УХВАЛА

іменем україни

5 лютого 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Червинської М.Є.,

Лесько А.О., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті особи:
головне управління юстиції у м. Києві,
приватний нотаріус Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_8,
про визнання недійсним договору
купівлі-продажу частини квартири, за
касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення
апеляційного суду м. Києва від 29 жовтня
2013 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2013 року ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5
звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6,
ОСОБА_7, треті особи: головне управління
юстиції у м. Києві, приватного
нотаріуса КМНО ОСОБА_8 про визнання
недійсним договору купівлі-продажу
частини квартири АДРЕСА_1.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що
відповідно до свідоцтва про право
власності на житло ОСОБА_5, ОСОБА_3,
ОСОБА_4 та ОСОБА_6 в рівних
долях на праві власності належить
трьохкімнатна квартира АДРЕСА_1. Проте,

ОСОБА_6 у лютому 2013 року без відома та
згоди позивачів продав ОСОБА_7 у
спільній квартирі кімнату площею 12,2
кв.м., що значно перевищує розмір жилої
площі, яка припадає на кожну особу, яка
має право на проживання в даній
квартирі, чим порушив їх права, як
співвласників.

Рішенням Деснянського районного суду
м. Києва від 15 серпня 2013 року в
задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від
29 жовтня 2013 року рішення суду першої
інстанції скасовано та ухвалено нове
рішення про задоволення позову.
Визнано недійсним договір
купівлі-продажу частини квартири
АДРЕСА_1, укладений 27 лютого 2013
року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 Вирішено
питання про судовий збір.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить
скасувати рішення апеляційного суду,
посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
права та порушення норм процесуального
права, та залишити в силі рішення суду
першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді судової
палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ, дослідивши
матеріали справи та перевіривши
наведені в скарзі доводи, колегія
суддів дійшла висновку, що касаційна
скарга підлягає задоволенню з таких
підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи в
позові, виходив із того, що спірний
договір не порушує права інших
співвласників квартири щодо рівності
їх часток у праві спільної часткової
власності на це майно, підстави для
визнання його недійсним відсутні.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення
місцевого суду та ухвалюючи нове
рішення про задоволення позову,
виходив із того, що ОСОБА_6 не мав
законного права на укладення договору
купівлі-продажу частини квартири,
зокрема кімнати площею 12,2 кв.м, право
власності на яку за ним не закріплено.

Проте з такими висновками апеляційного
суду погодитись не можна.

Відповідно до ст. ст. 317, 319 ЦК України
власникові належать права володіння,
користування та розпорядження своїм
майном. Власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд. Право власності є
непорушним. Ніхто не може бути
протиправно позбавлений цього права чи
обмежений у його здійсненні.

Правовий режим спільної часткової
власності визначається
Главою 26 ЦК України з урахуванням
інтересів усіх її учасників. Володіння,
користування та розпорядження
частковою власністю здійснюється за
згодою

всіх співвласників, а за відсутності
згоди - спір вирішується судом.
Незалежно від розміру часток,
співвласники при здійсненні
зазначених правомочностей мають рівні
права.

Судом установлено, що відповідно до
свідоцтва про право власності на житло
від 10 березня 1999 року квартира АДРЕСА_1
належить на праві приватної власності
ОСОБА_5 та членам її сім'ї ОСОБА_6,
ОСОБА_4 та ОСОБА_3 в рівних долях., яка
складаєся з трьох ізольованих кімнат,
загальною площею 71,5 кв.м, житловою 42,0
кв.м.

Рішенням Деснянського районного суду
м. Києва від 25 вересня 2009 року було
визначено порядок користування
житловою площею в квартирі АДРЕСА_1 та
виділено в користування ОСОБА_6 кімнату
- 12,2 кв.м, а місця загального
користування було залишено у
загальному користуванні співвласників
квартири.

Згідно свідоцтва, виданого приватним
нотаріусом КМНО ОСОБА_10 від 31 січня 2013
року про видачу 24 грудня 2012 року ОСОБА_5,
ОСОБА_3, ОСОБА_4 заяви про намір ОСОБА_6
продати належну йому ј частку спірної
квартири за 135 830 грн. та пропозицію на
реалізацію позивам переважного права
купівлі зазначеної частини квартири.

Позивачі не скористались пропозицією
на першочергове придбання частки
спірної квартири.

27 лютого 2013 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7
було укладено договір купівлі-продажу
частини квартири, та відповідно до умов
якого ОСОБА_6 відчужено 14 частку у праві
власності на квартиру АДРЕСА_1.

Із змісту абз. 2 п. 1 вищевказаного
договору вбачається, що ј частка
спірної квартири становить кімнату
площею 12,2 кв.м.

Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання
в момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою-третьою, п'ятою та
шостою ст. 203 цього Кодексу.

Як убачається з витягу Державного
реєстру прав на нерухоме майно про
реєстрацію права власності від 27
лютого 2013 року, за ОСОБА_7 на підставі
договору купівлі-продажу частини
квартири, який був укладений 27
лютого 2013 року на праві спільної
часткової власності було
зареєстровано саме ј частину квартири
АДРЕСА_1 із житлової площі 42 кв.м (а.с. 148).

Тобто ОСОБА_7 набула право власності не
на кімнату 12,2 кв.м, а на ј ідеальну
частку квартири в спільній частковій
власності.

За таких підстав, суд першої інстанції
на підставі належним
чином оцінених доказів, поданих
сторонами (ст. 212 ЦПК України), дійшов
обґрунтованого висновку про те, що
ОСОБА_6 відчужив належну йому на праві
власності частку у спірній квартирі,
при цьому права позивачів як
співвласників квартири не порушені.

Під час встановлення зазначених фактів
судом першої інстанції не були
порушені норми процесуального права,
рішення суду відповідає вимогам
матеріального права, а тому скасовано
апеляційним судом помилково.

Відповідно до статті 339 ЦПК України
встановивши, що апеляційним судом
скасовано судове рішення, ухвалене
згідно із законом, суд касаційної
інстанції скасовує судове рішення суду
апеляційної інстанції і залишає в силі
судове рішення суду першої інстанції.

За таких обставин, рішення
апеляційного суду підлягає скасуванню
із залишенням в силі рішення суду
першої інстанції.

Керуючись ст. 336, 339, 344, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від
29 жовтня 2013 року скасувати та залишити
в силі Деснянського районного суду м.
Києва від 15 серпня 2013 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник Судді:Б.І.
Гулько А.О. Лесько М.Є. Червинська В.А.
Черненко