АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц-7962216
Головуючий у 1 інстанції -
Доповідач - Шахова О.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 лютого 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
Апеляційного суду м. Києва в складі :

головуючого - Шахової О.В.

суддів Побірченко Т.І., Поливач
Л.Д .

при секретарі Охневській Т.В .

розглянула в відкритому судовому
засіданні у м. Києві апеляційну скаргу
ОСОБА_1

на рішення Подільського районного суду
м. Києва від 11 листопада 2013 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до
Публічного акціонерного товариства
«РодовідБанк» про визнання договору
недійсним,-

В С Т А Н О В И Л А
:

В квітні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до
суду із вищезазначеним позовом, в якому
просив визнати недійсним Кредитний
договір від 22 жовтня 2007 року, укладений
між ним та ВАТ "РОДОВІД БАНК" з моменту
його підписання, оскільки вказаний
договір укладено з порушенням ЗУ «Про
захист прав споживачів».

Рішенням Подільського районного суду
м. Києва від 11.11.2013 року ОСОБА_1 в
задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1
подав апеляційну скаргу та посилаючись
на невідповідність висновків суду
фактичним обставинам справи,
неправильне застосування норм
матеріального та процесуального права,
просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове, яким задовольнити
позовні вимоги.

На обґрунтування доводів апеляційної
скарги апелянт вказує, зокрема, що
судом першої інстанції не враховано те,
що кредитний договір, укладений між та
ВАТ "РОДОВІД БАНК" та ОСОБА_1 за своїм
змістом і текстом не відповідає
законодавству України, інтересам та
волі ОСОБА_1, порушує його права та
законні інтереси.

Окрім того, споживчий кредит в
національній валюті не може
сприйматися як предмет договору,
оскільки ним є іноземна валюта.

Спірний Договір не містить умов або
правил, які б регулювали
відповідальність Банку: ні за
невиконання, ні за неналежне виконання
Банком умов Договор), це є суттєвою
умовою (ст. 628 ЦКУ), через що договір в
цілому, суперечить п. 9 ч. 1 ст. 6 Закону
України «Про фінансові послуги та
державне регулювання ринків
фінансових послуг».

Договір не містить усіх істотних умов,
шо визначені законодавством для
договорів даного виду.

В судовому засіданні представник ПАТ
«РодовідБанк» заперечував проти
задоволення апеляційної скарги.

Інші особи, які беруть участь у справі
в судове засідання суду апеляційної
інстанції не з'явилися. Про місце та час
розгляду справи, відповідно до ст.ст.74.76
ЦПК України, повідомлені належно,
причини неявки в судове засідання не
повідомили.

Відповідно до ч.2 ст. 305 ЦПК неявка
сторін,або інших осіб, які беруть
участь у справі, належним чином
повідомлених про час та місце розгляду
справи, не перешкоджає розглядові
справи в апеляційному суді.

Заслухавши доповідь судді Шахової О.В.,
пояснення представника ПАТ
«РодовідБанк», перевіривши матеріали
справи та обговоривши апеляційну
скаргу, в межах її доводів, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за
кредитним договором банк
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цих Кодексів, інших актів
цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст. 546 ЦК України
виконання зобов'язання може
забезпечуватися неустойкою (пеня,
штраф), порукою, гарантією, заставою,
тощо, що обчислюється у відсотках від
суми несвоє-іасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Відповідно до ч. 1 ст.1050 ЦК України, якщо
позичальник своєчасно не повернув суму
позики, він зобов'язаний сплатити
грошову суму відповідно до статті 625
цього Кодексу. Якщо позичальник
своєчасно не повернув речі, визначені
родовими ознаками, він зобов'язаний
сплатити неустойку відповідно до
статей 549-552 цього кодексу, яка
нараховується від дня, коли речі мали
бути повернуті, до дня їх фактичного
повернення позикодавцеві, незалежно
від сплати процентів, належних йому
відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

За ст. 629 ЦК України договір є
обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до змісту ст.ст. 610, 612 ЦК
України порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання.
Боржник вважається таким, що
прострочив виконання, якщо він не
виконав його у строк, передбачений
умовами договору або встановлений
законом.

Згідно з вимогами ст. 611 ЦК України у
разі порушення зобов'язання настають
правові наслідки встановлені
договором або законом, зокрема сплата
неустойки.

Згідно зі ст.ст. 526, 530 ЦК України
зобов'язання має виконуватись належним
чином відповідно до умов договору та
вимог ЦК України та в строки
встановлені для його виконання.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір
є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно із ч. 1 ст. 1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Згідно ст. 1048 ЦК України позикодавець
має право на одержання від
позичальника процентів від суми
позики, якщо інше не встановлено
договором або законом. Розмір і порядок
одержання процентів встановлюються
договором.

За змістом статті 1049 ЦК України,
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані
позикодавцеві у строк та в порядку, що
встановлені договором. За ч. З цієї ж
статті позика вважається повернутою в
момент передання позикодавцеві речей,
визначених родовими ознаками, або
зарахування грошової суми, що
позичалася, на його банківський
рахунок.

Статтею 610 ЦК України, передбачено, що
порушенням зобов'язання є його
невиконання, або виконання з
порушенням умов визначених змістом
зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом, 22.10.2007р. між ВАТ
«РОДОВІД БАНК» та ОСОБА_1 було укладено
кредитний договір № 77.2/ІЖ-367.07.1, за яким
банк надав позивач)- кредит на купівлю
садового будинку та земельної ділянки
на загальну суму 440000 дол. США строком по
22.10.28 р. з процентною ставкою в розмірі 15
% річних (а.с.а.с. 9-12).

2.10.2008р. між ВАТ «РОДОВІД БАНК» та ОСОБА_1
було укладено договір про внесення
змін до кредитного договору №
77.2/ІЖ-367.07.1 від 22.10.07 р.. яким процентну
ставку за кредитним договором було
встановлено в розмірі 17 % річних з 02.10.08
р. (а.с. 13).

22.10.2007р. між ВАТ «РОДОВІД БАНК» та
ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки
для забезпечення виконання
вищезазначеного кредитного договору,
за яким позивачем було передано в
іпотеку належний йому на праві
власності садовий будинок СТ
«Будівельник-1». що знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку,
яка стане власністю іпотекодавця після
укладення цього договору, на якій
знаходиться будинок, площею 0,0509 га та
розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.а.с.
19- 24).

22.07.2010 р. між ВАТ «РОДОВІД БАНК» та
ОСОБА_1 було укладено договір поруки №
77.2/ІЖ-367.07.1. за яким поручитель
зобов'язалась солідарно відповідати
перед банком у повному обсязі за
своєчасне та повне виконання
зобов'язань ОСОБА_1 за кредитним
договором № 77.2/ІЖ-367.07.1 від 22.10.07 р.
(а.с.а.с. 25-26).

Кредитний договір № 77.2/1Ж-367.07.1 від 22.10.07
р. був підписаний обома сторонами,
тобто за правилом ч. 1 ст. 638 ЦК України є
укладеним, оскільки сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору, застережень до
договорів не висловлювали.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог суд першої інстанції виходив з
того, що між ОСОБА_1 та ПАТ
«РодовідБанк» укладений кредитний
договір на умовах та порядку,
визначеному чинним законодавством, з
дотриманням принципу свободи договору,
а також встановлених законом вимог
щодо письмової форми та змісту
договору.

Такі висновки суду зроблено щодо всіх
заявлених позивачем вимог та на
підставі поданих сторонами доказів,
яким дана правильна оцінка. У рішенні
наведені мотиви, з яких суд надає
перевагу одним доказам над іншими і
його висновки в цій частині є
обґрунтованими.

Судом повно та всебічного з'ясовані
обставини справи, перевірені доводи і
заперечення сторін та застосовані
правові норми, які регулюють дані
правовідносини, з огляду на що рішення
суду відповідає матеріалам справи та
вимогам закону, є законним та
обґрунтованим і підстав для його
скасування не вбачається.

Доводи апеляційної скарги про те, що
споживчий кредит в національній валюті
не не приймаються до уваги так як на
підтвердження зазначених доводів
апелянт доказів відсутності у
відповідача ВАТ «Родовід Банк» права
(ліцензії) на видачу кредиту в
іноземній валюті не надав

Відповідно до ч. 2 ст. 192 та ч. 3 ст. 533 ЦК
України використання іноземної валюти,
в тому числі при здійснені розрахунків
на території України за зобов'язаннями,
допускається у випадках, в порядку та
на умовах, встановлених законом.
Законодавчим актом, який регулює
правовідносини у сфері валютного
регулювання і валютного контролю, є
Декрет Кабінету Міністрів України «Про
систему валютного регулювання і
валютного контролю».

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що
за кредитним договором банк
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про
банки і банківську діяльність» кошти
це гроші у національній або іноземній
валюті.

Статті 47 та 49 цього Закону визначають
операції банків із розміщення
залучених коштів від свого імені, на
власних умовах та на власний ризик як
кредитні операції, незалежно від виду
валюти, яка використовується. Вказані
операції здійснюються на підставі
банківської ліцензії.

Відповідно до ст. 5 Декрету Кабінету
Міністрів України «Про систему
валютного регулювання і валютного
контролю» операції з валютними
цінностями здійснюються на підставі
генеральних та індивідуальних
ліцензій Національного банку України.
Операції з валютними цінностями банки
мають право здійснювати на підставі
письмового дозволу (генеральної
ліцензії) на здійснення операцій з
валютними цінностями відповідно до п. 2
ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів
України «Про систему валютного
регулювання і валютного контролю».

Вимога щодо необхідності отримання
індивідуальної ліцензії на здійснення
операцій з валютними цінностями
встановлена п. в) ч. 4 ст. 5 Декрету
Кабінету Міністрів України «Про
систему валютного регулювання і
валютного контролю», якщо терміни і
суми кредитів перевищують встановлені
законодавством межі. Однак на сьогодні
такі терміни і суми кредитів в
іноземній валюті законодавцем не
визначено.

Згідно з п. 1.5 Положення про порядок
видачі Національним банком України
індивідуальних ліцензій на
використання іноземної валюти на
території України як засобу платежу,
затвердженого постановою Правління
Національного банку України від 14
жовтня 2004 року № 483 та зареєстрованого
в Міністерстві юстиції України 9
листопада 2004 року за № 1429/10028,
використання іноземної валюти як
засобу платежу без індивідуальної
ліцензії дозволяється, якщо
ініціатором або отримувачем за
валютною операцією є уповноважений
банк (ця норма стосується лише тих
операцій уповноваженого банку, на
здійснення яких Національний банк
України видав йому ліцензію та
письмовий дозвіл на здійснення
операції з валютними цінностями).

Таким чином, за відсутності
нормативних умов для застосування
індивідуального ліцензування щодо
вказаних операцій єдиною правовою
підставою для здійснення банками
кредитів в іноземній валюті згідно зі
ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів
України «Про систему валютного
регулювання і валютного контролю» є
наявність у банку генеральної ліцензії
на здійснення валютних операцій,
отриманої у встановленому порядку.

Згідно з ч. 3 ст. 533 ЦК України,
використання іноземної валюти, а також
використання платіжних документів в
іноземній валюті при здійсненні
розрахунків на території України за
зобов'язаннями допускається у
випадках, порядку та на умовах
встановлених законом.

Відповідно до п. 1 глави 3 розділу 2
Положення про порядок та умови
торгівлі іноземною валютою,
затвердженою Постановою Правління НБУ
від 10 серпня 2005 року за № 281, резиденти
мають право купувати, обмінювати
іноземну валюту з метою виконання
зобов'язань (у тому числі власних
операцій суб'єктів ринку) за
винагороди, неустойки тощо в іноземній
валюті на підставі кредитних договорів
та ін.

Відповідно до ст.308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303,304,307,308,313-315, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити .

Рішення Подільського районного суду м.
Києва від 11 листопада 2013 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого Спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом 20 днів.

Головуючий

Судді