними (тимчасовий
психічний розлад, нервове потрясіння
тощо).

Для визначення наявності такого стану
на момент укладення правочину суд
відповідно до статті 145 ЦПК
зобов'язаний призначити
судово-психіатричну експертизу за
клопотанням хоча б однієї зі сторін.
Справи про визнання правочину

недійсним із цих підстав вирішуються з
урахуванням як висновку
судово-психіатричної експертизи, так і
інших доказів відповідно до статті 212
ЦПК.

Проте всупереч вищевказаних правових
норм та роз'яснень наданих ВСУ,
позивачі не надали суду жодних
належних та допустимих доказів, для
підтвердження стану позивача ОСОБА_1 в
момент вчинення ним відмови від
прийняття спадщини після смерті його
діда ОСОБА_6, а саме: щоб він не
усвідомлював значення своїх дій або не
міг керувати своїми діями з приводу
наявності у нього такої хвороби як
вегето-судинна дистонія. Крім цього, не
скористались своїм правом заявити
клопотання про призначення
судово-психіатричної експертизи.

Що стосується письмових пояснень
свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 в
підтвердження стану ОСОБА_1 щодо його
безпорадного стану в період вересня та
жовтня 2009 року, які містяться в
матеріалах справи, то варто вказати на
таке.

Відповідно до ст.63 ЦПК України,
показання свідка - це повідомлення про
відомі йому обставини, які мають
значення для справи. Не є доказом
показання свідка, який не може назвати
джерела своєї обізнаності щодо певної
обставини.

З аналізу вказаної норми закону слідує,
що показання свідка можуть бути
отримані шляхом допиту свідка
безпосередньо в судовому засіданні або
в порядку судового доручення
відповідно до статті 132 цього Кодексу.
Допит свідка є процесуальною формою
здобуття та дослідження одного із
засобів доказування - показів свідка.

За таких обставин, саме через
недотримання встановленої законом
процесуальної форми не можуть бути
використані судом як докази показання
свідків громадян ОСОБА_10 та ОСОБА_11
надані позивачами у письмовій формі.

Статтею 230 ЦК України, передбачено, якщо
одна із сторін правочину навмисно
ввела другу сторону в оману щодо
обставин, які мають істотне значення
(частина перша статті 229 цього Кодексу),
такий правочин визнається судом
недійсним. Обман має місце, якщо
сторона заперечує наявність обставин,
які можуть перешкодити вчиненню
правочину, або якщо вона замовчує їх
існування.

В силу частини першої абз.2 статті
229 цього Кодексу, істотне значення має
помилка щодо природи правочину, прав та
обов'язків сторін таких властивостей і
якостей речі, які значно знижують її
цінність або можливість використання
за цільовим призначенням. Помилка щодо
мотивів правочину не має істотного
значення, крім випадків, встановлених
законом.

Під обманом слід розуміти навмисне
введення в оману однією стороною
правочину іншої сторони з метою
вчинення правочину. Обман - це певні
винні, навмисні дії сторони, яка
намагається запевнити іншу сторону про
такі властивості й наслідки правочину,
які насправді наступити не можуть. При
обмані наслідки правочину, що
вчиняється, є відомими й бажаними для
однієї зі сторін. Встановлення
наявності умислу у недобросовісної
сторони ввести в оману другу сторону,
щоб спонукати її до укладення
правочину є неодмінною умовою
кваліфікації недійсності правочину за
ст. 230 ЦК України.

В п.19 та п.20 Постанови №9 от 06.11.2009 «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними», Пленуму Верховного Суду
України висловив наступну правову
позицію, що відповідно до статей 229 - 233
ЦК правочин, вчинений під впливом
помилки, обману, насильства,
зловмисної домовленості представника
однієї сторони з другою стороною або
внаслідок впливу тяжкої обставини, є
оспорюваним. Правочин визнається
вчиненим під впливом обману у випадку
навмисного введення іншої сторони в
оману щодо обставин, які впливають на
вчинення правочину. На відміну від
помилки, ознакою обману є умисел у діях
однієї зі сторін правочину. Наявність
умислу в діях відповідача,
істотність значення обставин, щодо
яких особу введено в оману, і сам факт
обману повинна довести особа, яка
діяла під впливом обману. Обман щодо
мотивів правочину не має істотного
значення.

Норми статті 230 ЦК не застосовуються
щодо односторонніх правочинів.

Так, в судовому засіданні позивачем та
представником позивача не доведено
наявність умислу в діях відповідачів,
істотність значення обставин, щодо
яких позивачів введено в оману, та сам
факт обману при вчинені позивачами
відмови від прийняття спадщини.

Крім цього, судом встановлено, що
правочин щодо відмови від прийняття
спадщини є одностороннім правочином,
відтак правила ст.230 ЦК України до них
не застосовуються.

За таких обставин та у контексті
приведених правових норм регулювання
предмета спору, суд дійшов до
переконання, що відсутні законні
підстави для визнання відмови
позивачів від спадщини недійсною,
відтак в задоволенні позову слід
відмовити.

Ураховуючи норми ст.88 ЦПК України, суд
відносить судові витрати на рахунок
позивачів.

На підставі викладеного та керуючись
ст.11, 203, 225, 230 ЦК України, Постановою
Пленуму Верховного Суду України №9 от
06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», ст.10, 11, 58-60, 88,
158, 169, 208, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш
И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2
до ОСОБА_3, Вахнівської сільської
ради Липовецького району Вінницької
області, третя особа: Липовецька
державна нотаріальна контора, про
визнання відмови недійсною - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Рішення суду набирає законної
сили після закінчення строку для
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.

Суддя: Д. Т. Кривенко