УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №: 22-ц/191/50/14Головуючий суду
першої інстанції:Цветков О.Я.
Доповідач суду апеляційної
інстанції:Авраміді Т. С. "21" січня
2014 р. колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Автономної Республіки Крим в
м.Феодосія у складі:

Головуючого суддіАвраміді Т.С.,
СуддівСамойлової О.В., Приходченко А.П.,
При секретаріБогданович О.І., позовом
ОСОБА_6 до ОСОБА_7, яка дії в своїх
інтересах та інтересах неповнолітніх
дітей - ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11,
треті особи - Служба у справах дітей
управління у справах дітей, сім'ї,
молоді та спорту Керченської міської
ради, ОСОБА_12 про визнання осіб такими,
що втратили право користування
житловим приміщенням, за апеляційною
скаргою ОСОБА_7 на рішення Керченського
міського суду АР Крим від 04 листопада
2013 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2013 року ОСОБА_6 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_7, яка дії в
своїх інтересах та інтересах
неповнолітніх дітей - ОСОБА_8, ОСОБА_9,
ОСОБА_10, ОСОБА_11, про визнання
відповідачів такими, що втратили право
користування житловим приміщенням -
квартирою АДРЕСА_1.

Позовні вимоги мотивовані тим, що
відповідачі зареєстровані у
вищезазначеній квартирі. Однак з 2004
року відповідачі вибули на постійне
проживання до іншого жилого
приміщення. На підставі ст. 107 ЖК
України позивач просить позов
задовольнити.

Рішенням Керченського міського суду АР
Крим від 04 листопада 2013 року позов
задоволено.

Не погодившись з таким рішенням суду
ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, в якій
просить його скасувати та ухвалити
нове про відмову у позові.

В обґрунтування апеляційної скарги
апелянт посилається на порушення судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, неповне
з'ясування обставин, що мають значення
для справи, невідповідність висновків
суду обставинам справи, недоведеність
обставин, які суд вважав встановленими.

Апелянт зазначає, що суд визнав
відповідачів такими, що втратили право
користування квартирою АДРЕСА_1 за
відсутністю доказів їх не проживання
за вказаною адресою.

Також апелянт зазначає, що суд не
взяв до уваги той факт, що ОСОБА_8 не
проживає у спірній квартирі через
навчання у іншому місці, а тому за ним
зберігається право на житло на весь час
навчання. Суд при вирішенні спору не
врахував заперечення проти позову
опіки та піклування, оскільки він
ущемляє права дітей.

Крім того, на думку апелянта, суд
при вирішенні справи не звернув уваги
на те, що позивач вже заявляв вимоги
про визнання відповідачів такими, що
втратили право користування квартирою,
за якими було ухвалене судове рішення
про відмову у задоволенні позову.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення позивача та відповідачки
ОСОБА_7, обговоривши доводи апеляційної
скарги, перевіривши матеріали справи,
колегія судів дійшла висновку, що
апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Згідно з вимогами частини 1 статті 303
Цивільного процесуального кодексу
України під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Як правильно встановлено судом та
вбачається з матеріалів справи,
квартира АДРЕСА_1 була приватизована
наймачами ОСОБА_6, ОСОБА_12 та ОСОБА_7 На
підставі вказаного 15 квітня 1997 року
було видано свідоцтво про спільну
часткову власність на квартиру. Згідно
вказаного свідоцтва ОСОБА_6, ОСОБА_12 та
ОСОБА_7 перейшло у власність по 1/3
частки вказаної квартири кожному.

Рішенням Керченського міського суду АР
Крим від 01 квітня 2002 року між
співвласниками визначений порядок
користування, відповідно до якого
кожному із ним відійшла у користування
окрема кімната. Виділено у
користування ОСОБА_6 кімнату площею 10,4
кв.м., ОСОБА_12 - кімнату площею 17,2 кв.м.,
ОСОБА_7 - кімнату площею 17,2 кв.м. з
балконом. Приміщення санвузла, ванної
кімнати, коридору, комори залишено у
загальному користуванні. На підставі
зазначеного рішення суду на ім'я
кожного співвласника відкритий
окремий особовий рахунок.

На житловій площі, що займала ОСОБА_7
також були зареєстровані її діти -
ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_9
ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_3,
ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_4.

19 липня 2004 року між ОСОБА_12 та ОСОБА_7
був укладений договір дарування, за
яким остання подарувала ОСОБА_12
належну їй 1/3 частку вищезазначеної
квартири.

04 квітня 2007 року ОСОБА_12 за договором
дарування подарував 1/3 частку квартира
АДРЕСА_1 ОСОБА_6.

Рішенням Керченського міського суду АР
Крим від 19 квітня 2012 року (яке набрало
законної сили 03 травня 2012 року)
розпорядження Керченського
міськвиконкому №327-р від 15 квітня 1997
визнане незаконним. Визнанні
недійсними свідоцтво, видане 15 квітня
1997 року ОСОБА_6, ОСОБА_12 та ОСОБА_7 про
власності на квартиру, а також
вищенаведені договори дарування від 19
липня 2004 року та від 04 квітня 2007 року.

Таким чином, ОСОБА_6, ОСОБА_12 та ОСОБА_7
втратили статус власників спірної
квартири, а тому на час вирішення
спору, квартира не є приватною
власністю сторін, а позивач є наймачем
вказаної квартири.

Вищенаведені обставини встановлені
рішенням Апеляційного суду АР Крим від
25 червня 2013 року.

Згідно ст. 61 ЦПК України обставини,
встановлені судовим рішенням у
цивільній, господарській або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив з того, що
відповідачі вибули з квартири АДРЕСА_1
до іншого місця проживання, що є
підставою для визнання їх на підставі
ст. 107 ЖК України такими, що втратили
право користування вказаним житловим
приміщенням.

З таким висновком погоджується колегія
суддів, оскільки він відповідає
фактичним обставинам справи та
ґрунтується на вимогах закону.

Статтею 107 ЖК України встановлено, що
наймач жилого приміщення вправі за
згодою членів сім'ї в будь-який час
розірвати договір найму. У разі вибуття
наймача та членів його сім'ї на
постійне проживання до іншого
населеного пункту або в інше жиле
приміщення в тому ж населеному пункті
договір найму жилого приміщення
вважається розірваним з дня вибуття.
Якщо з жилого приміщення вибуває не вся
сім'я, то договір найму жилого
приміщення не розривається, а член
сім'ї, який вибув, втрачає право
користування цим жилим приміщенням з
дня вибуття.

П. 11 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 12 квітня 1985 року N 2 "Про
деякі питання, що виникли в практиці
застосування судами Житлового кодексу
України" зазначає, що відповідно до ст.
107 ЖК наймач або член його сім'ї, який
вибув на інше постійне місце
проживання, втрачає право користування
жилим приміщенням з дня вибуття,
незалежно від пред'явлення позову про
це.

На ствердження вибуття суд може брати
до уваги будь-які фактичні дані, які
свідчать про обрання стороною іншого
постійного місця проживання
(повідомлення про це в листах, розписка,
переадресовка кореспонденції,
утворення сім'ї в іншому місці,
перевезення майна в інше жиле
приміщення, виїзд в інший населений
пункт, укладення трудового договору на
невизначений строк тощо).

Місцем проживання фізичної особи є
житловий будинок, квартира, інше
приміщення, придатне для проживання в
ньому (гуртожиток, готель тощо), у
відповідному населеному пункті, в
якому фізична особа проживає постійно,
переважно або тимчасово. Фізична особа,
яка досягла чотирнадцяти років, вільно
обирає собі місце проживання, за
винятком обмежень, які встановлюються
законом. Місцем проживання фізичної
особи у віці від десяти до чотирнадцяти
років є місце проживання її батьків
(усиновлювачів) або одного з них, з ким
вона проживає, опікуна або
місцезнаходження навчального закладу
чи закладу охорони здоров'я тощо, в
якому вона проживає, якщо інше місце
проживання не встановлено за згодою
між дитиною та батьками
(усиновлювачами, опікуном) або
організацією, яка виконує щодо неї
функції опікуна. Місцем проживання
фізичної особи, яка не досягла десяти
років, є місце проживання її батьків
(усиновлювачів) або одного з них, з ким
вона проживає, опікуна або
місцезнаходження навчального закладу
чи закладу охорони здоров'я, в якому
вона проживає. (ст. 29 ЦК України).

Із сукупності зібраних у справі
доказів, яким суд першої інстанції
надав оцінку згідно ст. 212 ЦПК України
та з пояснень самої ОСОБА_7 вбачається,
що остання разом з дітьми з квартири
АДРЕСА_1 вибули на інше постійне місце
проживання.

Як пояснила суду апеляційної інстанції
з 2004 року ОСОБА_7 разом з дітьми
постійно проживає у власній квартирі
АДРЕСА_2.

Таким чином, факт вибуття відповідачки
разом з неповнолітніми дітьми на інше
місце проживання у 2004 році визнаний
стороною відповідача.

Також, з матеріалів справи вбачається,
що на праві приватної власності
ОСОБА_7 належить 12 частки домоволодіння
АДРЕСА_3 (а.с.32 оборот).

Згідно медичних карток та інших
документів адреса малолітніх дітей
ОСОБА_7 - ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_11 (в
силу ст. 29 ЦК України адреса ОСОБА_7) на
час розгляду справи судом першої
інстанції і прийняття рішення,
вказується АДРЕСА_2. Вказана адреса
проживання також зазначена у медичній
картці сина відповідачки ОСОБА_9

Таким чином, суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи і
дійшов обґрунтованому висновку про
наявність підстав для визнання ОСОБА_7
разом з її неповнолітніми дітьми
ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, такими,
що втратили право користування спірною
квартирою за ст. 107 ЖК України.

Доводи апеляційної скарги про
недоведеність позивачем факту не
проживання відповідачами за спірною
адресою спростовуються матеріалами
справи та поясненнями самої ОСОБА_7

Також не містять підстав для
скасування оскаржуваного рішення суду
посилання апелянта на той факт, що
ОСОБА_8 відсутній у спірній квартирі
через навчання з 2012 року у
Республіканському вищому навчальному
закладі «Кримський гуманітарний
університет» у м. Ялта, оскільки
виходячи з предмету позову та підстав,
на яких він заявлений, вирішальне
значення мають причини вибуття зі
спірної квартири, що стало обранням
іншого місця проживання, а не причини
відсутності особи у квартирі на даний
час про що правильно зазначив суд
першої інстанції в рішенні.

Не є підставою для скасування рішення
суду і той факт, що позивачем вже
заявлялись до відповідачів вимоги про
визнання їх такими, що втратили право
користування вищезазначеною квартирою
і у вказаних вимогах було відмовлено
рішенням Апеляційного суду АР Крим у м.
Феодосії від 25 червня 2013 року, оскільки
позовні заяви мають різні підстави і
відмова у позові, заявленому за ст. 71 ЖК
України, не виключає розгляд судом
позову, з підстав, заявлених згідно ст.
107 ЖК України та його задоволення за
умови доведення всіх необхідних
юридичних фактів.

Не може бути підставою для скасування
оскаржуваного рішення суду і факт
повернення ОСОБА_7 зі своїми дітьми до
спірної квартири та вселення туди,
оскільки як пояснила відповідач в суді
апеляційної інстанції ці події мали
місця вже після ухвалення судом першої
інстанції рішення по суті спору у
грудні 2013 року. До того ж, матеріали
справи не містять відомостей про те, що
відповідач вселилася за згодою інших
наймачів вказаної квартири, яким
зокрема є і позивач.

Твердження відповідачки в суді
апеляційної інстанції про те, що після
вибуття із квартири разом з нею, два
роки тому у вказану квартиру на
постійне місце проживання повернувся
її син ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, належними
та допустимими доказами не
підтверджено. Матеріали справи містять
беззаперечні докази його вибуття зі
спірної квартири у 2004 році на постійне
місце проживання до квартири АДРЕСА_2.
Довідка Керченської загальноосвітньої
школи від 13 січня 2014 року надана
відповідачкою, підтверджує лише факт
навчання ОСОБА_9 у вказаному учбовому
закладі і не може бути взята у якості
доказу на підтвердження його місця
проживання у спірний період, оскільки
містить дописки про місце проживання
особи - АДРЕСА_1, без їх обговорення,
крім того, видана вже після ухвалення
рішення суду та вселення відповідачів
до квартири у грудні 2013 року.

До того ж, фото таблицею квартири,
зробленою позивачем до ухвалення
рішення суду, спростовується
твердження відповідачки про постійне
місце проживання ОСОБА_9 у вказаній
квартирі.

Не заслуговують на увагу і доводи
апелянта про те, що при вирішенні спору
суд не врахував, заперечення проти
позову опіки та піклування, оскільки
він пороушує права дітей, оскільки за
наявності у дітей іншого постійного
місця проживання - за місцем проживання
їх матері таких обставин не
встановлено.

Інші доводи, викладені в апеляційній
скарзі, також не спростовують
правильність висновків суду першої
інстанції та не містять правових
підстав для скасування чи зміни
рішення суду.

Колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції повно і правильно встановив
правовідносини, які склалися між
сторонами, фактичні обставини, належно
оцінив докази, надані сторонами та
ухвалив рішення, яке відповідає
вимогам закону та фактичним обставинам
справи.

За таких обставин колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
що відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України є
підставою для відхилення апеляційної
скарги і залишення без змін рішення
суду.

На підставі наведеного і керуючись,
статтею 303, пунктом 1 частини 1 статті 307,
частиною 1 статті 308, статтями 314, 315
Цивільного процесуального кодексу
України, колегія суддів судової палати
у цивільних справах Апеляційного суду
Автономної Республіки Крим у м.
Феодосії,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 на рішення
Керченського міського суду АР Крим від
04 листопада 2013 року - відхилити.

Рішення Керченського міського суду АР
Крим від 04 листопада 2013 року - залишити
без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення,
однак може бути оскаржена до
касаційної інстанції шляхом подачі
касаційної скарги протягом двадцяти
днів.

Судді:

Т.С. Авраміді А.П.
Приходченко О.В. Самойлова