Головуючий суду 1 інстанції -
Доповідач - Карташов О.Ю.
Справа № 437/8430/13-ц
Провадження № 22ц/782/5189/13
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2014 року січня « 23» дня Колегія
суддів Судової палати з розгляду
цивільних справ апеляційного суду
Луганської області в складі:

головуючий суддя Карташов О.Ю.

судді Дронська І.О., Оробцова Р.І.

при секретарі Скоробогатовій Ю.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Луганську цивільну
справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на рішення

Ленінського районного суду м.
Луганська від 24 жовтня 2013 року

по цивільній справі за позовом

ОСОБА_2 до Виконавчого комітету
Луганської міської ради про визнання
права власності на нерухоме майно, -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Ленінського районного
суду м. Луганська від 24 жовтня 2013 року у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_2
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2,
посилаючись на порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права, ставить питання
про скасування рішення суду та
ухвалення нового рішення про
задоволення позовних вимог.

Заслухавши суддю - доповідача,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції, обговоривши доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
апеляційного суду вважає, що скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Відповідно до вимог ст. 303 ЦПК
України, - під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції у межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, але апеляційний суд
не обмежений доводами апеляційної
скарги, якщо під час розгляду справи
буде встановлено неправильне
застосування норм матеріального права
або порушення норм процесуального
права, які є обов'язковою підставою для
скасування рішення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України,
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Вирішуючи спір, суд першої
інстанції виходив з необґрунтованості
позовних вимог ОСОБА_2

Проаналізувавши наявні дані,
колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції повно та всебічно дослідив і
оцінив обставини по справі, надані
сторонами докази, правильно визначив
юридичну природу спірних
правовідносин і закон, який їх регулює.

Так, у червні 2013 року ОСОБА_2
звернувся до суду з позовом до
Виконавчого комітету Луганської
міської ради про визнання права
власності на нерухоме майно, зазначав,
що він володіє гаражем АДРЕСА_1

Першою фізичною особою, яка
користувалась даним гаражем, був
ОСОБА_3 Право на користування гаражем
АДРЕСА_1 ОСОБА_3 отримав 25.06.1959 р. у виді
позитивної резолюції на своїй заяві
від 07.05.1959 р. на ім'я директора заводу ім.
Артема.

Від ОСОБА_3 право користування
гаражем АДРЕСА_1 перейшло до його сина -
ОСОБА_4, який пізніше передав це право
своєму зятеві, ОСОБА_5

ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 не
оформлювали право власності на гараж
АДРЕСА_1.

У жовтні 2002 р. ОСОБА_5 передав
гараж АДРЕСА_1 позивачу.

ОСОБА_5 не мав документа, що
підтверджує його право власності на
гараж АДРЕСА_1, тому оформити цю
передачу договором, купівлі-продажу не
було можливим, унаслідок чого, сторони
дійшли згоди оформити факт передачі
гаража АДРЕСА_1 документом від 01.10.2002 р.
під назвою «Домашняя сделка».

З 01.10.2002 р. гаражем АДРЕСА_1
володіє та користується позивач.

Управлінням архітектури та
містобудування Луганської міської
ради від 19 серпня 2010 р. даному об'єкту
нерухомості була присвоєна адреса:
АДРЕСА_1

Луганським міським комунальним
підприємством «Бюро технічної
інвентаризації» даний об'єкт був
інвентаризований та виготовлений
технічний паспорт від 23 вересня 2010 р.
без зазначення відомостей про
власника.

28.12.2010р. позивачем був укладений
договір оренди земельної ділянки на
якій розташований гараж, та на
теперішній час позивач сплачує орендну
плату за користування земельною
ділянкою на якій розташований гараж
АДРЕСА_1.

Посилаючись на те, що гараж
АДРЕСА_1 він придбав 01.10.2002р. відкрито та
добросовісно, несе всі витрати по його
утриманню, оренді земельної ділянки на
якій він розташований, володіння та
користування даним гаражем з 01.10.2012 р.
ніким не заперечується, на положення
Цивільного кодексу України, позивач
просив суд визнати за ним право
власності на гараж АДРЕСА_1 на підставі
набувальної давності.

Згідно ст. 10 ЦПК України обставини
цивільних справ встановлюються судом
за принципом змагальності. Суд же,
зберігаючи об'єктивність і
неупередженість, лише створює
необхідні умови для всебічного і
повного дослідження обставин справи.
При дослідженні і оцінці доказів,
встановленні обставин справи і
ухваленні рішення суд незалежний від
висновків органів влади, експертиз або
окремих осіб.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи в межах
заявлених вимог і на підставі наданих
сторонами доказів.

Відповідно до ст.ст. ст. 10, 60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених ЦПК України. Докази
подаються сторонами та іншими особами,
які беруть участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 57
цього Кодексу, доказами є будь-які
фактичні дані, на підставі яких суд
встановлює наявність або відсутність
обставин, що обґрунтовують вимоги і
заперечення сторін, та інших обставин,
які мають значення для вирішення
справи.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України,
виключне право оцінки доказів належить
суду, який має оцінювати докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів.

Як вбачається з матеріалів справи
та встановлено судом першої інстанції,
рішенням виконавчого комітету
Ленінської районної ради № 245/12 від
28.12.2001 року ОСОБА_5 надано в тимчасове
користування терміном на 5 років
земельну ділянку площею 33 кв.м., на якій
побудований гараж АДРЕСА_1 ОСОБА_5
належало у місячний термін оформити
договір тимчасового користування у
встановленому законом порядку (а.с. 10).

Зі змісту копії письмового
документу, датованого 01.10.2002 року, що
має назву «Домашняя сделка»,
вбачається, що ОСОБА_5 продав
капітальний гараж на земельній ділянці
площею 33 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1
ОСОБА_2 (а.с. 11).

Згідно технічного паспорту від
23.09.2010 року на гараж АДРЕСА_1, документи
на землю не оформлені, гараж не введено
в експлуатацію (а.с. 13-14).

Згідно довідки Управління
архітектури та містобудування
Луганської міської ради від 19 серпня 2010
року, спірному об'єкту нерухомості,
після оформлення необхідних
документів, можливо присвоїти адресу:
АДРЕСА_1 Строк дії довідки - 6 місяців,
(а.с. 17).

28.12.2010 року між Ленінською районною
в місті Луганську радою та ОСОБА_2
укладено договір оренди земельної
ділянки площею 0,0033 га, на якій
розташована споруда - капітальний
гараж. Договір укладено на 5 років (а.с.
18-19).

Відповідно до ч. 1 ст. 182 ЦК України,
право власності та інші речові права на
нерухомі речі, обмеження цих прав, їх
виникнення, перехід і припинення
підлягають державній реєстрації.

За ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо право
власності на нерухоме майно відповідно
до закону підлягає державній
реєстрації, право власності виникає з
моменту такої реєстрації.

У відповідності до ст. 328 ЦК України
право власності набувається на
підставах, що не заборонені законом,
зокрема із правочинів. Право власності
вважається набутим правомірно, якщо
інше прямо не випливає із закону або
незаконність набуття права власності
не встановлена судом.

Згідно ст. 397 ЦК України
володільцем чужого майна є особа, яка
фактично тримає його у себе. Фактичне
володіння майном вважається
правомірним, якщо інше не випливає із
закону або не встановлено рішенням
суду.

Приписами статті 344 Цивільного
кодексу України, зокрема передбачено,
що особа, яка добровільно заволоділа
чужим майном і продовжувала відкрито,
безперервно володіти нерухомим майном
протягом десяти років або рухомим
майном протягом п'яти років, набуває
право власності на це майно (набувальна
давність), якщо інше не встановлено цим
кодексом.

Отже, володіння має бути
добросовісним, тобто володілець не
повинен знати і не міг знати про те, що
він володіє чужою річчю, інакше
кажучи, обставини, у зв'язку з якими
виникло володіння чужою річчю, не
давали найменшого сумніву щодо
правомірності набуття майна.

Пунктом 1 Прикінцевих та
Перехідних положень ЦК України
встановлено, що цей Кодекс набирає
чинності з 01 січня 2004 року, а пунктом 8
цих положень встановлено, що правила
ст. 344 ЦК України про набувальну
давність поширюються також, на випадки,
коли володіння майном почалося за три
роки до набрання чинності цим Кодексом,
тобто з 01 січня 2001 року.

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов до правильного висновку, що
позивачем не доведено обставин
добросовісного володіння чужою річчю,
так як, останній вважає себе власником
гаража на підставі договору
купівлі-продажу укладеного ним з
ОСОБА_5, право власності якого на
нерухоме майно, не було зареєстровано в
установленому порядку.

Якщо будівля чи споруда не є
об'єктом нерухомості, прийнятому в
експлуатацію, право на яке
зареєстровано в установленому порядку,
то набути право власності за давністю
володіння на таке майно неможливо.

Згідно з абз. 3 ч. 1 ст. 344 ЦК, право
власності на нерухоме майно, що
підлягає державній реєстрації, виникає
за набувальною давністю з моменту
державної реєстрації.

Доводи апеляційної скарги про
порушення судом норм матеріального та
процесуального права не ґрунтуються на
матеріалах справи, зводяться до
необхідності переоцінки фактичних
обставин справи, які відрізняються від
зробленої судом.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК
України апеляційний суд відхиляє
апеляційну скаргу і залишає рішення
без змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням вимог матеріального і
процесуального права. Не може бути
скасоване правильне по суті і
справедливе рішення суду з одних лише
формальних міркувань.

На підставі вищевикладеного судова
колегія приходить до висновку, що
рішення суду ухвалено відповідно до
норм матеріального і процесуального
права і підстав для його скасування
немає.

Керуючись ст.ст. 303, 304 , п.1 ч.1 ст. 307, 308, 313,
314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів
Судової палати з розгляду цивільних
справ апеляційного суду Луганської
області, ~

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 ~
відхилити.

Рішення Ленінського районного
суду м. Луганська від 24 жовтня 2013 року ~
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення.

Касаційна скарга може бути подана
протягом двадцяти днів з дня набрання
законної сили ухвалою апеляційного
суду до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних та
кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: