АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/1252/2014
Головуючий у 1 інстанції: Гайдук С.В.
Доповідач: Гаращенко Д.Р.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів - Ратнікової В.М., Борисової О.В.

при секретарі - Калашник О.А.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_1 на рішення
Шевченківського районного суду м.
Києва від 22 жовтня 2013 року у справі за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення
боргу, -

ВСТАНОВИЛА:

15 липня 2013 року ОСОБА_1 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_2, у якому
просила стягнути з нього на свою
користь заборгованість у розмірі 342 244
грн., але не менше еквіваленту 42 818 дол.
США в гривнях за курсом Національного
банку України на дату платежу.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що вона
за усним договором позики надала
ОСОБА_2 безпроцентну грошову позику на
загальну суму в гривнях еквівалентну
на дату надання відповідних коштів в
розмірі 42 818,00 дол. США. 21 травня 2013 року
ніж нею та відповідачем було укладено
договір про реструктуризацію
заборгованості, відповідно до якого
сума непогашеної простроченої
заборгованості становила 342 244,24 грн. та
мала повертатись ОСОБА_2 на умовах
договору з дотриманням графіку. ОСОБА_2
порушив умови договору позики та не
сплатив жодного платежу за ним.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 22 жовтня 2013 року у
задоволенні позову ОСОБА_1 було
відмовлено.

07 листопада 2013 року ОСОБА_1 подала
апеляційну скаргу на вказане рішення, у
якій, посилаючись на порушення норм
матеріального права, неповне
з'ясування обставин справи, просила суд
його скасувати та ухвалити нове
рішення про задоволення її позову. В
обґрунтування заявлених вимог апелянт
вказала, що суд першої інстанції не дав
належної оцінки наданим нею доказам, а
саме: договору № 1 (про
реструктуризацію заборгованості), що
підтверджує факт укладення договору
позики та невиконання ОСОБА_2
зобов'язань за ним, її вимогою до
відповідача та його листом про
визнання боргу. На думку апелянта, суд
першої інстанції не дав також належної
оцінки пояснення ОСОБА_2, відповідно до
яких останній визнав факт укладення
договору позики та його неналежне
виконання. З огляду на вказане, апелянт
вважає, що суд першої інстанції порушив
ч. 1 ст. 218, ч. 1 ст. 526, ч. 1 ст. 530, ч. 1 ст. 629, ч.
2 ст. 1047, ч. 1 ст. 1049 ЦК України.

У судовому засіданні представник
ОСОБА_1 - адвокат ОСОБА_3 апеляційну
скаргу підтримала і просила суд її
задовольнити.

ОСОБА_2 у судове засідання не з'явився,
був належним чином повідомлений про
день, час і місце апеляційного
розгляду, тому розгляд справи за
апеляційною скаргою на підставі ч. 2 ст.
305 ЦПК України проведено за його
відсутності.

Вислухавши доповідь судді Гаращенка
Д.Р., пояснення представника позивача,
вивчивши матеріали справи, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги, колегія суддів
прийшла до наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову суд
першої інстанції керувався ст.ст. 60 -61
ЦПК України, ст. 207, п. 3 ч. 1 ст. 208, ст.ст.
1046-1047 ЦК України та виходив з того, що
позивачем не надано суду належних та
допустимих доказів на підтвердження
обставин, викладених в позові,
укладення між сторонами договору
позики, що спірна сума грошових коштів
отримана за цим договором. Також суд
першої інстанції зазначив, що договір
про реструктуризацію від 21.05.2013 року не
містить дати передачі позивачем
грошових коштів відповідачу та дати
повернення грошових коштів, а тому не є
належним доказом у справі.

Колегія суддів не погоджується з таким
висновком суду першої інстанції з
огляду на наступне.

21 травня 2013 року між ОСОБА_2
(позичальник) та ОСОБА_1 (позикодавець)
був укладений договір № 1 (про
реструктуризацію заборгованості),
відповідно до умов якого між сторонами
було погоджено графік погашення
позичальником боргу перед
позикодавецм у розмірі 342 244, 27 грн. Зі
змісту договору вбачається, що його
було укладено у зв'язку з тим, що
позичальник отримав від позикодавця до
01 лютого 2013 року безпроцентну грошову
позику на загальну суму в гривнях
еквівалентну на дату надання
відповідних коштів у розмірі 42 818 дол.
США та у встановлений строк вимогу не
повернув.

Внаслідок нездійснення ОСОБА_2 своїх
зобов'язань щодо внесення платежів з
метою поступового погашення
заборгованості ОСОБА_1 12 червня 2013 року
направила йому письмову вимогу
повернути усю суму позики протягом
п'яти днів з дня її тримання на підставі
п. 1.2. договору.

ОСОБА_2 вказану вимогу отримав та
надіслав листа ОСОБА_1, у якому
повідомив про неможливість виконання
своїх зобов'язань у зв'язку з скрутним
матеріальним становищем і просив
відстрочити йому виконання
зобов'язання.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК
України на підтвердження укладення
договору позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики
внаслідок його реального характеру є
доказом не лише факту укладення
договору, але й факту передачі грошової
суми позичальнику.

Зі змісту договору № 1 про
реструктуризацію заборгованості від 21
травня 2013 року вбачається, що ним
підтверджується факт укладення
договору позики, отримання ОСОБА_2 від
ОСОБА_1 позики на загальну суму
еквівалентну на дату надання 42 818 дол.
США і неповернення вказаної суми
позикодавцю до 01 лютого 2013 року. Також
відповідно до положень вказаного
договору сторони погодили, що станом на
21 травня 2013 року сума боргу становить 342
244, 27 грн.

Суд першої інстанції на зазначені
положення законодавства уваги не
звернув, належної оцінки договору № 1
про реструктуризацію боргу не дав,
справжньої правової природи його не
виявив, а тому дійшов до хибних
висновків про те, що позивачем не
надано жодного доказу на підтвердження
існування боргових зобов'язань між
сторонами, а договір № 1 про
реструктуризацію боргу не є
підтвердженням укладення договору
позики.

З огляду на викладене, колегія суддів
приходить до висновку, що рішення
Шевченківського районного суду м.
Києва від 22 жовтня 2013 року підлягає
скасуванню з ухваленням нового рішення
про задоволення позову ОСОБА_1 та
стягнення з ОСОБА_2 на її користь суми
боргу у розмірі 342 244 грн. згідно
заявлених нею позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 208, 303-305, п. 2 ч. 1 ст. 307,
ст.ст. 313-314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -
задовольнити.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 22 жовтня 2013 року -
скасувати та ухвалити нове рішення
наступного змісту:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення
боргу - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
суму боргу у розмірі 342 244 грн. та
судовий збір у розмірі 3 441 грн.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, однак може бути
оскаржене протягом 20 днів з дня
набрання ним законної сили
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді