АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 554/9051/13-ц
Номер провадження 22-ц/786/553/14
Головуючий у 1-й інстанції Троцька А. І.
Доповідач Лобов О. А.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2014 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Полтавської області у складі:

Головуючого судді - Лобова О.А.,

Суддів: Петренка В.М., Одринської Т.В.,

при секретарі: Цилюрик М.М.,

розглянула у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на
рішення Октябрського районного суду
м.Полтави від 23 грудня 2013 року у справі
за позовом ОСОБА_1 до Державної
податкової інспекції у м.Полтаві, третя
особа територіальна громада в особі
Полтавської міськради про припинення
права власності на частку в спільному
майні.

Колегія суддів, заслухавши
доповідь судді-додповідача,

в с т а н о
в и л а:

У липні 2013 року ОСОБА_1 звернувся
до суду з позовом, згідно якого просив
припинити право власності за Державою
в особі Державної податкової інспекції
у м.Полтаві на 1/8 частину садиби АДРЕСА_1

В обґрунтування заявлених вимог
зазначив, що на підставі рішення суду
він є власником 7/8 частин спірної
садиби. Відповідач згідно свідоцтва
про право на спадщину за законом є
власником 1/8 частини цієї садиби. З 1999
року він фактично володіє усією
садибою, здійснює особисто плату за
землю в повному обсязі.

Рішенням Октябрського районного суду
м.Полтави від 23 грудня 2013 року у
задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1,
посилаючись на порушення норм
матеріального і процесуального права,
просить рішення місцевого суду
скасувати, прийняти нове рішення яким
припинити право власності ДПІ у
м.Полтаві на 1/8 частку садиби АДРЕСА_1,
визнати за ним право власності на 8/8
часток спірної садиби.

В обґрунтування вимог апеляційної
скарги зазначено, що суд по суті не
встановив та не дав оцінки обставинам,
визначеним ст.344, ст.365 ЦК України.

Колегія суддів, перевіривши
матеріали справи в межах доводів
апеляційної скарги та позовних вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
заслухавши пояснення осіб, які беруть
участь в справі, дійшла висновку, що
апеляційну скаргу слід задовольнити
частково з наступних підстав:

Відповідно до ч.1 п.3 ст.307 ЦПК України за
результатами розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
змінити рішення суду першої інстанції
в разі неправильного застосування
судом матеріального і процесуального
права.

Судом першої інстанції встановлено, що
згідно свідоцтва про право на спадщину
за законом від 27 жовтня 1993 року Держава
в особі Полтавської міської податкової
інспекції є власником 1/8 частини садиби
АДРЕСА_1

Рішенням Октябрського районного суду
м.Полтави від 09 квітня 2008 року за ОСОБА_1
визнане право власності на 7/8 частин
вказаної садиби. У встановленому
порядку право власності ОСОБА_1 на
частину садиби не зареєстроване.

Згідно довідки Полтавського БТІ
«Інвентаризатор» за результатами
інвентаризації об'єкту нерухомості по
АДРЕСА_1, проведеної 04 вересня 2009 року,
встановлено, що будівлі та споруди,
розташовані на ньому, зруйновані.

Відмовляючи в задоволенні позову,
суд першої інстанції, послався на факт
знищення нерухомого майна, зробив
висновок що до спірних відносин
положення ст.365 ЦК України не
підлягають застосуванню, а ДПІ у
м.Полтаві як власник частини
нерухомого майна не зверталася із
заявою про припинення її права
власності на це майно в порядку ч.2 ст.349
ЦК України.

З такими висновками суду першої
інстанції колегія суддів у повному
обсязі погодитися не може з наступних
підстав.

Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше
яка за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, у межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.
Зазначену норму закону у її зв'язку із
положеннями ч.2 ст.31 і ч.2 ст.119 ЦПК
України слід розуміти таким чином, що
особа, звертаючись до суду з позовом,
має визначити підстави та предмет
спору. Підставою заявлених вимог, які
суд не вправі змінити, є обставини,
якими обґрунтовуються вимоги, а
предмет спору - це матеріально-правова
вимога до відповідача. При цьому, якщо
позивач посилається не на ту норму
закону, яка регулює спірні відносини,
суд має уточнити підстави позову і
застосувати ту норму закону, яка їм
відповідає, незалежно від посилань на
це позивача.

Як вбачається зі змісту
заявленого ОСОБА_1 позову, останній в
обґрунтування заявленої вимоги
посилається на три обставини: по-перше,
частка відповідача у праві спільної
часткової власності на спірну садибу є
незначною і припинення його права
власності не завдасть істотної шкоди
його інтересам (п.1, п.4 ст.365 ЦК України);
по-друге, з 1999 року позивач відкрито
одноосібно володіє усією садибою (ст.344
ЦК України); по-третє, садиба фактично
зруйнована (ст.349 ЦК України).

У порушення вимог ст.214, ст.215 ЦПК
України суд першої інстанції
зосередився виключно на факті руйнації
спірної садиби та відсутності
волевиявлення відповідача на подання
заяви про припинення його права
власності на нерухоме майно.

Перевіряючи доводи апеляційної
скарги щодо наявності підстав,
передбачених статтями 365 і 349 ЦК
України, колегія суддів виходить з
наступного.

Згідно пунктів 1, 4 ст.365 ЦК України
право власності на частку у спільному
майні може бути припинено за рішенням
суду на підставі позову інших
співвласників, якщо частка є незначною
і таке припинення не завдасть істотної
шкоди інтересам співвласника. Частиною
другою вказаної норми закону
встановлено, що суд ухвалює рішення про
припинення права особи на частку у
спільному майні за умови попереднього
внесення позивачем вартості цієї
частки на депозитний рахунок суду.

З матеріалів справи вбачається,
що зазначена вимога закону позивачем
не виконана, отже відсутні підстави для
задоволення позову.

Відповідно до ст.344 ЦК України особа,
яка добросовісно заволоділа чужим
майном і продовжує відкрито,
безперервно володіти нерухомим майном
протягом десяти років за рішенням суду
набуває право власності на нього.

За змістом наведеної норми закону
обставинами, які мають значення для
справи, і, які повинен довести саме
позивач, є три складові у їх сукупності
: законний об?єкт володіння,
добросовісність заволодіння цим
об?єктом, відкритість і безперервність
володіння ним протягом десяти років.

Що стосується законності
об'єкту володіння і строку володіння
об'єктом, то ці обставини
підтверджуються рішенням Октябрського
районного суду м.Полтави від 09 квітня
2008 року та відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК
України не підлягають повторному
доведенню. Зазначеним судовим рішенням
встановлено, що з 19 березня 1993 року
ОСОБА_1 на підставі договору
пожиттєвого утримання був власником 5/8
спірної садиби і фактично володів
усією садибою з жовтня 1993 року. Цим же
рішенням за позивачем визнане право
власності на 7/8 частин садиби.

Вирішуючи питання стосовно третьої
складової слід виходити з того, що
добросовісність, як одна із загальних
засад цивільного судочинства, означає
фактичну чесність суб?єктів у їх
поведінці, прагнення сумлінно
захистити цивільні права та
забезпечити виконання цивільних
обов'язків. При вирішенні спорів про
набувальну давність необхідно
враховувати добросовісність саме на
момент передачі (отримання) позивачем
майна (речі), тобто на початковий
момент, який буде включатися в повний
строк давності володіння, визначений
законом. Позивач, як незаконний
володілець на протязі всього володіння
майном повинен бути впевнений, що на це
майно не претендують інші особи і він
отримав це майно з підстав, достатніх
для того, щоб мати право власності на
нього. Тобто, з підстав, передбачених
статтею 344 ЦК України особа може набути
майно у власність за відсутності інших
претендентів на нього чи за
відсутності заперечень дійсного
власника.

З матеріалів справи вбачається і
не заперечується сторонами, що у жовтні
1993 року власником 1/8 спірної садиби
стала Держава в особі Полтавської
міської податкової інспекції, яка
претендує на свою частину власності і
не відмовляється від неї (а.с.12-14). За
таких обставин відсутній елемент
добросовісності у володінні спірним
нерухомим майном.

Враховуюче наведене, рішення суду
першої інстанції слід змінити, а саме
доповнити мотивувальну частину
рішення посиланням на недоведеність
обставин, передбачених ст.344, ст.365 ЦК
України.

Керуючись ст.303, ч.1 п.3 ст.307, ст.316,
ст.319 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
задовольнити частково.

Рішення Октябрського районного суду
м.Полтави від 23 грудня 2013 року
змінити, а саме доповнити мотивувальну
частину рішення про недоведеність
обставин, передбачених ст.344, ст.365 ЦК
України.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і може бути
оскаржене протягом двадцяти днів
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Головуючий
О.А. Лобов

Судді
В.М. Петренко

Т.В. Одринська

З оригіналом згідно

Суддя:
О.А.Лобов