РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

_____________________________________________________________________

Справа №: 121/3039/13-цГоловуючий суду
першої інстанції:Берещанський Ю.В.№
провадження: 22-ц/190/143/14Доповідач суду
апеляційної інстанції:Болотов Є. В.

"29" січня 2014 р. колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Автономної
Республіки Крим у складі:

Головуючого судді:Болотова Є.В.
Суддів:Пономаренко А.В.

Сокола В.С. При секретарі:Урденко Г.В.
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Сімферополі цивільну
справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про
визнання недійсним договору
купівлі-продажу квартири та
відшкодування матеріальної і
моральної шкоди,

за апеляційною скаргою представника
ОСОБА_7 на рішення Ялтинського міського
суду Автономної Республіки Крим від 18
жовтня 2013 року,

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2013 року ОСОБА_6 звернулась в
суд з позовом до ОСОБА_7 про визнання
недійсним договору купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1, укладений між нею та
ОСОБА_7, посилаючись на те, що даний
договір укладено внаслідок обману.

Рішенням Ялтинського міського суду
Автономної Республіки Крим від 18
жовтня 2013 року названий позов
задоволено частково.

Визнано недійсним договір
купівлі-продажу від 30.08.2010 року
квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_7
та ОСОБА_6, посвідчений приватним
нотаріусом Дніпропетровського
нотаріального округу ОСОБА_8 та
зареєстрованого в реєстрі за № 3228.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6
матеріальну шкоду у розмірі 2 000 000 грн.
та моральну шкоду у розмірі 10 000 грн.

У задоволенні інших позовних вимог
відмовлено. Судові витрати розподілено
відповідно до ст. 88 ЦПК України.

В апеляційній скарзі представник
ОСОБА_7 просить скасувати рішення і
ухвалити нове рішення про відмову в
позові, посилаючись на неправильне
застосування судом першої інстанції
норм матеріального права та порушення
норм процесуального права.

В судовому засіданні представник
ОСОБА_7 вимоги апеляційної скарги
підтримав та просилив її задовольнити.

Представник ОСОБА_6 проти апеляційної
скарги заперечив.

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, заслухавши
представників сторін, перевіривши
матеріали справи, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню з таких
підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої
інстанції зазначеним вимогам закону в
повній мірі не відповідає.

Ухвалюючи рішення, суд першої
інстанції визнав недійсним
оспорюваний правочин, стягнувши з
відповідача, який застосував обман, на
користь позивача завдані збитки у
подвійному розмірі.

Проте повністю погодитися з такими
висновками суду не можна.

Судом першої інстанції вірно
встановлено, що 30 серпня 2010 року між
ОСОБА_6 та ОСОБА_7 укладено договір
купівлі-продажу, за умовами якого
позивачка придбала квартиру АДРЕСА_1
(а.с. 7-8).

Згідно п. 2.4 цього договору вартість
квартири склала 1 000 000 грн. 00 коп.

Проте, рішенням Ялтинського міського
суду Автономної Республіки Крим від 11
січня 2010 року вищезазначену квартиру
було постановлено знести.

Згідно постанови державного виконавця
від 18 лютого 2013 року вказане судове
рішення виконано в повному обсязі (а.с.
33).

Обґрунтовуючи свій позов, ОСОБА_6
зазначала, що при укладенні 30 серпня 2010
року договору ОСОБА_7 замовчив
існування судового рішення від 11 січня
2010 року про знесення квартири, яку вона
придбала.

Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину
не може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також інтересам держави і суспільства,
його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності. Волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не
встановлено законом, але одна зі сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

За змістом ст. 230 ЦК України якщо одна зі
сторін правочину навмисно ввела другу
сторону в оману щодо обставин, які
мають істотне значення (частина перша
статті 229 цього Кодексу ), такий
правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує
наявність обставин, які можуть
перешкодити вчиненню правочину, або
якщо вона замовчує їх існування.

Сторона, яка застосувала обман,
зобов'язана відшкодувати другій
стороні збитки у подвійному розмірі та
моральну шкоду, що завдані у зв'язку з
вчиненням цього правочину.

Відповідно до роз'яснень, які містяться
в п. 20 Постанови Пленуму Верховного
Суду України від 6 листопада 2009 року № 9
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» правочин
визнається вчиненим під впливом обману
у випадку навмисного введення іншої
сторони в оману щодо обставин, які
впливають на вчинення правочину.

Вирішуючи спір в частині визнання
правочину недійсним, суд першої
інстанції врахував вищенаведені
вимоги закону і відповідні роз'яснення,
та вірно виходив з того, що при
укладенні 30 серпня 2010 року
оспорюваного правочину, ОСОБА_7
замовчив існування судового рішення
від 11 січня 2010 року про знесення
квартири, яку відчужив ОСОБА_6 Інакше б
дана обставина перешкодила вчиненню
правочину.

При визначенні розміру моральної
шкоди, суд першої інстанції також вірно
виходив з положень ст. 23, 1167 ЦК України,
при цьому урахував характер і обсяг
страждань, яких зазнала позивачка та
інші обставини, що відповідає
роз'ясненням, які містяться в постанові
Пленуму Верховного Суду України № 4 від
31 березня 1995 року «Про судову практику
в справах про відшкодування моральної
шкоди (немайнової ) шкоди».

Разом з тим, при розв'язанні спору в
частині відшкодування матеріальної
шкоди, місцевий суд помилково виходив з
того, що витрачені ОСОБА_6 на виконання
договору купівлі-продажу грошові кошти
в розмірі 1 000 000 грн. 00 коп., є збитками, в
розумінні ч. 2 ст. 230 ЦК України.

За загальним правилом, яке міститься в
ч. 2 ст. 22 ЦК України, збитками є:

- втрати, яких особа зазнала у
зв'язку зі знищенням або пошкодженням
речі, а також витрати, які особа зробила
або мусить зробити для відновлення
свого порушеного права (реальні
збитки);

- доходи, які особа могла б реально
одержати за звичайних обставин, якби її
право не було порушене (упущена вигода).

Отже, грошові кошти, які сплачені за
квартиру на підставі недійсного
правочину, не можна вважати збитками.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України
недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із
сторін зобов'язана повернути другій
стороні у натурі все, що вона одержала
на виконання цього правочину, а в разі
неможливості такого повернення,
зокрема тоді, коли одержане полягає в
користуванні майном, виконаній роботі,
наданій послузі, - відшкодувати
вартість того, що одержано, за цінами,
які існують на момент відшкодування.

За змістом зазначеної норми суд може
застосувати з власної ініціативи
реституцію як наслідок недійсності
оспорюваного правочину.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
рішення суду першої інстанції в
частині стягнення з ОСОБА_7 на користь
ОСОБА_6 матеріальної шкоди
постановлено з порушенням норм
матеріального права, відтак підлягає
скасуванню з ухваленням нового рішення
про відмову в задоволенні позову в цій
частині.

При цьому, колегія суддів знаходить
можливим застосувати наслідки
недійсності правочину, зобов'язавши
ОСОБА_7 повернути ОСОБА_6 усе одержане
на виконання недійсного договору
купівлі-продажу квартири, а саме: її
вартість в розмірі 1 000 000 грн. 00 коп.

З урахуванням часткового задоволення
позову, з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7
підлягає стягненню сплачений судовий
збір в розмірі 860 грн. 25 коп.

В решті рішення Ялтинського міського
суду Автономної Республіки Крим від 18
жовтня 2013 року ухвалено з додержанням
норм матеріального і процесуального
права, відтак підстав для його
скасування за доводами апеляційної
скарги немає.

Керуючись ст. 303, п. 1 ч. 1 ст. 307, п. 2 ч. 1 ст.
307, ч. 1 ст. 308, п. 1, п. 4 ч. 1 ст. 309 Цивільного
процесуального кодексу України,
колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_7
задовольнити частково.

Рішення Ялтинського міського суду
Автономної Республіки Крим від 18
жовтня 2013 року в частині стягнення з
ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 матеріальної
шкоди скасувати.

В цій частині ухвалити нове рішення про
відмову в задоволенні позову.

Застосувати наслідки недійсності
правочину, зобов'язавши ОСОБА_7
(ідентифікаційний номер НОМЕР_1)
повернути ОСОБА_6 1 000 000 грн. 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7
судовий збір в розмірі 860 грн. 25 коп.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене в касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
ним законної сили.

Судді