Апеляційний суд
Житомирської області
Справа №275/465/13-ц
Головуючий у 1-й інст.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

27 січня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Житомирської
області в складі:

головуючої - судді Талько О.Б.,

суддів: Косигіної Л.М., Григорусь Н.Й.,

при секретарі Савчук О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Житомирі апеляційну
скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» на рішення
Брусилівськуого районного суду
Житомирської області від 6 листопада 2013
року у справі за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа - ПАТ КБ
«ПриватБанк», Попільнянська державна
нотаріальна контора, про визнання
права власності, поділ майна та
визнання недійсним свідоцтва про право
на спадщину за заповітом, -

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2013 року ОСОБА_1
звернулась до суду з даним позовом, в
якому зазначила, що з 8 серпня 1965 року
перебувала у зареєстрованому шлюбі зі
ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року. За
час спільного проживання ними був
збудований житловий будинок,
розташований в АДРЕСА_1. Окрім того, під
час перебування у зареєстрованому
шлюбі вони придбали земельні ділянки
для ведення особистого підсобного
господарства та для обслуговування
житлового будинку, господарських
споруд, які розташовані на території
Брусилівської селищної ради. Право
власності на вказаний житловий будинок
та земельні ділянки було зареєстроване
на ім'я чоловіка, після смерті якого
спадщину за заповітом прийняли діти:
ОСОБА_2 та ОСОБА_5. 2 листопада 2001 року
спадкоємці отримали свідоцтво про
право на спадщину за заповітом на
спірний житловий будинок та земельні
ділянки.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_5 померла.
Після неї спадщину за законом прийняла
її дочка - ОСОБА_3.

Позивачка вказує, що їй не було
відомо про існування заповіту,
складеного за життя її чоловіком. Вона
проживала та продовжує проживати у
вказаному житловому будинку та
обробляє земельні ділянки, які увійшли
до спадкової маси, вважаючи, що має
право на частину зазначеного майна як
дружина померлого спадкодавця, а також
як спадкоємець за законом першої черги.

Нещодавно позивачка отримала
копію позовної заяви, зі змісту якої їй
стало відомо про те, що 15 вересня 2008
року її син ОСОБА_2 уклав з ПАТ КБ
«ПриватБанк» кредитний договір, в
забезпечення якого вказаний житловий
будинок був переданий в іпотеку банку.

Враховуючи вищезазначене, ОСОБА_1
просила визнати за нею право власності
на ? частину вказаного житлового
будинку та ? частину спірних земельних
ділянок, виділивши в натурі належну їй
частку у вказаному майні, а також
визнати недійсним свідоцтво про право
на спадщину за заповітом в ? його
частині.

Рішенням Брусилівського
районного суду Житомирської області
від 6 листопада 2013 року позов
задоволено.

Визнано за позивачкою право
власності на ? частину житлового
будинку АДРЕСА_1, та виділено їй ?
частину вказаного житлового будинку в
натурі.

Визнано за ОСОБА_1 право власності
на ? частину земельної ділянки, площею
0,15 га, розташованої на території
Брусилівської селищної ради
Житомирської області, та виділено їй ?
частину цієї земельної ділянки в
натурі.

Визнано недійсним в ? його частині
свідоцтво про право на спадщину за
заповітом, видане 2 листопада 2001 року.

Вирішено питання про розподіл
судових витрат між сторонами.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ
«ПриватБанк», посилаючись на порушення
судом норм матеріального та
процесуального права, просить
скасувати рішення та ухвалити нове,
яким відмовити у задоволенні позовних
вимог.

Апелянт, зокрема, зазначає, що
визнання права власності на ? частину
житлового будинку, який перебуває в
іпотеці, порушує права банку. Окрім
того, звертає увагу на ту обставину, що
позивачкою пропущений строк звернення
до суду з даними позовними вимогами.

В судовому засіданні представник
ПАТ КБ «ПриватБанк» підтримав доводи,
викладені в апеляційній скарзі.

На думку представника позивачки,
апеляційна скарга є необґрунтованою.

Дослідивши матеріали справи та
заслухавши пояснення, осіб, які
з'явились в судове засідання, колегія
суддів приходить до висновку про те, що
апеляційна скарга підлягає до
часткового задоволення, виходячи з
наступного.

Судом встановлено, що позивачка
перебувала у зареєстрованому шлюбі зі
ОСОБА_4 з 8 серпня 1965 року. За час
спільного проживання подружжям був
придбаний житловий будинок,
розташований в АДРЕСА_1. Право
власності на вказаний житловий будинок
було зареєстроване за ОСОБА_4 на
підставі свідоцтва про право особистої
власності на домоволодіння, виданого 27
лютого 1989 року Брусилівською селищною
радою.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_4 помер.
Спадщину за заповітом після його
смерті прийняли діти: ОСОБА_5 та ОСОБА_2.

Матеріали справи також свідчать,
що 26 жовтня 2001 року на ім'я ОСОБА_4
виданий державний акт на право
власності на земельну ділянку для
ведення особистого підсобного
господарства, площею 0,2630 га, а також для
обслуговування житлового будинку і
господарських споруд, площею 0,1500 га,
які розташовані на території
Брусилівської селищної ради.

В судовому засіданні також
встановлено, що 2 листопада 2001 року на
ім'я ОСОБА_5 та ОСОБА_2 видане свідоцтво
про право на спадщину за заповітом на
вказаний житловий будинок та земельні
ділянки. Зазначеним свідоцтвом
встановлений порядок користування
житловим будинком, який увійшов до
спадкової маси.

15 вересня 2008 року між ПАТ КБ
«ПриватБанк» та ОСОБА_2 був укладений
кредитний договір. В забезпечення
виконання кредитних зобов'язань цього
ж дня між ОСОБА_2, ОСОБА_5 та банком
укладений договір іпотеки спірного
житлового будинку.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_5 померла.
Матеріали спадкової справи свідчать,
що після її смерті спадщину за законом
прийняла дочка - ОСОБА_3.

За правилами ст. 22 КЗпШС України,
який діяв на час виникнення спірних
правовідносин, майно, нажите подружжям
за час шлюбу, є його спільною сумісною
власністю. Кожен з подружжя має рівні
права володіння, користування і
розпорядження цим майном.

Ст. 28 КЗпШС України передбачено, що в
разі поділу майна, яке є спільною
сумісною власністю подружжя, їх частки
визнаються рівними.

Згідно із ч.ч.1,2 ст. 23 Закону
України «Про іпотеку» у разі переходу
права власності (права господарського
відання) на предмет іпотеки від
іпотекодавця до іншої особи, у тому
числі в порядку спадкування чи
правонаступництва, іпотека є дійсною
для набувача відповідного нерухомого
майна, навіть у тому випадку, якщо до
його відома не доведена інформація про
обтяження майна іпотекою. Особа, до
якої перейшло право власності на
предмет іпотеки, набуває статус
іпотекодавця і має всі його права і
несе всі його обов'язки за іпотечним
договором у тому обсязі і на тих умовах,
що існували до набуття ним права
власності на предмет іпотеки.

Вирішуючи даний спір, суд першої
інстанції прийшов до обґрунтованого
висновку про наявність підстав для
визнання за позивачкою права власності
на ? частину спірного житлового
будинку, оскільки зазначене нерухоме
майно було придбане нею в період
перебування у зареєстрованому шлюбі зі
ОСОБА_4

Та обставина, що спірний житловий
будинок перебуває в іпотеці, не
позбавляє суд можливості визнати за
одним із подружжя право власності на ?
його частину, оскільки право володіння
та користування цим майном не
заборонено, а такий спосіб захисту прав
позивачки не є розпорядженням
іпотечним майном.

Доводи апеляційної скарги щодо
пропуску позивачкою строку звернення
до суду, не спростовують зазначених
висновків суду першої інстанції,
оскільки матеріали справи не містять
доказів того, що ОСОБА_1 було відомо про
набуття права власності на спірний
житловий будинок спадкоємцями за
заповітом після смерті ОСОБА_4 До
нотаріальної контори із заявою про
прийняття спадщини після смерті
чоловіка позивачка не зверталась, а
факт її проживання у спадковому
житловому будинку не є беззаперечним
доказом того, що їй було відомо про
зазначені обставини.

Разом з тим, при вирішенні питання
про виділ в натурі ? частини спірного
житлового будинку, суд не врахував
роз'яснень, які містяться у п.6
постанови Пленуму Верховного Суду
України «Про практику застосування
судами законодавства, що регулює право
приватної власності громадян на жилий
будинок» від 4 жовтня 1991 року за №6,
відповідно до яких при вирішенні справ
про виділ в натурі часток жилого
будинку судам належить мати на увазі,
що це можливо у разі, якщо кожній зі
сторін може бути виділено відокремлену
частину будинку із самостійним виходом
( квартиру). Виділ також може мати місце
за наявності технічної можливості
переобладнати приміщення в ізольовані
квартири.

Доказів про можливість виділу в
натурі ? частини житлового будинку
суду не надано, клопотання про
призначення у справі відповідної
судової експертизи заявлено не було.

Окрім того, поза увагою суду
залишився той факт, що державний акт на
право власності на спірні земельні
ділянки виданий на ім'я ОСОБА_4 після
його смерті. Зазначена обставина
виключає можливість визнання за
позивачкою права власності на ?
частину земельної ділянки, площею 0,15
га.

Маючи право власності на ? частину
спірного житлового будинку, позивачка
вправі ставити питання про визнання
недійсним вказаного державного акта на
право власності на земельну ділянку та
отримання у власність земельної
ділянки для обслуговування житлового
будинку в порядку, встановленому
законодавством.

Визнання за позивачкою права
власності на ? частину спірного
житлового будинку є підставою для
визнання недійсним свідоцтва про право
на спадщину за заповітом, виданого
нотаріусом Брусилівської державної
нотаріальної контори 2 листопада 2001
року, відповідно до якого право
власності на житловий будинок перейшло
до спадкоємців ОСОБА_4 та згідно з яким
був встановлений порядок користування
цим житлом.

При цьому, захист прав інших
спадкоємців може бути реалізований
шляхом видачі свідоцтва про право на
спадщину у встановленому законом
порядку, з урахуванням рішення
апеляційного суду.

Враховуючи вищезазначене,
рішення суду першої інстанції підлягає
скасуванню з ухваленням нового,- про
часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307,
309,313,314,316,319 ЦПК України, колегія
суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» задовольнити
частково.

Рішення Брусилівського районного
суду Житомирської області від 6
листопада 2013 року скасувати, ухваливши
нове рішення.

Позов задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності
на ? частину житлового будинку,
розташованого в АДРЕСА_1.

Визнати недійсним свідоцтво про
право на спадщину за заповітом, видане
Брусилівською державною нотаріальною
конторою 2 листопада 2001 року на ім'я
ОСОБА_5 та ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_4.

В задоволенні решти позовних
вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуюча
Судді: