Номер провадження № 22-ц/785/197/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Косогор Г. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.01.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Одеської області в складі :

головуючого
Косогор Г.О.

суддів
Ісаєвої Н.В., Комлевої О.С.

при секретарі
Сілукової В.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Одесі цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Ізмаїльського міськрайонного суду
Одеської області від 21 листопада 2013
року по цивільній справі за позовом
ОСОБА_2 до Виконавчого комітету
Ізмаїльської міської ради, КП
«Ізмаїльське МБТІ», ОСОБА_3, ОСОБА_4 про
визнання свідоцтва про право власності
недійсним та визнання недійсним запису
в реєстрову книгу,

встановила:

У серпні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з вищевказаним позовом, в якому
просив визнати недійсним свідоцтво про
право власності № 578 від 03 червня 1994
року, видане КП «Ізмаїльське МБТІ»
ОСОБА_3 та ОСОБА_4, та визнати недійсним
запис в реєстрову книгу № 50а-153 КП
«Ізмаїльське МБТІ» на квартиру
АДРЕСА_1, посилаючись на те, що йому на
підставі договору дарування від 21
березня 1995 року, посвідченого
державним нотаріусом Ізмаїльської
державної нотаріальної контори за №
3-1290, належить 7/15 частин житлового
будинку з надвірними спорудами по
АДРЕСА_1. ОСОБА_3 та ОСОБА_4, відповідно
до свідоцтва про право власності № 578
від 03 червня 1994 року, належить 8/15 частин
житлового будинку по АДРЕСА_1, в якому є
посилання на те, що воно видане на
підставі розпорядження виконавчого
комітету Ізмаїльської міської ради
народних депутатів № 189р від 19 травня
1994 року, хоча, як стало відомо позивачу
з відповіді Ізмаїльської міської ради,
в даному розпорядженні відомості про
приватизацію квартири АДРЕСА_1
відсутні, а документи на приватизацію
даної квартири оформлялись на підставі
розпорядження виконкому № 250 від 29
червня 1994 року.

У зв'язку з викладеним ОСОБА_2 вважав, що
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не є належними
власниками квартири АДРЕСА_1, а його
право власності як співвласника
порушено, відповідачі не могли брати
участь у приватизації, оскільки на
момент її проведення мешкали в
Болгарії, а громадянство України
отримали у 2010 році. Оскільки відповідно
до Закону України «Про приватизацію
державного житлового фонду»,
приватизованою мала бути саме
квартира, а не частина житлового
будинку, як це зазначене у свідоцтві,
позивач вважав, що частина житлового
будинку приватизована за ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 незаконно.

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного
суду Одеської області від 21 листопада
2013 року у задоволенні позову ОСОБА_2
було відмовлено.

На дане рішення була принесена
апеляційна скарга ОСОБА_2, в якій
ставиться питання про скасування
рішення суду першої інстанції та
ухвалення нового рішення про
задоволення його позовних вимог у
повному обсязі.

Заслухавши доповідача, який доповів
зміст оскаржуваного рішення, доводи
апеляційної скарги та заперечення на
неї, вивчивши матеріали справи,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду, судова
колегія вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний
суд відхиляє апеляційну скаргу і
залишає рішення суду першої інстанції
без зміни, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального та
процесуального права.

Згідно ст. 10 п.3 ЦПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається, як на підставу
своїх вимог та заперечень, а суд згідно
ст. 11 п.1 ЦПК України розглядає цивільну
справу в межах заявлених вимог і на
підставі наданих сторонами доказів.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з
одних лише формальних міркувань.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач ОСОБА_2 та відповідачі ОСОБА_3 і
ОСОБА_4 є співвласниками житлового
будинку по АДРЕСА_1.

ОСОБА_2 належить 7/15 частин даного
житлового будинку на підставі договору
дарування від 21 березня 1995 року,
посвідченого державним нотаріусом
Ізмаїльської державної нотаріально
контори за № 3-1290.

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 належить квартира
АДРЕСА_1, що складає 8/15 частин
домоволодіння на підставі свідоцтва
про право власності на житло № 578 від 03
червня 1994 року, виданого КТІ
«Ізмаїльське МБТІ» на підставі
розпорядження виконкому Ізмаїльської
міської ради № 189р від 19 травня 1994 року.

Як вбачається із розпорядження
виконкому Ізмаїльської міської ради №
189р від 19 травня 1994 року, в ньому справді
відсутні дані щодо оформлення
документів на приватизацію за ОСОБА_3
та ОСОБА_4, втім такі дані містяться в
розпорядженні виконкому Ізмаїльської
міської ради № 250р від 29 червня 1994 року.

Згідно ч. 4,5 ст. 267 ЦК України, сплив
позовної давності, про застосування
якої заявлено стороною у спорі, є
підставою для відмови у позові; якщо
суд визнає поважними причини
пропущення позовної давності, порушене
право підлягає захисту.

Згідно ч.1 ст. 3 ЦПК України кожна особа
має право в порядку, встановленому
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних свобод чи інтересів.

Як вбачається з матеріалів справи, з
моменту приватизації пройшло майже 20
років, позивач знав про те, що
відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є
співвласниками житлового будинку на
підставі вищевказаного свідоцтва,
однак жодних претензій з даного
приводу не заявляв, не вказав, з яких
причи позовна давність була ним
пропущена, на підставі чого суд вірно
вважав за необхідне у задоволенні
позову відмовити.

Суд перевірив усі докази, які навели
сторони у підтвердження своїх вимог та
заперечень, навів у рішенні фактичні
обставини, які були встановлені судом
при розгляді справи, вірно застосував
правові норми, що регулюють ці
правовідносини, та зробив вірний
висновок про відмову у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_2.

Судова колегія не приймає до уваги
доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про
те, що зазначення невірного
розпорядження виконкому в виданому на
ім'я ОСОБА_3 та ОСОБА_4 свідоцтві про
права власності порушує його право
власності як співвласника, оскільки
апелянт не вказує, яким саме чином це
вплинуло чи порушило його права або
інтереси, оскільки на час приватизації
відповідачами квартири він не був
співвласником належної йому на даний
час частини житлового будинку, в
спірному житловому будинку не
проживав, відповідачі ж були прописані
там та проживали з 1981 року, в 1992 році
прийняли громадянство України, в
виданому на їх ім'я свідоцтві вказано
яі номер квартири, яка була ними
приватизована, так і частина житлового
будинку, яку вона складає, а допущення
технічної помилки при підготовці та
видачі свідоцтва на право власності на
житло не може бути підставою для
визнання його недійсним та, відповідно,
визнання недійсним запису в реєстрову
книгу № 50а-153 КП «Ізмаїльське МБТІ» на
квартиру АДРЕСА_1.

Інших доводів, які б спростовували
висновки суду першої інстанції та які б
мали правове значення, у апеляційній
скарзі не наведено.

Таким чином, судова колегія дійшла до
висновку, що суд першої інстанції в
межах заявлених вимог повно і всебічно
розглянув справу, дав належу оцінку
наданим доказам, постановив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Керуючись ст. 308, 313-315 ЦПК України,
судова колегія, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Ізмаїльського міськрайонного
суду Одеської області від 21 листопада
2013 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
на протязі двадцяти днів з дня
проголошення до суду касаційної
інстанції.

Головуючий
___________________ Г.О. Косогор

Судді
___________________ О.С. Комлева

___________________ Н.В. Ісаєва