Справа № 2-123/12
Провадження № 2/752/162/14
РІШЕННЯ

Іменем України

07.02.2014 року Голосіївський суд м.
Києва

в складі головуючого судді
Чередніченко Н.П.

з участю секретаря Фаренюк
А.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Суб"єкта
підприємницької діяльності ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 про визнання договору оренди
недійсним, про зобов"язання не чинити
перешкоди у здійсненні права власності
, про зобов"язання звільнити приміщення
- повернути їх власнику та стягнення
коштів в порядку регресу, -

встановив :

У вересні 2009 р. ОСОБА_2 звернулася
до Святошинського районного суду м.
Києва з позовною заявою до ОСОБА_4 про
відшкодування шкоди.18.11.2009 р. ОСОБА_4
звернувся до Святошинського районного
суду м. Києва з зустрічним позовом до
ОСОБА_2 про зобов'язання не чинити
перешкод у здійсненні права власності,
про виселення та вселення. /т. 1, а.с. 3-6/.

Ухвалою Святошинського районного
суду м. Києва від 14.06.2010 р. позови сторін
були роз'єднані в самостійні
провадження. Позовні вимоги ОСОБА_4 до
ОСОБА_2 про зобов'язання не чинити
перешкод у здійсненні права власності,
про виселення та вселення були
направлені для розгляду за підсудністю
до Голосіївського районного суду м.
Києва. /т. 1, а.с. 11-12/.

Ухвалою Голосіївського районного
суду м. Києва від 28.07.2010 р. у справі за
позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про
зобов'язання не чинити перешкод у
здійсненні права власності, про
виселення та вселення було відкрито
провадження /т. 1, а.с. 16/.

29.10.2010 р. ОСОБА_4 подав до ОСОБА_2
позовну заяву про збільшення розміру
позовних вимог про відшкодування шкоди
у порядку регресу. /т. 1, а.с. 66, 75/.

30.06.2011 р. ОСОБА_4 подав позовну заяву
до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору
оренди недійсним, про зобов'язання не
чинити перешкод у здійсненні права
власності, про зобов'язання звільнити
приміщення та повернути приміщення
власнику, про відшкодування моральної
шкоди. /т. 1, а.с. 81-84/.

17.06.2013 р. ОСОБА_4 подав до
Голосіївського районного суду м. Києва
позовну заяву до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про
визнання договору оренди недійсним.

Ухвалою Голосіївського районного
суду м. Києва від 15.08.2013 р. позовні
вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про
визнання договору оренди недійсним,
про зобов'язання не чинити перешкод у
здійсненні права власності, про
зобов'язання звільнити приміщення та
повернути приміщення власнику, про
відшкодування моральної шкоди та
позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_3
про визнання договору оренди недійсним
було об'єднано в одне провадження. /т. 1,
а.с.220 /.

Ухвалою Голосіївського районного
суду м. Києва від 14.10.2013 р. позовні
вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про
відшкодування моральної шкоди було
залишено без розгляду. /т. 1, а.с. 253 /.

29.10.2013 р. ОСОБА_4 подав до ОСОБА_2,
ОСОБА_3 заяву про збільшення позовних
вимог з частковою зміною підстав
позову, а саме, позовні вимоги про
визнання договору оренди недійсним,
про зобов'язання не чинити перешкод у
здійсненні права власності, про
зобов'язання звільнити приміщення та
повернути приміщення власнику, про
відшкодування шкоди у порядку регресу.
/ т. 2, а.с. 2-12/.

Ухвалою Голосіївського районного
суду м. Києва до участі у справі у
якості співвідповідача було залучено
суб'єкта підприємницької діяльності
ОСОБА_2.

13.01.2014 р. ОСОБА_4 подав до ОСОБА_2,
суб'єкта підприємницької діяльності
ОСОБА_2, ОСОБА_3, заяву про збільшення
розміру позовних вимог з частковою
зміною підстав позову, а саме, позовні
вимоги про поновлення строку позовної
давності звернення до суду, визнання
договору оренди недійсним, про
зобов'язання не чинити перешкод у
здійсненні права власності, про
зобов'язання звільнити приміщення, про
відшкодування шкоди у порядку регресу.

Ухвалою Голосіївського районного
суду м. Києва від 28.01. 2014 р. позовні
вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про
визнання договору оренди недійсним, що
15.08.2013 р. були об'єднані в одне
провадження, було залишено без
розгляду.

Позивач посилався на те, що він з 1998
р. є власником приміщення магазину
площею 216,8 кв.м, що знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1. Що в жовтні 2009 р.
дізнався, що відповідачі склали
договір від 23.12.2003 р. оренди належного
йому приміщення магазину, який вважає
таким, що не відповідає вимогам закону,
що передбачено ст.. 48 ЦК України / 1963 р./ -
конкретним нормам ЦК УРСР /України (1963
р.) та Закону СРСР "Основи законодавства
Союзу РСР і союзних республік про
оренду" від 23.11.1989 р., отже підлягає
визнанню недійсним. Вважає, що
приміщення повинно бути звільнено
ОСОБА_2 та повернуто йому. Вважає
необхідним зобов'язати ОСОБА_2 не
чинити перешкод у здійсненні його
права власності на приміщення магазину
та просить стягнути з ОСОБА_2 30 464, 52
грн. відшкодування завданої шкоди в
порядку регресу порушенням
податкового законодавства та з
врахуванням обміну валютних
заощаджень на сплату штрафних санкцій
та збору.

В судовому засіданні представники
позивача підтримали позовні вимоги у
повному обсязі за вищевикладеними
обставинами .

ОСОБА_2 заперечувала проти
задоволення позовних вимог,
посилаючись на їх безпідставність та
необґрунтованість .

Представник ОСОБА_3 заперечував
проти задоволення позовних вимог ,
посилаючись також на їх
безпідставність та необґрунтованість .

Заслухавши пояснення осіб, які
беруть участь у справі, дослідивши
матеріали справи, судом встановлені
наступні факти та відповідні їм
правовідносини.

ОСОБА_4 належить на праві приватної
власності приміщення магазину площею
216,8 кв.м, яке складає 8/100 частин, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 згідно
з договором купівлі-продажу від 03.12.1998
р., укладеного з Фондом державного
майна України у Харківському районі м.
Києва, зареєстрованого Харківською
районною державною адміністрацією м.
Києва 07.12.1998 р. за №0122-145, посвідченого
03.12.1998 р. Шапченко М.І., державним
нотаріусом 16-ї Київської державної
нотаріальної контори за № 2 - 4013,
зареєстрованого 04.09.2004 р. в Київському
міському бюро технічної
інвентаризації та реєстрації права
власності на об'єкти нерухомого майна в
реєстрову книгу №12 п-1 за № 1632 п ./ т. 1
а.с.. 7 /.

ОСОБА_4 тричі видавав, починаючи з
19.02.1999 р. ОСОБА_2 нотаріально посвідчені
довіреності на розпорядження від його
імені приміщенням магазину за адресою:
АДРЕСА_1. / т. 1 а.с. 10 /.

12.07.2003 р. позивач видав одночасно
обом відповідачам - ОСОБА_2 та ОСОБА_3, як
своїм представникам, одну і ту ж
нотаріально посвідчену довіреність, на
дію якої посилалися відповідачі в
договорі оренди приміщення від 23.12.2003
р./ т. 1 а.с. 9 /.

Даною довіреністю обидва відповідачі у
рівній мірі уповноважувались
представляти інтереси ОСОБА_4 з приводу
користування та розпорядження
вищевказаним приміщенням магазину. За
цією довіреністю відповідачі
одночасно отримали повноваження з
вирішення усіх, без винятку питань, що
стосуються діяльності позивача, як
суб'єкта підприємницької діяльності -
фізичної особи. 22.01.2004 р. позивач своєю
нотаріальною заявою скасував дію
довіреності, про що надіслав ОСОБА_2
20.04.2004 р. претензію / т. 2 а.с.109 /, на яку
ОСОБА_2 20.05.2004 р. надала письмову
відповідь, в якій не погодилась з
припиненням її повноважень по
довіреності. /т. 2 а.с. 110 /

Рішенням Голосіївського районного
суду м. Києва від 10.03.2005 р. по цивільній
справі №2-859/6 2005 р., що набрало законної
сили за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 та
зустрічним позовом, встановлено
обставини, які згідно з ч. 3 ст. 61 ЦПК
України звільняються від доказування,
і які суд приймає до уваги при
вирішенні даної справи. /т. 2 а.с. 112-115 /

Із змісту зазначеного рішення
вбачається, що 15.12.2003 р. між
орендодавцем - приватним підприємцем
ОСОБА_4 в особі ОСОБА_3 і орендарем -
приватним підприємцем ОСОБА_2 був
укладений договір оренди приміщення
магазину за адресою: АДРЕСА_1 терміном
до 15.12.2006 р. В рішенні міститься
посилання на аркуш цивільної справи - 43,
де знаходиться даний договір оренди.
Позивач також в підтвердження договору
оренди від 15.12.2003 р. надав суду його
копію та оригінал позовної заяви, яку
він подавав 10.10.2005 р. до Господарського
суду м. Києва про визнання договору
оренди від 15.12.2003 р. недійсним. / т. 2 а.с.
36-37/.

В матеріалах справи наявний
договір купівлі-продажу приміщення за
адресою: АДРЕСА_1 / т.1 а.с.8/, складений в
простій письмовій формі 21.11.2002 р. між
ОСОБА_2, яка посилалася в договорі на
повноваження передані їй ОСОБА_4 за
нотаріально посвідченою довіреністю
від 09.09.2000 р. та її матір'ю ОСОБА_6

Рішенням Голосіївського районного
суду м. Києва від 31.05.2006 р. по цивільній
справі №2-903/06, що набрало законної сили
ОСОБА_6 було відмовлено у задоволенні
позовних вимог до ОСОБА_4, ОСОБА_2 про
визнання цього договору
купівлі-продажу приміщення від 21.11.2002 р.
дійсним. / т.2 а.с.116-120 /

Судом встановлено, що ОСОБА_2 в
вересні 2009 р. звернувшись до
Святошинського районного суду м. Києва
з позовом до ОСОБА_4 про відшкодування
шкоди в додатку до позовної заяви
приєднала ксерокопію договору оренди
нежилого приміщення від 23.12.2003 р.
складеного в простій письмовій формі,
згідно з яким від імені позивача за
довіреністю від 12.07.2003 р. діяла
відповідач ОСОБА_3, яка надала в орендне
користування відповідачу ОСОБА_2 -
суб'єкту підприємницької діяльності
приміщення за адресою: АДРЕСА_1,
загальною площею 216,8 м2. Ця обставина
визнається сторонами.

Враховуючи наявні у справі
письмові докази суд приходить до
висновку, що позивач дізнався про
існування договору оренди його майна
від 23.12.2003 р. укладений відповідачами,
тільки під час отримання вищевказаної
позовної заяви ОСОБА_2 разом з
додатками до неї. Ні ОСОБА_2 ні
представник ОСОБА_3 не надали суду
жодних підтверджень, що позивач
повідомлявся відповідачами про даний
договір чи отримав його екземпляр в
будь-який інший час - раніше. Про це
також свідчить зміст п.7.2. договору від
23.12.2003 р., що він був складений у 2-х
примірниках, кожний з яких знаходиться
у сторін, де орендодавцем значиться
ОСОБА_3, а орендарем ОСОБА_2 Не
посилалася ОСОБА_2 про наявність
договору оренди від 23.12.2003 р. і під час
розгляду цивільних справ, де сторонами
були ОСОБА_4 та ОСОБА_2

Як вбачається із матеріалів
справи, оплату по даному договору
оренди від 23.12.2003 р. відповідач ОСОБА_2
здійснила вперше в 2007 р. в сумі 48 грн. на
розрахунковий рахунок позивача, як спд
/т.1 а.с.105/. Даний рахунок НОМЕР_1 був
відкритий 09.02.1998 р. і закритий 17.08.2004 р.,
про що свідчить довідка банку, що
надійшла до Голосіївського районного
суду м. Києва по цивільній справі №2-859/6
2005 р., де ОСОБА_2 була позивачем. / т. 2
а.с.111 / Суд оцінюючи цю обставину
вважає, що, квитанція про оплату
зазначеного платежу ОСОБА_2 жодним
чином не свідчить про виконання нею
істотних умов договору, щодо сплати
орендної плати. Так як оплата була
здійснена вперше майже через чотири
роки з дати, вказаної на договорі, як
23.12.2003 р., на рахунок ОСОБА_4, як спд, в той
час, як в договорі позивач значиться, як
фізична особа, до того ж на рахунок,
який був закритий ще в 2004 р., про що
ОСОБА_2 достовірно знала, як сторона по
вищевказаній цивільній справі. Отже,
дану квитанцію суд не може прийняти до
уваги, як підставу для відмови у
задоволенні позовних вимог.

Із матеріалів справи достовірно
вбачається, що перебіг строку позовної
давності для позивача розпочався з
дати, коли він дізнався про наявність
договору від 23.12.2003 р., тобто, в жовтні 2009
р. Позов про визнання договору оренди
недійсним позивач подав в межах
трирічного строку позовної давності, а
саме 30.06.2011 р.

Суд не може прийняти до уваги при
вирішенні даного спору надані суду
ОСОБА_2 ліцензії на роздрібну торгівлю,
свідоцтва про сплату єдиного податку
та про державну реєстрацію підприємця
ОСОБА_2, оскільки, вони не містять
жодного посилання на договір оренди
від 23.12.2003 р. До того ж в них в основному
значиться поштова адреса приміщення,
яка не співпадає з поштовою адресою
приміщення магазину, належного
позивачу, так як в адресі відсутній
корпус № 3.

Матеріали справи, що свідчать про
звернення ОСОБА_2 до міліції та
відповідних постанов на її звернення
/т. 1 а.с.108-110/, підтверджують факт
ведення ОСОБА_2 з 1999 р. в приміщенні,
належному позивачу, діяльності, як
підприємця спд ОСОБА_2 чи за
довіреностями від імені спд ОСОБА_4 і не
мають посилань на договір оренди від
23.12.2003 р.

Враховуючи дату, вказану у
спірному договорі оренди приміщення
від 23.12.2003 р. суд вважає, що даний спір в
частині позовних вимог про визнання
договору оренди від 23.12.2003 р. недійсним,
повинен вирішуватися на підставі
законодавства, яке було чинним на дату
зазначену в договорі, як дату його
укладення - 23.12.2003 р., законодавства, що
регулювало відносини оренди, а саме ЦК
УРСР /України (1963 р.) та Закону СРСР
"Основи законодавства Союзу РСР і
союзних республік про оренду" від 23.11.1989
р.

Відповідно до ч. 2 ст. 7 Основ
законодавства Союзу РСР і союзних
республік про оренду в договорі оренди
передбачаються: склад і вартість майна,
що передається в оренду, розмір
орендної плати, строки оренди, розподіл
обов'язків сторін щодо повного
відновлення і ремонту орендованого
майна, обов'язок орендодавця надати
орендареві майно в стані, який
відповідає умовам договору, обов'язок
орендаря користуватись майном
відповідно до умов договору, вносити
орендну плату і повернути майно після
припинення договору орендодавцеві в
стані, обумовленому договором.

Суд встановив, що договір оренди
від 23.12.203 р. за своїми істотними
умовами, що стосуються предмету
договору оренди не відповідає вимогам
вищевказаного законодавства. Так,
сторони п. 5.2 договору передбачили, що
орендар має право залишити за собою
орендоване майно після закінчення
строку дії договору. За таких умов, про
це обов'язково зазначається не тільки в
п.5 договору, що регламентує права
орендаря. В договорі повинна бути
передбачена вся процедура переходу
майна від одного власника до іншого, з
конкретним описом всіх її умов, режимом
існування такого майна, способом його
переходу та способом набуття права
власності на нього, так, як це, фактично
є переходом права власності на
приміщення. Таким чином, аналізуючи
зміст договору від 23.12.2003 р., де
вбачається подвійний предмет договору
- оренда приміщення та право спд ОСОБА_2
залишити орендоване майно за собою, суд
приходить до висновку, що договір не
відповідає вищевказаним вимогам
закону.

Суд встановив, оскільки, в
договорі від 23.12.2003 р. міститься
посилання, як на істотну умову договору
право спд ОСОБА_2 залишити орендоване
майно за собою, то ця умова за своїм
змістом фактично передбачає викуп
орендованого майна. Отже, в договорі
обов'язково повинна бути зазначена
ціна такого викупу майна, що включає як
ставку орендної плати, так і ставку
викупу майна, а також спосіб і порядок
їх сплати. Як вбачається із змісту
договору від 23.12.2003 р. цих умов
передбачено не було, отже, перехід
права власності до орендаря є
незаконним та безпідставним, що
суперечить вимогам закону - ст. 10 Основ
законодавства Союзу РСР і союзних
республік про оренду, де передбачено,
що орендар може повністю або частково
викупити орендоване майно, а умови,
порядок і строки викупу визначаються
договором оренди.

Суд приймає до уваги, як підставу
для задоволення позовних вимог про
визнання договору недійсним, що п. 2.3
договору від 23.12.2003 р. передбачено
порядок обов'язкового повернення
приміщення, що прямо суперечить п. 5.2
договору, що передбачає залишення
приміщення орендарю. Отже, зазначені
умови договору від 23.12.2003 р. є такими, що
не відповідають вимогам ст. 9 Основ
законодавства Союзу РСР і союзних
республік про оренду, оскільки, здача
майна в оренду не веде до передачі
права власності на це майно.

Оскільки, вартість орендованого
майна є істотною умовою договору
оренди, вона передбачається договором.
Згідно з ч. 4 ст. 7 Основ законодавства
Союзу РСР і союзних республік про
оренду вартість орендованого майна
визначається в договорі виходячи з
оцінки цього майна на момент його здачі
в оренду з урахуванням фактичного
зношення. Суд з'ясував, що вартості, як
істотної умови договору оренди в
договорі від 23.12.2003 р. не зазначено.

Суд встановив, що в договорі від
23.12.2003 р. ціна договору будучи істотною
умовою договору - орендною платою,
повинна зазначатись виходячи з вимог
закону. Згідно з ст. 8 Основ
законодавства Союзу РСР і союзних
республік про оренду орендна плата
включає амортизаційні відрахування
від вартості орендованого майна. При
оренді землі та інших природних
ресурсів амортизаційні відрахування
не провадяться. Розмір амортизаційних
відрахувань, які включаються в орендну
плату, визначається в договорі оренди
виходячи із встановленого в ньому
розподілу обов'язків сторін щодо
відтворення переданого в оренду майна.
Із змісту договору від 23.12.2003 р.
вбачається, що жодної норми щодо
амортизаційних відрахувань не
передбачено. Суд вважає, що
передбачений в договорі оренди розмір
орендної плати 1 гривня є
необгрунтованим, а отже незаконним, з
наступних підстав. П.1.20 Закону України
"Про оподаткування прибутку
підприємств" від 28.12.1994 р. / що діяв на
дату, вказану в договорі від 23.12.2003 р./
визначає поняття "звичайна ціна":
(підпункт 1.20.1) якщо цим пунктом не
встановлено інше, звичайною вважається
ціна товарів (робіт, послуг), визначена
сторонами договору. Вважається, що
така звичайна ціна відповідає рівню
справедливих ринкових цін. Справедлива
ринкова ціна - це ціна, за якою товари
(роботи, послуги) передаються іншому
власнику за умови, що продавець бажає
передати такі товари (роботи,
послуги), а покупець бажає їх отримати
за відсутності будь-якого примусу,
обидві сторони є взаємно незалежними
юридично та фактично, володіють
достатньою інформацією про такі товари
(роботи, послуги), а також ціни, які
склалися на ринку ідентичних (а за їх
відсутності - однорідних) товарів
(робіт, послуг). Ринок товарів (робіт,
послуг) - сфера обігу товарів (робіт,
послуг), яка визначається виходячи з
можливості покупця (продавця) реально і
без значних додаткових витрат придбати
(продати) товар (роботу, послугу) на
найближчій стосовно будь-якої із
сторін договору території. Суд
приходить до висновку, що в договорі
від 23.12.2003 р. повністю відсутня як
звичайна ціна, так і норма амортизації,
що формують розмір орендної плати за
договором.

Суд встановив, що в договорі від 23.12.2003
р. не зазначена мета використання
майна. Суд задовольняючи позовні
вимоги, приймає це до уваги, оскільки,
п.1.1., що регламентує предмет договору -
неправильно, отже, незаконно, міститься
посилання на те, що орендодавець
передає, а орендар приймає приміщення,
в той час, як за договором
купівлі-продажу від 03.12.1998 р. предметом
договору є приміщення магазину. В цьому
ж пункті договору і в договорі взагалі
не вказано, кому належить на праві
власності дане приміщення магазину. В
договорі / п.1.1./ від 23.12.2003 р.
неправильно, отже, незаконно вказано,
що договір купівлі-продажу від 03.12.1998 р.
зареєстрований Представництвом Фонду
державного майна України в
Харківському р-ні м. Києва за № 57/п.
Наявні у справі документи свідчать, що
договір належного на праві власності
позивачу майна зареєстрований даним
органом за № 58/п. / а.с. /

Згідно з ст.153 ЦК України / 1963 р./ договір
вважається укладеним, коли між
сторонами в потрібній у належних
випадках формі досягнуто згоди по всіх
істотних умовах. Істотними, зокрема, є
ті умови договору, які визнані такими
за законом або необхідні для договорів
даного виду, а також всі ті умови, щодо
яких за заявою однієї з сторін повинно
бути досягнуто згоди.

Ст. 48 ЦК України / 1963 р./ передбачено, що
недійсною є та угода, що не відповідає
вимогам закону, в тому числі ущемлює
особисті або майнові права
неповнолітніх

дітей. По недійсній угоді кожна з
сторін зобов'язана повернути другій
стороні все одержане за угодою, а при
неможливості повернути одержане в
натурі - відшкодувати його вартість у
грошах, якщо інші наслідки недійсності
угоди не передбачені законом.

Як зазначено в ст. 203 ЦК України / 2003 р./,
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам.

Відповідно до ст.ст. 215-216 ЦК України / 2003
р./ підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу. Недійсним є правочин,
якщо його недійсність встановлена
законом (нікчемний правочин). У цьому
разі визнання такого правочину
недійсним судом не вимагається. У
випадках, встановлених цим Кодексом,
нікчемний правочин може бути визнаний
судом дійсним. Якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

Недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна
із сторін зобов'язана повернути другій
стороні у натурі все, що вона одержала
на виконання цього правочину, а в разі
неможливості такого повернення,
зокрема тоді, коли одержане полягає у
користуванні майном, виконаній роботі,
наданій послузі, - відшкодувати
вартість того, що одержано, за цінами,
які існують на момент відшкодування.

Суд прийшов до висновку, що
договір оренди приміщення від 23.12.2003 р.
є таким, що не відповідає вимогам
закону - вищевказаним нормам ЦК УРСР
/України (1963 р.) та Закону СРСР "Основи
законодавства Союзу РСР і союзних
республік про оренду" від 23.11.1989 р., отже,
згідно з ст. 48 ЦК УРСР /України (1963 р.)
підлягає визнанню недійсним.

Суд вважає, що приміщення
магазину площею 216,8 кв.м, яке складає 8/100
частин, що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1 підлягає поверненню власнику
ОСОБА_4 відповідачем ОСОБА_2

Суд приходить до висновку, що
ОСОБА_2 зобов'язана звільнити
приміщення магазину та не чинити
позивачу жодних перешкод у здійсненні
ОСОБА_4 права власності на приміщення
магазину за адресою: АДРЕСА_1, загальною
площею 216,8 кв.м.

Суд не встановив факту отримання
позивачем грошей чи будь-чого іншого за
договором оренди від 23.12.2003 р. від
ОСОБА_2, отже зобов'язань, щодо
повернення позивачем отриманого по
договору від 23.12.2003 р. ОСОБА_4 не несе.

Відповідно до ч.1 ст. 3 ЦПК України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Ст. 71 ЦК України / 1963 р./, ст.ст. 256, 257
ЦК України / 2003 р./ передбачено, що
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу. Загальна позовна
давність встановлюється тривалістю у
три роки.

Згідно з ч.2 ст. 80 ЦК України / 1963 р./,
ч.5 ст. 267 ЦК України / 2003 р./ у разі, якщо
суд визнає поважними причини
пропущення позовної давності, порушене
право підлягає захисту.

Досліджені судом та наявні у
справі докази свідчать про те, що
позивач особисто стороною договору
оренди від 23.12.2003 р. не був, екземпляр
договору для позивача відповідачами не
складався та йому не надавався, оплата
за договором йому жодного разу не
надходила. Фактично позивач дізнався
про цей договір тільки в жовтні 2009 р., а
позов про визнання договору оренди
недійсним подав в межах трирічного
строку позовної давності, а саме 30.06.2011
р.

Суд встановив, що початок перебігу
строку позовної давності для позивача
починається від дня, коли він дізнався
про порушення свого права та про особу,
яка його порушила, отже, для ОСОБА_4, з
дня отримання ним ксерокопії договору
оренди від 23.12.2003 р., що відбулося в
жовтні 2009 р.

Оцінюючи дані обставини, суд
вважає необхідним визнати поважними
причини пропущення позивачем позовної
давності та поновити йому строк
звернення до суду з позовом про захист
порушеного цивільного права.

Наявні у справі докази свідчать
про те, що позовні вимоги про стягнення
з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 30 464, 52
грн./тридцять тисяч чотириста
шістдесят чотири гривні 52 коп./
відшкодування завданої шкоди у порядку
регресу згідно з ст.ст. 1191, 1192 ЦК
України підлягають задоволенню у
повному обсязі.

Постановою Господарського суду
м. Києва від 13.12.2006 р. по справі №11/576-А за
позовом ДПІ у Святошинському районі м.
Києва до суб'єкта підприємницької
діяльності - фізичної особи ОСОБА_4 було
стягнуто податкову заборгованість та
штрафних санкцій у розмірі 12 095, 13 грн.
Рішення суду набрало законної сили,
отже, відповідно до вимог ст. 14 ЦПК
України є обов'язковим. Із змісту
постанови від 13.12.2006 р. та матеріалів
перевірки діяльності спд ОСОБА_4, яка
проводилась Голосіївським РУ ГУ МВС
України у м. Києві та ДПІ у
Святошинському районі м. Києва за
адресою розташування приміщення:
АДРЕСА_1 вбачається, що всі встановлені
порушення податкового законодавства
були здійснені від імені СПД ОСОБА_4 та
за його документами, але цю діяльність
за адресою приміщення магазину в
зазначений період здійснювала за
довіреностями позивача виключно
відповідач ОСОБА_2 ОСОБА_4 30.10.2007 р. за
вимогою ДПІ у Святошинському районі м.
Києва здійснив всі виплати нарахувань,
що за наданими позивачем квитанціями
складає грошові кошти у розмірі 18 747,
40 грн., з них 17580, 38 грн. штрафних санкцій
за порушення податкового
законодавства та 1 167, 02 грн. збір на
розвиток виноградарства садівництва
та хмелярства., що підтверджується
наданими квитанціями. Відповідач
ОСОБА_2 не надала жодного доказу, що
спростував би той факт, що виключно її
винні дії в приміщенні магазину
належного позивачу на праві власності
від імені спд ОСОБА_4 спричинили
позивачу шкоду у розмірі сплачених ним
штрафних санкцій та відповідного
збору. Заперечення ОСОБА_2 про те, що
позивач не оскаржив в апеляційному
порядку постанову суду від 13.12.2006 р. суд
не може прийняти до уваги, оскільки, це
є правом позивача, а не обов'язком. Суд
вважає доведеним факт завдання
позивачу шкоди, факт винних дій ОСОБА_2,
причинний зв'язок між винними діями
ОСОБА_2 та настанням наслідків для
позивача у вигляді сплати штрафних
санкцій та збору. Суд не враховує
заперечення ОСОБА_2 про те, що в
постанові суду від 13.12.2006 р. значиться,
що суд не прийняв до уваги посилання
ОСОБА_4 на вину саме ОСОБА_2, оскільки,
діяльність в приміщенні магазину
позивача велась від імені спд ОСОБА_4 ,
саме СПД ОСОБА_4 за адресою АДРЕСА_1 було
притягнуто до відповідальності за
постановою суду та вимогою ДПІ у
Святошинському районі м. Києва.
Наявність же конкретної винної особи -
ОСОБА_2 дає можливість суду
задовольнити позовні вимоги позивача
про відшкодування шкоди у порядку
регресу на підставі вимог ст. 1191 ЦК
України у повному обсязі. Суд вважає
доведеним і той факт, що позивачу
відшкодував шкоду у розмірі наявних у
нього за станом на 30.10.2007 р. грошових
коштів у вигляді 3710,72 доларів США, що
підтверджується наданими квитанціями
про здійснення обміну валюти та сплати
з даних грошей платежів 30.10.2007 р. Суд
вважає, що позивач довів безспірними
письмовими доказами розмір
відшкодованої ним шкоди за винні дії
ОСОБА_2 у розмірі 3 710, 72 доларів США х 8,19
грн. = 30 464, 52 грн., що підлягають
стягненню з ОСОБА_2

На підставі викладеного вище,
керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 60, 61, 88, 212-215 ЦПК
України, ст.ст. 48, 62, 71, 80, 153, гл. 25 ЦК УРСР
/України/ (1963 р.), ст.ст. 7 - 10 Закону СРСР
"Основи законодавства Союзу РСР і
союзних республік про оренду" від 23.11.1989
р., ст.ст. 15, 16, 22, 203, 215, 216, 256, 257, 261, 267, 316, 317,
319, 321, 1166, 1191, 1192 ЦК України / 2003 р./, суд,-

вирішив :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , суб"єкта
підприємницько діяльності ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 про визнання договору оренди
недійсним , про зобов"язання не чинити
перешкоди у здійсненні права власності
, про зобов"язання звільнити приміщення
- повернути їх власнику та стягнення
коштів в порядку регресу -
задовольнити.

Поновити ОСОБА_4 строк звернення до
суду з позовом про захист цивільного
права.

Визнати недійсним договір оренди
нежилого приміщення від 23.12.2003 р. -
приміщення за адресою: АДРЕСА_1,
загальною площею 216,8 м2, складений
ОСОБА_3 від імені ОСОБА_4 та суб'єктом
підприємницької діяльності - ОСОБА_2.

Зобов'язати ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_4
жодних перешкод у здійсненні ним права
власності на приміщення магазину,
площею 216, 8 кв.м, яке складає 8/100 частин,
що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Зобов'язати ОСОБА_2 звільнити
приміщення магазину, площею 216, 8 кв.м,
яке складає 8/100 частин, що знаходиться
за адресою: АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 -
30 464, 52 грн./тридцять тисяч чотириста
шістдесят чотири гривні 52 коп./
відшкодування завданої шкоди у порядку
регресу.

Рішення набирає законної сили після
закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Апеляційна скарга на рішення суду
може бути подана протягом десяти днів з
дня його проголошення до Апеляційного
суду м. Києва через Голосіївський
районний суд м. Києва. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя :