У х в а л а

і м е н е м у к р а ї н и

5 лютого 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду

цивільних і кримінальних справ у
складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І.,
Лесько А.О.,

Хопти С.Ф., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
визнання договору купівлі-продажу
дійсним, визнання права власності на
житловий будинок та земельну ділянку
за касаційною скаргою ОСОБА_5 на
рішення Жмеринського міськрайонного
суду Вінницької області від 24 квітня 2008
року та ухвалу апеляційного суду
Вінницької області від 24 жовтня 2013
року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2008 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що 1 травня 2003 року з відповідачкою
укладено договір купівлі-продажу
належного їй в порядку спадкування
після смерті її матері, ОСОБА_6.,
житлового будинку з господарськими
спорудами та земельної ділянки, площею
0,33 га, по АДРЕСА_1 За умовами договору
він сплатив їй 10 тис. грн., про що було
складено відповідну розписку.
Відповідачка зобов'язалась протягом
шести місяців виготовити
правовстановлюючі документи на
нерухомість та оформити нотаріально
посвідчений договір купівлі-продажу.
Позивач зазначав, що він проживає у
вказаному житловому будинку та
обробляє прилеглу земельну ділянку.
Відповідачка свої зобов'язання по
оформленню нотаріально посвідченого
договору купівлі-продажу не виконує, на
його вимоги не реагує.

У зв'язку з цим позивач просив суд
визнати дійсним договір
купівлі-продажу від 1 травня 2003 року,
укладений із ОСОБА_4, та визнати за ним
право власності на житловий будинок з
господарськими спорудами, по
АДРЕСА_1 який рахується за ОСОБА_6., та
земельну ділянку, площею 0,33 га.

Рішенням Жмеринського міськрайонного
суду Вінницької області від 24
квітня 2008 року, з урахуванням
виправленої описки згідно з ухвалою
суду від 2 грудня 2009 року, залишеним без
змін ухвалою апеляційного суду
Вінницької області від 24 жовтня 2013
року, позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано
дійсним договір купівлі - продажу
житлового будинку з господарськими
спорудами та земельної ділянки, площею
0,33 га, розташовані по АДРЕСА_1 укладений
1 травня 2003 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3
Визнано право власності ОСОБА_3 на
житловий будинок із земельною
ділянкою, площею 0,33 га, розташований по
АДРЕСА_1 який на підставі свідоцтва про
право власності від 14 листопада 1988
року, виданого Чернятинською сільською
радою Жмеринського району Вінницької
області на підставі рішення від 19
травня 1988 року № 112, рахується за
ОСОБА_6., яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

У касаційній скарзі ОСОБА_5,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить вказані
судові рішення скасувати та ухвалити
нове рішення про відмову у позові.

Колегія суддів Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню з
таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив із того, що згідно зі
ст. ст. 207, 218, 328 ЦК України сторони
уклали письмовий договір
купівлі-продажу житлового будинку із
земельною ділянкою, виконали умови
договору, однак відповідачка
ухиляється від нотаріального
посвідчення договору, відтак, позивач
набув право власності на житловий
будинок та земельну ділянку на
підставах, що не заборонені законом.

Апеляційний суд погодився із таким
висновком суду першої інстанції,
зазначивши, що ОСОБА_5 набула право
власності на суміжну земельну ділянку
вже після ухвалення рішення суду,
відтак, якщо вважає свої права
порушеними, вона не позбавлена
можливості звернутися до суду із
позовом.

Проте з таким висновком апеляційного
суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення
апеляційного суду не відповідає.

Судом встановлено, що ОСОБА_6. належав
житловий будинок АДРЕСА_1 згідно із
свідоцтвом про право власності від 14
листопада 1998 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_6. померла.

1 травня 2003 року між ОСОБА_4, як
спадкоємцем ОСОБА_6., та ОСОБА_3 укладено
в простій письмовій формі договір
купівлі-продажу житлового будинку з
господарськими спорудами по АДРЕСА_1 та
земельної ділянки, площею 0,33 га.

Задовольняючи позов та визнаючи
дійсним вказаний договір
купівлі-продажу, суд першої інстанції
керувався положеннями ЦК України в
редакції 2004 року, який не був чинним на
час укладення спірного договору.
Апеляційний суд вказані недоліки суду
першої інстанції не усунув.

Разом з тим, згідно зі ст. 227 ЦК УРСР,
чинного на час укладення спірного
договору, договір купівлі-продажу
жилого будинку повинен бути
нотаріально посвідчений, якщо хоча б
однією з сторін є громадянин.
Недодержання цієї вимоги тягне
недійсність договору. Договір
купівлі-продажу жилого будинку
підлягає реєстрації у виконавчому
комітеті місцевої Ради народних
депутатів.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 ЦК УРСР
нотаріальне посвідчення угод
обов'язкове лише у випадках,
зазначених у законі. Недодержання в цих
випадках нотаріальної форми тягне за
собою недійсність угоди з наслідками,
передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу.

У пункті 4 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 28 квітня
1978 року № 3 «Про судову практику в
справах про визнання угод недійсними»
судам роз'яснено: якщо угода виконана
повністю або частково однією з сторін,
а друга сторона ухиляється від її
нотаріального оформлення, суд на
підставі ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР за вимогою
сторони, яка виконала угоду, її
правонаступників або прокурора вправі
визнати угоду дійсною. Однак це правило
не може бути застосовано, якщо
сторонами не було досягнуто згоди з
істотних умов угоди або для укладення
її були в наявності передбачені
законом обмеження (наприклад, ст. ст. 105,
114 ЦК УРСР).

Щоб не допустити неправильного
визнання дійсними угод на підставі
ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР, суд повинен
перевірити, чи підлягала виконана
угода нотаріальному посвідченню, чому
вона не була нотаріально посвідчена і
чи не містить вона протизаконних умов.

Право власності та право постійного
користування на земельну ділянку
виникає після одержання її власником
або користувачем документа, що
посвідчує право власності чи право
постійного користування земельною
ділянкою, та його державної реєстрації.
Право власності на земельну ділянку і
право постійного користування
земельною ділянкою посвідчується
державними актами ( ст.ст. 125, 126 ЗК
України).

Відомості про те, чи належала ОСОБА_6. на
праві користування чи власності
земельна ділянка, площею 0,33 га, на якій
розташований вказаний житловий
будинок, у матеріалах справи відсутні.

Визнаючи право власності за позивачем
на земельну ділянку, на якій
розташовано житловий будинок, суд не
врахував положень ст. ст. 12, 83,
п. 12 перехідних положень ЗК України,
ст. 26 Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні», згідно з
якими повноваження щодо розпорядження
землями в межах населених пунктів
здійснюють відповідні сільські,
селищні, міські ради.

У п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 16 квітня 2004 року №
7 «Про практику застосування судами
земельного законодавства при розгляді
цивільних справ» судам роз'яснено, що
суд не може вирішувати питання,
віднесені до компетенції органів
виконавчої влади чи органів місцевого
самоврядування, зокрема про передачу
земельних ділянок у постійне
користування, оренду, укладення чи
поновлення договору оренди земельної
ділянки, зміну цільового призначення
землі тощо.

Звертаючись до суду із апеляційною
скаргою, ОСОБА_5 зазначала, що на
підставі оскаржуваного нею рішення
суду першої інстанції, позивач отримав
свідоцтво про право власності на
житловий будинок з господарськими
спорудами по АДРЕСА_1 а земельна
ділянка, площею 0,33 га, була передана
йому у власність рішенням
Чернятинської сільської ради від 3
березня 2012 року. Також зазначала, що
вона є власником будинку та земельної
ділянки, площею 0,35 га, суміжної із
земельною ділянкою позивача, згідно із
договором дарування від 6
вересня 2013 року. Земельна ділянка,
передана позивачу у власність
накладається на її земельну ділянку,
відтак, її права ухваленим судовим
рішенням порушені.

За таких обставин судове рішення
апеляційного суду не відповідає
вимогам ст. 213 ЦПК України щодо
законності й обґрунтованості,
зазначені вище порушення призвели до
неправильного вирішення спору, що в
силу ст. 338 ЦПК України є
підставою для його скасування з
передачею справи на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити
частково.

Ухвалу апеляційного суду Вінницької
області від 24 жовтня 2013 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д.
Луспеник

Судді
Б.І.
Гулько

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко