Справа № 144/1617/13-ц Провадження №
22-ц/772/298/2014Головуючий в суді першої
інстанції:Задорожна Л. І.Категорія:
23Доповідач: Панасюк О. С.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" січня 2014 р. м. Вінниця

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Вінницької області в складі:
головуючого - судді Панасюка О.С.,
суддів Іванюка М.В., Камзалова В.В., з
участю секретаря Руденко О.М.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Вінниці апеляційну
скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на
рішення Теплицького районного суду
Вінницької області від 10 грудня
2013 року у справі за позовом ОСОБА_1 до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Продовольча
компанія «Зоря Поділля»», третя особа,
яка не заявляє самостійних вимог щодо
предмета спору - відділ
Держземагенства у Теплицькому районі
Вінницької області, про визнання
договору оренди землі недійсним, -

встановила:

В жовтні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з цим позовом, відповідно до якого
просив визнати недійсним договір
оренди землі від 8 грудня 2010 року,
укладений між ним та ТОВ «ПК «Зоря
Поділля»», зареєстрований 4 липня 2011
року у відділі Держкомзему у
Теплицькому районі Вінницької області
за реєстровим № 01919, вказуючи, що в
договорі не зазначені такі його
істотні умови: умови передачі у заставу
та внесення до статутного фонду права
оренди земельної ділянки та існуючі
обмеження (обтяження) щодо
використання земельної ділянки.
Вказував також, що а акті
приймання-передачі земельної ділянки
не зазначено договору оренди, за яким
ця ділянка передається та дати її
передання.

Рішенням Теплицького районного суду
Вінницької області від 10
грудня 2013 року у позові відмовлено
повністю.

В апеляційній скарзі представник
ОСОБА_1 ОСОБА_2, посилаючись на
порушення судом норм процесуального
права та неправильне застосування норм
матеріального права, невідповідність
висновків суду фактичним обставинам
справи, просив рішення скасувати і
ухвалити нове про задоволення позову.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду в межах
заявлених вимог та доводів апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що вона
задоволенню не підлягає з таких
підстав.

Ч. ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України передбачає, що
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції; апеляційний
суд досліджує лише ті докази, які судом
першої інстанції були досліджені з
порушенням встановленого порядку або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

За змістом ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права;
не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Таким чином, судова колегія розглядає
справу та перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених ОСОБА_1 в
суді першої інстанції.

Відмовляючи у позові суд першої
інстанції правильно виходив із того, що
в договорі зазначені умови передачі у
заставу та внесення до статутного
фонду права оренди земельної ділянки;
істотною умовою договору оренди землі
є лише існуючі обмеження (обтяження)
щодо використання земельної ділянки,
обов'язку ж зазначати про їх
відсутність законом не встановлено.

Так, судом встановлено, що на підставі
державного акту на право власності на
земельну ділянку серії ЯА № 103589 від 5
квітня 2005 року ОСОБА_1. належить
земельна ділянка площею 2,0239 га,
розташована на території
Великомочульської сільської ради
Теплицького району Вінницької області,
з цільовим призначенням - для ведення
товарного сільськогосподарського
виробництва (а. с. 8). 8 грудня 2010 року між
сторонами був укладений договір оренди
землі, за яким ОСОБА_1 передав цю
земельну ділянку в оренду ТОВ «ПК «Зоря
Поділля»» строком на 5 років (а. с. 9 - 10).
Договір зареєстрований 4 липня 2011 року
у відділі Держкомзему у Теплицькому
районі Вінницької області за
реєстровим № 01919. Земельна
ділянка була передана орендодавцем
орендарю за актом прийому-передачі
об'єкта оренди 14 липня 2011 року (а. с. 12).

Відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України
«Про оренду землі» підставою для
відмови в державній реєстрації
договору оренди, а також для визнання
договору недійсним є відсутність у
договорі оренди землі істотних умов,
передбачених цією статтею, зокрема,
існуючих обмежень (обтяжень) щодо
використання земельної ділянки.

Тобто, законом передбачено обов'язок
сторін зазначати у договорі про
існуючі (такі, що є в наявності на
момент укладення договору) обмеження
(обтяження) щодо використання
земельної ділянки. Обов'язку зазначати
про їх відсутність, на відміну від ст. 132
ЗК України, ст. 15 Закону України «Про
оренду землі» не встановлює.

Оскільки судом першої інстанції
встановлено, що на момент укладення
договору обмежень (обтяжень) щодо
використання земельної ділянки не
існувало, то він прийшов до правильного
висновку про безпідставність посилань
позивача на відсутність у договір
оренди землі істотної умови,
передбаченої ч. 1 ст. 15 Закону України
«Про оренду землі» через не зазначення
існуючих обмежень (обтяжень) щодо
використання земельної ділянки.

Колегія суддів відхиляє посилання
апелянта на правову позицію,
висловлену Верховним Судом України у
Постановах № 21 цс12 від 4
квітня 2012 року та № 6-77 цс12 від 18 липня
2012 року, тому що у цих справах судами
було встановлено відсутність у
договорах оренди передбачених ч. 1 ст. 15
Закону України «Про оренду землі»
істотних умов, натомість у даній справі
суд першої інстанції прийшов до
висновку, з яким погоджується колегія
суддів апеляційного суду, що при
укладенні договору оренди землі
сторонами були дотримані усі істотні
умови, визначені зазначеною статтею в
редакції, яка діяла на момент його
укладення.

Крім того, колегія суддів звертає
увагу, що відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК
України кожна особа має право в
порядку, встановленому цим Кодексом,
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів.

Ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право
кожної особи на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на
звернення до суду за захистом наділена
особа в разі порушення, невизнання або
оспорювання саме її прав, свобод чи
інтересів, а також у разі звернення до
суду органів і осіб, яким надано право
захищати права, свободи та інтереси
інших осіб або державні та суспільні
інтереси.

Отже, обов'язковою умовою для судового
захисту цивільного права є
встановлення факту його порушення,
невизнання або оспорювання, доведення
якого, згідно з приписами ст. 10 ЦПК
України покладається на позивача.

Така ж правова позиція висловлена у
постанові Верховного Суду України № 6-94
цс 13 від 25 грудня 2013 року, яка в силу
приписів ч. 1 ст. 360-7 ЦПК
України є обов'язковою для всіх суддів
України.

Проте, ні у позовній заяві, ні під час
розгляду справи жодних доводів щодо
порушення (можливості порушення) у
зв'язку із відсутністю у договорі
оренди зазначення про наявність або
відсутність обмежень (обтяжень) щодо
використання земельної ділянки прав
орендодавця, зокрема, передбачених п. 28
договору оренди та ст. 24 Закону України
«Про оренду землі», позивачем не
наведено. Існування таких обмежень
(обтяжень) на момент укладення договору
і не зазначення про це в договорі може
впливати лише на обсяг прав орендаря
земельної ділянки, а саме
встановленого п. п. «а» п. 30 договору
оренди права самостійно господарювати
на землі з дотриманням умов договору
оренди землі (ч. 1 ст. 25 Закону України
«Про оренду землі»).

Таким чином, судова колегія вважає, що
доводи апеляційної скарги не є
істотними, а відтак не дають підстав
для висновку про порушення судом
першої інстанції норм процесуального
та неправильне застосування норм
матеріального права, які призвели або
могли призвести до неправильного
вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника
ОСОБА_1 ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Теплицького районного
суду Вінницької області від 10
грудня 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення.

Ухвала може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: