Апеляційний суд
Житомирської області
Справа №278/4043/13-ц
Головуючий у 1-й інст.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

06 лютого 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Житомирської
області в складі:

головуючої - судді Талько О.Б.,

суддів: Косигіної Л.М., Григорусь Н.Й.,

при секретарі Гуковій О.Р.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Житомирі апеляційну
скаргу ОСОБА_1 на рішення Житомирського
районного суду Житомирської області
від 6 грудня 2013 року у справі за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_4,
третя особа - приватний нотаріус
Житомирського районного нотаріального
округу ОСОБА_5, про визнання договору
дарування удаваним та визнання
укладеним договору купівлі-продажу,-

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2013 року ОСОБА_2 звернулась до
суду з даним позовом, в якому просила
визнати удаваним договір дарування
житлового будинку, розташованого в
АДРЕСА_1, укладений 2 квітня 2002 року між
ОСОБА_1 та ОСОБА_3, в інтересах якої
діяла ОСОБА_6 Позивачка також просила
визнати дійсним договір
купівлі-продажу вказаного житлового
будинку.

В обгрунтування позовних вимог
зазначила, що під час перебування у
зареєстрованому шлюбу з ОСОБА_1 вони
придбали вказаний житловий будинок у
ОСОБА_3, сплативши їй 1800 доларів США.
Оформленням документів, необхідних для
укладення цієї угоди, займався чоловік
позивачки. Після підписання угоди та
закінчення будівельних робіт подружжя
стало проживати у вказаному житловому
будинку.

Нещодавно ОСОБА_2 стало відомо, що 2
квітня 2002 року її чоловік уклав з
ОСОБА_3 договір дарування. На думку
позивачки, така угода є удаваною,
оскільки за придбання спірного житла
ОСОБА_3 отримала кошти.

Враховуючи вищезазначене, позивачка
просила задовольнити її позовні
вимоги.

Рішенням Житомирського районного суду
Житомирської області від 6 грудня 2013
року позов задоволено частково.

Визнано удаваним договір дарування
житлового будинку АДРЕСА_1, укладений 2
квітня 2002 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1.

Визнано, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 2
квітня 2002 року був укладений договір
купівлі-продажу житлового будинку
АДРЕСА_1.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати рішення та ухвалити
нове, яким відмовити у задоволенні
позовних вимог.

В судовому засіданні апелянт та його
представник підтримали доводи,
викладені в апеляційній скарзі.

Відповідач ОСОБА_4 в судовому засіданні
визнала апеляційну скаргу, зазначивши,
що ОСОБА_3, яка є її троюрідною сестрою,
мала намір продати вказаний житловий
будинок подружжю ОСОБА_1. Діючи від
імені ОСОБА_3 та підписуючи договір,
вона точно не знала, яку саме угоду
сторони уклали. Після нотаріального
посвідчення договору ОСОБА_1 передав
ОСОБА_3 кошти близько 2000 доларів США,
які, на її думку, були сплачені за
придбаний житловий будинок.

Представник позивачки вважає
апеляційну скаргу необґрунтованою,
оскільки під час розгляду справи судом
першої інстанції відповідачі ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 визнали позовні вимоги.

Дослідивши матеріали справи та
заслухавши пояснення осіб, які
з'явились в судове засідання, колегія
суддів приходить до висновку про те, що
апеляційна скарга підлягає до
задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 на праві
приватної власності належав житловий
будинок, розташований в АДРЕСА_1.

Матеріали справи свідчать, що 2 квітня
2002 року між ОСОБА_3, від імені якої діяла
ОСОБА_4, та ОСОБА_1 був укладений договір
дарування вказаного житлового будинку,
який посвідчений нотаріусом Третьої
державної нотаріальної контори та
зареєстрований в реєстрі за №2-750 ( а.с.
60).

Задовольняючи позовні вимоги та
визнаючи договір дарування вказаного
житлового будинку удаваним, суд першої
інстанції виходив з того, що під час
укладання спірної угоди відповідач
ОСОБА_1 передав ОСОБА_3 кошти за
придбане нерухоме майно. При цьому, суд
послався на ту обставину, що
відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 визнали
позовні вимоги.

Колегія суддів не погоджується з таким
висновком.

Згідно зі ст. 243 ЦК України в редакції,
чинній на час виникнення спірних
правовідносин, за договором дарування
одна сторона передає безоплатно другій
стороні майно у власність. Договір
дарування вважається укладеним з
моменту передання майна обдарованому.

Відповідно до ст.ст.244,224 ЦК України ( в
редакції 1963 року) договір дарування
нерухомого майна повинен бути
нотаріально посвідченим та
зареєстрований у встановленому
законом порядку.

Статтею 58 ЦК України ( в редакції 1963
року) визначено, що недійсною є угода,
укладена лише про людське око, без
наміру створити юридичні наслідки (
мнима угода). Якщо угода кладена з метою
приховати іншу угоду ( удавана угода),
то застосовуються правила, що
регулюють ту угоду, яку сторони дійсно
мали на увазі.

Отже, за удаваним правочином обидві
сторони свідомо, з певною метою,
документально оформлюють правочин, але
насправді між ними встановлюються інші
правовідносини.

Вважаючи вказаний договір удаваним,
позивачка посилалась на ту обставину,
що насправді сторони мали на меті
укласти договір купівлі-продажу
вказаного нерухомого майна.

В той же час, для визнання правочину
удаваним слід мати на увазі, що обидві
сторони договору діяли свідомо для
досягнення певної особистої користі,
їхні дії спрямовані на досягнення
інших правових наслідків і приховують
іншу волю учасників угоди.

Матеріали справи свідчать, що
позивачка не була стороною вказаного
договору, а допустимих доказів на
підтвердження наміру відповідачів
укласти саме договір купівлі-

продажу спірної квартири та доказів,
які б свідчили про досягнення між
сторонам згоди з усіх істотних умов
такого договору, а також того, що умовою
договору була сплата відповідних
коштів, суду не надано.

Пояснення ОСОБА_4 про факт передачі
ОСОБА_1 певної суми коштів ОСОБА_3, не
підтверджені належними та допустимими
доказами.

Окрім того, пункт 7 спірної угоди
містить положення про те, що
представник дарителя та обдарований
підтверджують, що цей договір не носить
характеру мнимої та удаваної угоди.

Вирішуючи даний спір, суд обмежився
лише визнанням відповідачами ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 позовних вимог.

Разом з тим, в силу вимог ч.4 ст. 174 ЦПК
України визнання відповідачем позову є
підставою для ухвалення рішення про
задоволення позовних вимог лише за
наявності для того законних підстав.

Факт укладення удаваного правочину сам
по собі не є підставою для визнання
угоди недійсною, оскільки згідно з ч.2
ст. 58 ЦК України (в редакції 1963 року),
якщо буде встановлено, що правочин був
вчинений сторонами для приховання
іншого правочину, який вони насправді
вчинили, відносини сторін регулюються
правилами щодо вчиненого в дійсності
правочину, у зв'язку з чим такий
правочин може бути визнаний судом
недійсним лише у тому разі, коли буде
встановлено, що правочин, який сторони
насправді вчинили, не відповідає
загальним вимогам, додержання яких є
необхідним для чинності правочину.

Таким чином, висновок суду першої
інстанції про те, що договір дарування
є удаваним, ґрунтується на припущеннях,
оскільки в матеріалах справи відсутні
будь-які докази на підтвердження
вказаних обставин.

Враховуючи вищезазначене, рішення суду
підлягає скасуванню з ухваленням
нового,- про відмову у задоволенні
позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 304, 307, 309, 313,
316, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
задовольнити.

Рішення Житомирського районного суду
Житомирської області від 6 грудня 2013
року скасувати, ухваливши нове рішення
про відмову у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_2.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом 20 днів.

Головуюча
Судді: