У х в а л а

і м е н е м у к р а ї н и

5 лютого 2014 року м.
Київ Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду

цивільних і кримінальних справ у
складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І.,
Лесько А.О.,

Хопти С.Ф., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
поділ майна подружжя за касаційною
скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного
суду Херсонської області від 18 жовтня
2013 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2012 року ОСОБА_3 звернулася до
суду із зазначеним позовом,
посилаючись на те, що з 23 жовтня 1993 року
по 17 травня 2012 року знаходилася із
відповідачем у зареєстрованому шлюбі,
від якого мають доньку ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1. За час шлюбу ними набуто
житловий будинок по АДРЕСА_1,
автомобіль ГАЗ 53, 1981 року випуску,
реєстраційний номер НОМЕР_1; меблі та
інші побутові речі, спільно вирощений
врожай моркви вартістю 150 тис. грн.
Згоди про добровільний поділ майна, що
є спільною сумісною власністю, ними не
досягнуто.

У зв'язку з цим позивачка, уточнивши
позовні вимоги, просила суд поділити
майно, набуте у шлюбі із відповідачем, в
рівних частинах та стягнути з
відповідача на її користь 75 тис. грн.
компенсації за реалізовану ним моркву,
а також понесені нею судові витрати.

Рішенням Голопристанського районного
суду Херсонської області від 29 березня
2013 року позов ОСОБА_3 задоволено
частково. Визнано за ОСОБА_3 право
власності на Ѕ частину будинку по
АДРЕСА_1; на Ѕ частину
автомобіля ГАЗ 53, 1981 року випуску,
реєстраційний номер НОМЕР_1;
право власності на кухонні меблі
«Віолетта»; холодильник LG; кухонну
витяжку «Braun»; газову панель «Zanussi»;
мікрохвильову піч; телевізор LG та
кронштейн під телевізор; пральну
машину LG; килим «Принцеса» 2,2 м х 3,2 м;
морозильну камеру Атлант; стіл та
стільці кухонні; пилосос Самсунг,
всього майна на загальну суму 43 549 грн 68
коп. Визнано за ОСОБА_4 право власності
на Ѕ частину будинку по АДРЕСА_1; на
Ѕ частину автомобіля ГАЗ 53, 1981
року випуску, реєстраційний номер
НОМЕР_1; право власності на стіл
письмовий; офісний м'який куток
«Визит»; стінку дитячу «Саша»:
телевізор ДУВ «Samsung»; домашній
кінотеатр LG; гобелен.; килим «Принцеса»
1,8 м х 2,7м; килим «Принцеса» 2,2 м х 3,2 м;
м'який комплект «Надія»; мотоблок
«Кентавр, кьорхер, всього майна на
загальну суму 43 647 грн 60 коп. Вирішено
питання розподілу судових витрат. У
задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Херсонської області від 18 жовтня
2013 року рішення районного суду в
частині визнання за ОСОБА_3 права
власності на Ѕ частину будинку по
АДРЕСА_1 та стягнення з ОСОБА_4 витрат за
проведення судової
будівельно-технічної експертизи
скасовано та в цій частині ухвалено
нове рішення про відмову у позові.
Рішення суду в частині поділу
автомобіля залишено без змін. В іншій
частині рішення суду в апеляційному
порядку не оскаржувалося.

У касаційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить рішення
апеляційного суду скасувати та
залишити в силі рішення суду першої
інстанції.

Отже рішення суду оскаржується в
частині визнання права власності на Ѕ
частину житлового будинку, тому в силу
ч. 1 ст. 335 ЦПК України в касаційному
порядку в іншій частині не
переглядається.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_3,
суд першої інстанції виходив із того,
що висновком судової
будівельно-технічної експертизи
встановлено, що спірний житловий
будинок побудовано під час перебування
сторін у шлюбі; прибудову до будинку
введено в експлуатацію також під час
шлюбу, відтак, він є спільною сумісною
власністю подружжя.

Скасовуючи рішення районного суду в
частині визнання права власності на Ѕ
частину спірного будинку та
відмовляючи у позові в цій частині,
апеляційний суд виходив із того, що
вказаний будинок побудовано батьком
відповідача, ОСОБА_6, у 1970-1975 роках, що
підтверджується даними технічного
паспорту на будинок, але за життя
правовстановлюючих документів він на
нього не отримав; ОСОБА_6 також був
користувачем земельної ділянки, на
якій розташовано будинок, а з 2004 року
отримав державний акт на право
приватної власності на цю земельну
ділянку; висновок судової
будівельно-технічної експертизи не
свідчить про те, що житловий будинок та
прибудова побудовані сторонами за
спільні кошти.

Проте повністю з таким висновком
апеляційного суду погодитись не можна
з наступних підстав.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення
апеляційного суду не відповідає

Судом встановлено, що з 23 жовтня 1993 року
по 17 травня 2012 року ОСОБА_3 знаходилася
із ОСОБА_4 у зареєстрованому шлюбі, від
якого вони мають доньку ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до свідоцтва про право
власності на нерухоме майно від
4 червня 2008 року ОСОБА_4 на праві
власності належить житловий будинок із
господарськими будівлями та спорудами
по АДРЕСА_1.

Відповідно до ст. 22 КпШС УРСР, який був
чинним на час набуття спірного майна,
майно, нажите подружжям за час шлюбу, є
його спільною сумісною власністю.
Кожен з подружжя має рівні права
володіння, користування і
розпорядження цим майном. Подружжя
користується рівними правами на майно
і в тому разі, якщо один з них був
зайнятий веденням домашнього
господарства, доглядом за дітьми або з
інших поважних причин не мав
самостійного заробітку.

Відповідно до ст. 60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо) самостійного
заробітку (доходу).

Згідно зі ст. 63 СК України дружина та
чоловік мають рівні права на володіння,
користування і розпоряджання майном,
що належить їм на праві спільної
сумісної власності, якщо інше не
встановлено домовленістю між ними.

Вирішуючи спір про поділ спільного
майна подружжя, апеляційний суд не
звернув уваги на те, що виникнення
режиму спільної сумісної власності
подружжя на все придбане за час шлюбу
майно презюмується, доки другий з
подружжя не доведе іншого, тобто діє
презумпція спільного майна подружжя.

У матеріалах справи наявний висновок
судової будівельно-технічної
експертизи від 25 січня 2013 року № 370, у
якому експертом було встановлено, що
житловий будинок літ. А побудовано
після 1997 року, а прибудову літ. А
введено в експлуатацію у 2002 році (а.с. 125
- 127), тобто за час шлюбу сторін.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень. У
силу презумпції спільності майна
подружжя саме відповідач має довести
протилежне.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд
має сприяти всебічному і повному
з'ясуванню обставин справи, сприяти
здійсненню особам, які беруть участь у
справі, в реалізації їхніх прав.
Реалізація принципу змагальності в
цивільному процесі та доведення перед
судом обґрунтованості своїх вимог є
конституційної гарантією (ст. 129
Конституції України).

У порушення вимог ст. ст. 150, 212 - 214, 316 ЦПК
України та наведених норм
матеріального права апеляційний суд,
не визнаючи висновок судової
будівельно-технічної експертизи за
належний доказ, не спростував її
висновків та в порядку, передбаченому
ЦПК України, не вирішив питання про
призначення додаткової чи повторної
експертизи; не перевірив доводів
позивача про те, що за час шлюбу ними
були побудовано прибудову до житлового
будинку та численні господарські
будівлі, які відсутні у технічному
паспорті на житловий будинок від 18
березня 1997 року.

Враховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, судом не встановлені,
рішення апеляційного суду в частині
вимог про визнання власності на
частину житлового будинку не
відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
його скасування із передачею справи в
цій частині на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду Херсонської
області від 18 жовтня 2013 року в
частині визнання права власності на Ѕ
частину житлового будинку скасувати,
справу в цій частині направити на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко