Головуючий суду 1 інстанції - Антоненко
Доповідач - Околот Г.М.
Провадження № 22ц/782/5149/13
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2014 року Колегія
суддів судової палати у цивільних
справах апеляційного суду Луганської
області у складі:

головуючого - судді Околота Г.М.,

суддів - Гаврилюка В.К., Коротенка Є.В.,

при секретарі - Вєсєлові С.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Луганську цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Ленінського районного суду
м. Луганська від 15 листопада 2013 року
за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про
стягнення боргу ,

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Ленінського районного суду м.
Луганська від 15 листопада 2013 року
позовні вимоги ОСОБА_3 були
задоволені. Стягнуто з ОСОБА_2 на
користь ОСОБА_3 суму боргу в розмірі 1 682
982 грн. ( а.с. 43-44)

Не погодившись з таким рішенням суду
відповідачка ОСОБА_2 подала апеляційну
скаргу, в якій, посилаючись на
невідповідність висновків суду
обставинам справи, а також на порушення
судом норм матеріального та
процесуального права, просила рішення
суду скасувати та ухвалити нове
рішення, яким відмовити у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_3 В обґрунтування
скарги відповідачка вказала, що суд
першої інстанції не дав оцінки тим
обставинам, що договір позики не був
укладений у письмовій формі , а
розписка не є письмовою формою
договору і не може розглядатися як
належний доказ на підтвердження
передачі грошових коштів. Апелянт
також вважає, що дана розписка є
безгрошовою, оскільки грошові кошти не
передавались, а вона була написана нею
виключно під психологічним тиском
позивачки та її робітників з метою
гарантії, що її не звільнять з роботи та
не розголошення комерційної таємниці.
Крім того апелянт зазначає в скарзі, що
суд не дав оцінки допитаним у судовому
засіданні поясненням свідків ОСОБА_4,
ОСОБА_5 , прийнявши позицію позивача. (
а.с. 60-63)

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду суддю-доповідача, пояснення
учасників апеляційного розгляду,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції та обставини справи в межах
доводів апеляційної скарги і вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

За змістом ст.303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність
та обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
постановити ухвалу про відхилення
апеляційної скарги і залишення рішення
без змін.

Відповідно до ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

З матеріалів справи вбачається,
що суд правильно встановив
правовідносини, які склалися між усіма
учасниками справи, дав їм належну
правову оцінку. Під час розгляду справи
апеляційним судом встановлено, що суд
першої інстанції дотримався вимог ст.
212 ЦПК України і оцінив всі надані
сторонами докази на ґрунті всебічного,
повного, об'єктивного та
безпосереднього їх дослідження, а
також оцінив належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо,
достатність і взаємний зв'язок доказів
у їх сукупності, відобразив в рішенні
результати оцінки доказів.

Суд першої інстанції вірно
застосував норми матеріального та
процесуального права та прийняв
рішення, яким спір знайшов своє належне
вирішення.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 ,
суд першої інстанції виходив з того, що
відповідачка ОСОБА_2 отримала згідно
розписок від 05.08.2013 року грошові кошти у
розмірі 1 559 982,6 грн., а також 123 000 грн. у
позивача ОСОБА_3 , зобов'язана була
повернути борг до 08.08.2013 року , до
теперішнього часу свої зобов'язання не
виконала, у зв'язку з чим прийшов до
висновку про обґрунтованість вимог
позивачки і стягнув з відповідачки на
користь позивача суму боргу у розмірі 1
682 982 грн.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду, оскільки він
ґрунтується на законі та підтверджений
наявними в матеріалах справи доказами.

Розглядаючи справу по суті, суд першої
інстанції правильно встановив, що
правовідносини, які виникли між
сторонами, регулюються ст. ст. 1046-1047,1049
ЦК України.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, - за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Договір позики є укладеним з моменту
передання грошей або інших речей,
визначених родовими ознаками.

Частиною 1 ст. 1047 ЦК України
передбачено, що договір позики
укладається у письмовій формі, якщо
його сума не менш як у десять разів
перевищує встановлений законом розмір
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян, а у випадках, коли
позикодавцем є юридична особа, -
незалежно від суми.

Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Як вбачається зі змісту ч.2 ст. 1047 ЦК
України, на підтвердження укладення
договору позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

При цьому, дана норма чи будь-яка інша
норма Цивільного кодексу України, не
містить вимог про обов'язкову
наявність розписки (або іншого
документу), як єдиного належного доказу
на підтвердження отримання
позичальником визначеної грошової
суми.

Зі змісту вище наведених норм випливає
те, що договір позики має ознаки
реального правочину, виконання якого
відбувається в момент його укладення, і
сам договір є свідченням цього
виконання - на відміну від
консенсуальних правочинів, які
виконуються сторонами після укладення
самого договору (в майбутньому).

Таким чином, письмова форма договору
позики внаслідок його реального
характеру є доказом не лише факту
укладення договору, але й факту
передачі грошової суми позичальнику.

Як встановлено судом першої інстанції
та вбачається з матеріалів справи, між
сторонами 08.08.2013 року був укладений
договір позики , згідно умов якого
відповідачу у користування були
передані позивачем грошові кошти у
сумі 1 559 982,6 грн., а також 123 000 грн. , та
відповідачка зобов'язалася повернути
грошові кошти у строк до 08.08.2013 року,
про що власноруч написала дві
розписки ( а.с.8,9 )

Відповідач ОСОБА_2 не заперечує той
факт що вона власноруч писала розписки
про отримання грошових коштів.

Суд першої інстанції, оцінивши
належність, допустимість та
достовірність кожного доказу окремо та
в їх сукупності, встановив, що спірні
правовідносини регулюються ст.ст. 1046,
1047,1049 ЦК України, у зв'язку з чим прийшов
до висновку про обґрунтованість вимог
позивачки, тому стягнув з відповідачки
на користь позивача суму боргу у
розмірі 1 682 982 грн.

Відповідно до ст. ст. 59, 60 того ж Кодексу
доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. При цьому, кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень, надавши до суду
належні та допустимі докази на їх
підтвердження, крім випадків
встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто
тягар доказування належить на сторонах
цивільно-правового спору. Обставини,
які мають бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування. Доказування по цивільній
справі, як і судове рішення не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Надані позивачем розписки від 05.08.2013
року , відповідно до вимог ч.2 ст. 1047 ЦК
України підтверджує факт отримання
відповідачем ОСОБА_2 від ОСОБА_3 у борг
грошові кошти у загальній сумі 1 682 982
грн. та зобов'язання повернути цю суму
позивачу у певний час , у зв'язку з чим
суд першої інстанції обґрунтовано
виходив з того, що розписки з підписом
відповідачки є доказом отримання нею
від ОСОБА_3 позики в сумі 1 682 982 грн.

Такі висновки суду першої інстанції
узгоджуються з вимогами цивільного
законодавства, зокрема статтею 204 ЦК
України, в якій закріплено презумпцію
правомірності правочину, та за якою,
кожний вчинений правочин вважається
правомірним, тобто таким, що породжує,
змінює або припиняє цивільні права та
обов'язки, доки презумпція не буде
спростована.

Отже до спростування презумпції
правомірності договору позики , всі
права набуті сторонами за ним, можуть
безперешкодно здійснюватись, а
створені обов'язки підлягають
виконанню, тому доводи апеляційної
скарги щодо не укладання договору
позики та не отримання відповідачем
грошових коштів є безпідставними.

Доводи апелянта щодо написання
розписки під психологічним тиском
позивачки та її співробітників є
безпідставними і на увагу колегією
суддів не заслуговують, оскільки
договір позики з цих підстав
відповідно до вимог статті 231 ЦК
України відповідачкою не оспорювався
та судом недійсним не визнавався і
відповідачка не довела тих обставин на
які вона посилалася, щодо спонукання її
до написання розписок та відсутності
волевиявлення нею на отримання позики.

Вираження її волі відбулось вчиненням
певних дій, складанням та підписанням
письмових розписок, тому суд
обґрунтовано, за наявності наданих
сторонами доказів дійшов висновку про
те, що мало місце втілення волі
відповідачки у письмовому вираженні.

Колегія суддів вважає, що розписки, які
надані позивачем , є підтвердженням
укладення договору позики та його умов
, оскільки вони підписані
відповідачем, в розписці були
погоджені сума грошових коштів , строк
їх повернення, у зв'язку з чим суд
обґрунтовано виходив з того, що між
сторонами виникли права та обов'язки,
саме ті, що випливають із змісту
договору позики, який повинен
виконуватися належним чином.

Також висновки суду узгоджуються із
положеннями ч. 2 ст.1051 ЦК України, якою
передбачено, що якщо договір позики має
бути укладений у письмовій формі,
рішення суду не може ґрунтуватися на
свідченнях свідків для підтвердження
того, що гроші або речі насправді не
були одержані позичальником від
позикодавця або були одержані у меншій
кількості, ніж встановлено договором,
тому доводи апелянта , щодо не надання
оцінки поясненням свідків, які були
допитані у судовому засіданні, є
безпідставними.

Безпідставними є доводи апелянта в тій
частині, що розписки є безгрошовими і
були написані відповідачкою з метою
гарантій її не звільнення з роботи і не
розголошення комерційної таємниці ,
оскільки в силу ст..ст.11, 60 ЦПК України
відповідачкою не надано суду належних
та допустимих доказів в підтвердження
цих доводів, а припущення в
доказуванні цього твердження
процесуальний закон не допускає.

Крім того колегія суддів зауважує, що
відповідачка офіційна працевлаштована
на підприємстві позивачки не була, тому
її звільнення відповідно до вимог КЗпП
України не потребувало і в подальшому
після написання розписок
відповідачка на інше підприємство не
працевлаштувалася.

Інші доводи апеляційної скарги були
предметом дослідження суду першої
інстанції, з висновками якого
погодилась і колегія суддів, тому вони
суттєвими не являються і не дають
підстав для висновку про неправильне
застосування судом першої інстанції
норм матеріального чи процесуального
права, які призвели або могли призвести
до неправильного вирішення справи.

Отже, на підставі вище викладеного
колегія суддів приходить до висновку,
що суд першої інстанції, виконавши всі
вимоги цивільного судочинства, вирішив
справу згідно з нормами матеріального
права, що підлягають застосуванню до
даних правовідносин, а також правильно
витлумачив ці норми. Судом першої
інстанції дана належна оцінка доводам
та запереченням сторін.

Висновки суду першої інстанції є
правильними, оскільки вони ґрунтуються
на обставинах, які встановлені в
судовому засіданні, наданих сторонами
доказах, у відповідності з нормами
матеріального і процесуального
законодавства, підстав для скасування
рішення суду в межах доводів
апеляційної скарги немає, тому
відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України
апеляційна скарга підлягає відхиленню,
а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315, 325 ЦПК
України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м.
Луганська від 15 листопада 2013 року -
залишити без змін.

Ухвала апеляційної інстанції набирає
законної сили з моменту її
проголошення, однак може бути
оскаржена в касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
ухвалою законної сили безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: