22-ц/773/199/14 Головуючий у 1 інстанції:
Плахтій І.Б. Категорія: 42 Доповідач:
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 січня 2014 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Стрільчука В.А.,

суддів - Бовчалюк З.А., Здрилюк О.І.,

при секретарі - Шоцькій О.В.,

з участю представника позивача ОСОБА_1,
відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_2 в своїх інтересах та в
інтересах неповнолітнього ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_3 про усунення перешкод у
користуванні власністю за апеляційною
скаргою позивача ОСОБА_4 на рішення
Луцького міськрайонного суду від 20
грудня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року ОСОБА_4 звернулася до
суду із зазначеним позовом,
посилаючись на те, що на підставі
договору дарування від 03 липня 2009 року
вона є власником житлового будинку з
надвірними будівлями і спорудами
АДРЕСА_1. В даному будинку за згодою
попереднього власника ОСОБА_7
зареєстровані та проживають
відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_5,
ОСОБА_6 Її вимоги щодо виселення вони
ігнорують і не допускають її в будинок.
Вважає, що відповідачі порушують її
права як власника будинковолодіння та
створюють їй перешкоди у здійсненні
права користування і розпорядження
майном.

Тому просила визнати ОСОБА_2, ОСОБА_3,
неповнолітнього ОСОБА_5, ОСОБА_6 такими,
що втратили право користування спірним
житловим будинком, та виселити їх без
надання іншого жилого приміщення.

Рішенням Луцького міськрайонного суду
від 20 грудня 2013 року в позові
відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_4
просить скасувати це рішення і
ухвалити нове рішення про задоволення
позову, покликаючись на неповне
з'ясування судом обставин справи та
порушення норм матеріального права.

Апеляційна скарга підлягає
задоволенню з таких мотивів.

Як вбачається з матеріалів справи, до
2009 року спірний будинок, який
знаходиться по АДРЕСА_1, належав на
праві власності ОСОБА_7 на підставі
свідоцтва про право особистої
власності на жилий будинок, виданого
Луцьким міським відділом комунального
господарства 19 березня 1968 року згідно з
рішенням виконкому Луцької міської
ради № 119 від 18 березня 1968 року. Право
власності було зареєстроване
Волинським обласним бюро технічної
інвентаризації 01 жовтня 1968 року в книзі
29, номер запису 4378 та в електронному
Реєстрі прав власності на нерухоме
майно 19 травня 2009 року за № 27314036 (а. с. 4).

Судом першої інстанції встановлено, що
відповідач ОСОБА_6 є сином колишнього
власника ОСОБА_7 та рідним братом
позивачки ОСОБА_4 і проживав у
вказаному будинку від народження,
зареєстрований у ньому. Відповідачка
ОСОБА_2 була вселена в будинок
попереднім власником ОСОБА_7 як
невістка, дружина сина ОСОБА_6,
зареєстрована і постійно проживає у
ньому. В подальшому у будинку були
зареєстровані і постійно проживають
діти ОСОБА_6 та ОСОБА_2 - ОСОБА_3 та ОСОБА_5
(на час розгляду справи неповнолітній).
Наведені обставини підтверджуються
записами у будинковій книзі (а. с. 8-11).

03 липня 2009 року ОСОБА_7 на підставі
нотаріально посвідченого договору
дарування подарував спірний будинок з
надвірними будівлями і спорудами своїй
дочці ОСОБА_4 (а. с. 4-5). Право власності
на вказане майно зареєстроване за нею у
комунальному підприємстві «Волинське
обласне бюро технічної
інвентаризації», що підтверджується
витягом про реєстрацію права власності
на нерухоме майно № 232377114 від 08 липня 2009
року (а. с. 6).

Як зазначено в п. 6 Договору дарування,
будинок не наданий у користування
наймачам (орендарям). Відтак до
укладення цього договору відповідачі
жили в будинку з дозволу попереднього
власника ОСОБА_7 на правах членів його
сім'ї.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
відповідачі, крім сина ОСОБА_6,
проживають в належному позивачу
будинковолодінні на законних
підставах, а згідно зі ст. 157 Житлового
кодексу (далі - ЖК) України їх виселення
можливе лише з підстав, передбачених ч.
1 ст. 116 цього Кодексу (систематичне
руйнування, псування жилого
приміщення, використання його не за
призначенням, систематичне порушення
правил співжиття), що позивачкою не
доведено.

Однак такі висновки суду не
відповідають дійсним обставинам
справи і зроблені з порушенням норм
матеріального права.

Відповідно до ст. ст. 319 ч. 1, 321 ч. 1, 391
Цивільного Кодексу України (далі - ЦК)
України власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд. Право власності є
непорушним. Ніхто не може бути
протиправно позбавлений цього права чи
обмежений у його здійсненні. Власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та права розпорядження
своїм майном.

Права власника житлового будинку
визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК
України, згідно з якими власник має
право використовувати помешкання для
власного проживання, проживання членів
своєї сім'ї, інших осіб, розпоряджатися
цією власністю на свій розсуд.

За змістом ч. 1 ст. 405 ЦК України та ч. 1 ст.
156 ЖК України члени сім'ї власника
житла, які проживають разом з ним у
будинку, що йому належить, користуються
жилим приміщенням в обсязі,
визначеному відповідно до угоди з
власником, а якщо такої угоди не було
укладено, то - нарівні з власником.

Аналіз наведених правових норм дає
підстави зробити висновок про те, що
право члена сім'ї власника будинку
користуватися цим житлом існує лише за
наявності у власника права приватної
власності на це майно. Отже право члена
сім'ї власника на користування жилим
приміщенням є похідним від права
власності особи на це приміщення. Тому
у разі припинення права власності
втрачається і право користування
житлом члена сім'ї власника.

Відчуживши у 2009 році спірний будинок
позивачці ОСОБА_4, його попередній
власник ОСОБА_7 припинив своє право
власності на це майно. Відтак
відповідачі ОСОБА_2, неповнолітній
ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_3, які
користувалися житлом як члени сім'ї
ОСОБА_7, втратили це право у зв'язку з
переходом права власності на будинок
до іншої особи.

Відповідачі не є членами сім'ї нового
власника, між сторонами відсутня угода
про користування ними спірним жилим
приміщенням. Проживаючи в будинку та
будучи зареєстрованими у ньому, проти
чого новий власник ОСОБА_4 заперечує,
відповідачі порушують її права та
законні інтереси. Створювані ними
перешкоди полягають у тому, що їх
проживання у будинку позбавляє
позивачку як власника можливості
вільно володіти, користуватися та
розпоряджатися належним їй майном.
Тому вони підлягають виселенню з
будинку.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції не
врахував, що у випадку зміни власника
будинку закон не передбачає перехід
прав і обов'язків попереднього
власника до нового власника в частині
збереження права користування житлом
членами сім'ї колишнього власника, та
безпідставно застосував до спірних
правовідносин положення ст. 157, ч. 1 ст. 116
ЖК України, які на ці відносини не
поширюються.

Факт оплати відповідачами без
узгодження цього питання з позивачкою
комунальних послуг, які надаються
мешканцям спірного будинку, правового
значення для вирішення даного спору не
має, оскільки сам по собі вказаний факт
не є підставою для виникнення у них
права користування житлом.

Безпідставним є і висновок суду про те,
що ОСОБА_4 пред'явила дві
взаємовиключні позовні вимоги - про
втрату права користування житлом та
виселення.

За змістом ст. 16 ЦК України та ст. 3
Цивільного процесуального кодексу
(далі - ЦПК) України право вибору
способу захисту свого порушеного права
має позивач. Тому незалежно від
тривалості фактичного не проживання у
спірному будинку одного з відповідачів
- ОСОБА_6, який залишається
зареєстрованим у ньому, новий власник
будинку може вимагати в судовому
порядку визнання його таким, що втратив
право користування цим об'єктом
нерухомості у зв'язку із припиненням
права власності на нього особи, членом
сім'ї якої він був, а не на підставі ч. 2
ст. 405 ЦК України через відсутність без
поважних причин понад один рік.

За таких обставин втрата права
користування будинком і виселення з
нього є взаємопов'язаними вимогами.

Крім того, у ч. 2 ст. 405 ЦК України йдеться
про втрату права на користування
житлом у разі відсутності без поважних
причин понад один рік членом сім'ї
власника, тоді як в даному випадку
ОСОБА_6 не є членом сім'ї позивача
ОСОБА_4, а відтак наведе'ї позивача
ОСОБА_4, а відтак наведена правова норма
не може бути застосована до спірних
правовідносин.

Враховуючи вищенаведене, колегія
суддів приходить до висновку про
обґрунтованість вимог позивачки щодо
усунення відповідачами перешкод у
користуванні власністю - будинком по
АДРЕСА_1 - шляхом визнання їх такими, що
втратили право користування цим
будинком, та виселення з нього без
надання іншого житлового приміщення.

У зв'язку з невідповідністю висновків
суду першої інстанції дійсним
обставинам справи та допущеними ним
порушеннями норм матеріального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи, оскаржуване рішення слід
скасувати і ухвалити нове рішення про
задоволення позову у відповідності зі
ст. 309 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК
України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_4
задовольнити.

Рішення Луцького міськрайонного суду
від 20 грудня 2013 року в даній справі
скасувати і ухвалити нове рішення.

Позов задовольнити.

Визнати ОСОБА_2, неповнолітнього
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_3 такими, що
втратили право користування житловим
будинком АДРЕСА_1 у зв'язку із
припиненням права власності на
вказаний будинок особи, членами сім'ї
якої вони були.

Виселити ОСОБА_2, неповнолітнього
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_3 з житлового
будинку АДРЕСА_1 без надання іншого
жилого приміщення.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення і може бути оскаржено в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: