У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2014 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Гончара В.П.,

суддів: Амеліна В.І.,
Карпенко С.О.,

Олійник А.С.,
Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
третя особа - приватний нотаріус
Рівненського міського нотаріального
округу ОСОБА_5, про визнання договору
дарування недійсним, за касаційною
скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного
суду Рівненської області від 12 вересня
2013 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з позовом про визнання недійсним
договору дарування трьохкімнатної
квартири АДРЕСА_1, укладеного 25 квітня
1995 року між її чоловіком ОСОБА_6 та її
онуком ОСОБА_4, посилаючись на те, що
відчуження відбулося без її згоди як
співвласника спірної квартири.

Рішенням Рівненського міського суду
Рівненської області від 22
квітня 2013 року позовні вимоги ОСОБА_3
задоволено.

Визнано недійсним договір дарування
квартири АДРЕСА_1 від 25 квітня 1995 року,
посвідчений приватним нотаріусом
Рівненського міського нотаріального
округу ОСОБА_7

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

Рішенням апеляційного суду
Рівненської області від 12 вересня 2013
року апеляційну скаргу приватного
нотаріуса Рівненського міського
нотаріального округу ОСОБА_7
задоволено, рішення суду першої
інстанції скасовано та ухвалено нове
рішення, яким у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати рішення апеляційного суду та
залишити в силі рішення суду першої
інстанції, посилаючись на порушення
судом норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню з
таких підстав.

Згідно з частиною 2 статті 324 ЦПК
України підставами касаційного
оскарження є неправильне застосування
судом норм матеріального чи порушення
норм процесуального права.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення
апеляційного суду не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3,
суд першої інстанції виходив з того, що
спірна квартира була об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
а тому оспорюваний договір дарування
підлягає визнанню недійсним з підстав
відсутності згоди ОСОБА_3, як
співвласника нерухомого майна, на
безоплатне відчуження квартири її
чоловіком на користь ОСОБА_4

Скасовуючи рішення районного суду та
відмовляючи у задоволенні позову, суд
апеляційної інстанції виходив з того,
що станом на 25 квітня 1995 року, тобто на
момент укладання оспорюваного
договору, будь-яких доказів, які б
підтверджували перебування позивача і
ОСОБА_6 у зареєстрованому шлюбі не
існувало.

Проте повністю погодитись із такими
висновками апеляційного суду не можна,
оскільки суд дійшов їх із порушенням
норм матеріального та процесуального
права.

Судами попередніх інстанцій
установлено, що 19 січня 1991 року між
виконавчим комітетом Рівненської
міської ради народних депутатів та
ОСОБА_6 було укладено договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, за
умовами якого виконавчий орган
місцевого самоврядування продав, а
покупець придбав у продавця за 4
846 карбованців зазначене жиле
приміщення (а.с. 30-31).

5 квітня 1995 року ОСОБА_6 подарував цю
квартиру на підставі відповідного
договору ОСОБА_4, який її прийняв у дар
(а.с. 28-29). Угоду посвідчено приватним
нотаріусом Рівненського міського
нотаріального округу ОСОБА_8.

Рішенням Рівненського міського суду
від 21 вересня 2012 року, яке набрало
законної сили, встановлено факт
реєстрації шлюбу, що мав місце 14
листопада 1940 року в с. Країв (Новокраїв)
Острозького району Рівненської
області між позивачем ОСОБА_3 та ОСОБА_6,
який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 9-11).

Таким чином, висновок апеляційного
суду про відсутність будь-яких доказів,
які б підтверджували перебування
позивача ОСОБА_3 і ОСОБА_6 у
зареєстрованому шлюбі на момент
укладання останнім оспорюваного
договору, є безпідставним, оскільки цей
факт встановлено вищезазначеним
рішенням Рівненського міського суду
Рівненської області від 21 вересня 2012
року, яке набрало законної сили і
відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України має
преюдиційне значення для даної справи.

Відповідно до п. 1 Прикінцевих та
перехідних положень ЦК України цей
Кодекс набирає чинності з 1 січня 2004
року. ЦК України застосовується до
цивільних відносин, що виникли після
набрання ним чинності.

Відповідно до п. 6 Прикінцевих та
перехідних положень ЦК України правила
цього Кодексу про позовну давність
застосовуються до позовів, строк
пред'явлення яких, встановлений
законодавством, що діяло раніше, не
сплив до набрання чинності цим
Кодексом.

Згідно зі ст. ст. 71, 75, 76, 80 ЦК Української
РСР, який діяв на час виникнення
спірних правовідносин, загальний строк
для захисту права за позовом особи,
право якої порушено (позовна давність),
встановлюється в три роки. Позовна
давність застосовується незалежно від
заяви сторін. Перебіг строку позовної
давності починається з дня виникнення
права на позов. Право на позов виникає з
дня, коли особа дізналася або повинна
була дізнатися про порушення свого
права. Закінчення строку позовної
давності до пред'явлення позову є
підставою для відмови в позові.

Частиною 1 ст. 22 КпШС України , який діяв
на момент виникнення спірних
правовідносин, визначено, що майно,
нажите подружжям за час шлюбу, є його
спільною сумісною власністю. Кожен з
подружжя має рівні права володіння,
користування і розпорядження цим
майном.

Згідно зі ст. 23 КпШС України в редакції
закону на час вчинення спірного
правочину майном, нажитим за час шлюбу,
подружжя розпоряджається за спільною
згодою.

При укладенні угод одним з подружжя
вважається, що він діє за згодою
другого з подружжя. Для укладення угод
по відчуженню спільного майна
подружжя, що потребують обов'язкового
нотаріального посвідчення, згода
другого з подружжя повинна бути
висловлена у письмовій формі.

Відповідно до ч. 1 ст. 243 ЦК УРСР за
договором дарування одна сторона
передає безоплатно другій стороні
майно у власність.

Вирішуючи справу, апеляційний суд у
порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 304 ЦПК
України зазначених вимог закону не
врахував, неповно встановив фактичні
обставини справи, не визначився з
характером спірних правовідносин та
правовою нормою, яка підлягає
застосуванню до цих правовідносин і
дійшов помилкового висновку про
відмову у задоволенні позову з підстав
його недоведеності. При цьому суд не
з'ясував, коли позивачеві стало відомо
про порушення її права, за захистом
якого вона звернулася до суду лише у
січні 2013 року, не встановив чи
пропустила вона строк позовної
давності та не обговорив питання про
застосування позовної давності.

Ураховуючи, що при ухваленні нового
рішення апеляційний суд порушив норми
процесуального права, що унеможливили
встановлення фактичних обставин, що
мають значення для правильного
вирішення справи, його рішення не
відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності та обґрунтованості, що
в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
його скасування з передачею справи на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду Рівненської
області від 12 вересня 2013 року
скасувати, справу передати на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.П. Гончар Головуючий
Судді:В.І. Амелін С.О. Карпенко А.С.
Олійник В.О. СавченкоСудді:В.І. Амелін