Справа № 459/100/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 лютого 2014 року
Червоноградський міський суд
Львівської області

в складі: головуючого-судді
Жураковського А.І.

при секретарі
Ганас К.В.

з участю позивача
ОСОБА_1

представника позивача
ОСОБА_2

представника відповідача
Тодорович О.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Червонограді цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до Відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в м. Червонограді
про стягнення моральної шкоди
спричиненої внаслідок професійного
захворювання, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся у суд з позовом до
відповідача про стягнення моральної
шкоди, спричиненої внаслідок
професійного захворювання,
покликаючись на те, що з 29.01.1968 р. по
9.11.2000 р. він працював на ДВАТ шахті № 5
«Великомостівська» ДП «Львіввугілля»
з повним робочим днем під землею. 8.02.1976
р. з ним стався нещасний випадок на
виробництві, а саме, при завантаженні
маневрової лебідки за допомогою ручної
лебідки на площадку, він не втримав
ручної лебідки управління, яка різко
пішла вверх і завдала йому удар
зубчаткою в обличчя.

У зв'язку із тривалою роботою в
особливо шкідливих та тяжких умовах
праці в нього погіршився стан здоров'я,
внаслідок чого неодноразово був
змушений звертатись за медичною
допомогою. 31.10.2001 р. обласною МСЕК йому
вперше та безтерміново встановлено ІІІ
групу інвалідності та 55% втрати
професійної працездатності.

9.11.2000 р., його було звільнено з роботи у
зв'язку з ліквідацією шахти.

Вважає, що йому було заподіяно моральну
шкоду, оскільки, він безтерміново на 55%
втратив працездатність внаслідок
профзахворювання, та отримав ІІІ групу
інвалідності, що значно посилює його
фізичні і моральні страждання,
відчуває постійні незручності у
повсякденному житті, змушений терпіти
фізичні болі та неодноразово
звертатись за отриманням медичної
допомоги, що призвело до зміни ритму та
порядку життя. Розмір моральної шкоди
оцінює у 30000 грн. та просить такий
стягнути з відповідача.

Позивач в судовому засіданні
підтримав позов, пояснив, що працював
на шахті у важких умовах праці, його
постійно болять ноги, погіршився зір,
змушений постійно проходити
періодичні лікування. Вважає позов
обґрунтованим та просить такий
задовольнити.

Пояснення позивача підтримав і його
представник ОСОБА_2

Представник відповідача в судовому
засіданні позов не визнала,
покликаючись на те, що позивач не
звертався з часу встановлення ступеня
втрати працездатності в фонд за
відшкодуванням моральної шкоди.
Звертає увагу на те, що позивачем не
подано висновку МСЕК, лікаря психіатра
чи висновку ЛКК про встановлення факту
спричинення йому моральної шкоди
внаслідок втрати працездатності..
Також, вважає, що ОСОБА_1 пропущено
строк позовної давності. Таким чином, у
позовних вимогах просить відмовити в
повному обсязі.

Заслухавши пояснення, вивчивши
матеріали справи, суд вважає, що позов
підлягає до часткового задоволення з
наступних підстав.

Судом встановлено, що протягом 1968-2000
років позивач працював на ДВАТ шахті №
5 «Великомостівська» ДП «Львіввугілля»
в шкідливих умовах праці, що
стверджується копією трудової книжки
виданою на ім'я ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1.

За час виконання своїх посадових
обов'язків позивач, внаслідок
погіршення стану здоров'я,
неодноразово звертався за отриманням
медичної допомоги до медичних
закладів.

Окрім того, 8.02.1976 р. з ОСОБА_1
стався нещасний випадок, а саме при
завантаженні маневрової лебідки за
допомогою ручної лебідки на площадку,
він не втримав ручної лебідки
управління, яка різко пішла вверх і
завдала йому удар зубчаткою в обличчя,
що вбачається з акту про нещасний
випадок на виробництві від 9.02.1976 р.

Як вбачається з акту
розслідування професійного
захворювання від 18.10.2001 року,
професійне захворювання ОСОБА_1
виникло в результаті контакту
працівника з вугільно-породним пилом
протягом всього стажу роботи у
вугільній шахті. Фізперевантаження
внаслідок піднімання, пересування і
носіння вантажів протягом всього стажу
роботи працівника у вугільній шахті.
Підлягав впливу вібрації внаслідок
роботи з відбійним молотком.
Недосконалість пилозахисних
респіраторів, намокання спецодягу в
обводнених виробках.

Відповідно до довідки обласної МСЕК
ЛВА-1 від 31.10.2001 року встановлено, що
позивачу вперше та безтерміново
призначено ІІІ групу інвалідності та 55
% втрати професійної працездатності у
зв'язку з професійним захворюванням
(довідка МСЕК серії ЛВА-2 № 006613).

У зв'язку із погіршенням стану
здоров'я, позивач звертався за
медичною допомогою, проходив
стаціонарне лікування в період з 6.09.2001
р. по 26.09.2001 р., з 26.06.2008 р. по 17.07.2008 р.; з
діагнозом - вібраційна хворобо та ІІ
ст., емфізема легень, атеросклеротичний
кардіосклероз.

Відповідно до ст.ст. 1, 3, 21, 43, 46
Конституції України, Україна, як
соціальна держава, зміст і
спрямованість якої визначають права і
свободи людини та їх гарантії,
проголосили право громадян на належні,
безпечні і здорові умови праці,
соціальний захист, що включає право на
забезпечення їх у разі повної,
часткової або тимчасової втрати
працездатності, втрати годувальника
тощо. Право на соціальний захист
гарантується, зокрема,
загальнообов'язковим державним
соціальним страхуванням за рахунок
страхових внесків громадян,
підприємств, установ і організацій, а
також бюджетних та інших джерел
соціального забезпечення.

Окремим видом загальнообов'язкового
державного соціального страхування,
згідно з абзацом п'ятим частини першої
ст. 4 Основ законодавства України про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, є страхування
від нещасного випадку на виробництві
та професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності.

Відповідно до ч.2 ст. 4 Закону України
«Про охорону праці», державна політика
в галузі охорони праці базується,
зокрема, на принципах пріоритету життя
і здоров'я працівників, повної
відповідальності роботодавця за
створення належних, безпечних і
здорових умов праці, соціального
захисту працівників, повного
відшкодування шкоди особам, які
потерпіли від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань. Згідно з ч. 1 ст. 9 цього
Закону відшкодування шкоди, заподіяної
працівникові внаслідок ушкодження
його здоров'я або у разі смерті
працівника здійснюється Фондом
соціального страхування від нещасних
випадків відповідно до Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві й професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності».

Укладаючи з роботодавцем угоду про
обов'язкове страхування від нещасного
випадку, страховик (Фонд соціального
страхування від нещасних випадків) тим
самим бере на себе зобов'язання надати
застрахованим особам передбачені
Законом соціальні послуги та виплати.

На час спірних правовідносин діяли як
ч.3 ст. 34 Закону України від 23.09.1999р.
№1105-ХІV «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від
нещасних випадків на виробництві та
професійних захворювань, які
спричинили втрату працездатності», так
і ст.9 Закону України «Про охорону
праці» (в ред. Закону від 21.11.2002р. №229-ІV),
згідно з якою відшкодування шкоди,
заподіяної працівникові внаслідок
ушкодження його здоров»я, здійснюється
Фондом соціального страхування від
нещасних випадків на виробництві та
професійних захворювань України
відповідно до наведеного вище Закону
України.

Це підтверджується також роз'ясненням
Конституційного Суду України, наданим
у рішенні від 27.01.2004 року №1-рп/2004 у
справі за конституційним зверненням
Управління виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України у Кіровоградській
області про офіційне тлумачення
положення ч.3 ст. 34 ЗУ «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань, які спричинили втрату
працездатності».

Вказані обставини є також викладеними
у листі Вищого спеціалізованого суду №
6-931/0/4-11 від 29.07.2011р.

Згідно п.п. «є»п.1 ч. 1 ст. 21 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві й
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності»(в
редакції чинній на час спірних
правовідносин) передбачено надання
позивачу соціальних послуг і виплат, у
тому числі відшкодування моральної
шкоди при наявності факту її
заподіяння потерпілому.

Надаючи соціальні послуги
застрахованим та здійснюючи страхові
виплати грошових сум, Фонд соціального
страхування від нещасних випадків
здійснює забезпечення соціального
захисту громадян у разі тимчасової,
стійкої або повної втрати
працездатності.

Крім цього, відповідно до ст. 23 ЦК
України, особа має право на
відшкодування моральної шкоди,
завданої внаслідок порушення її прав.
Зокрема, моральна шкода полягає у
фізичному болю та стражданнях, яких
вона зазнала у зв'язку з каліцтвом або
іншим ушкодженням здоров"я.

Встановлення Законом обов'язку Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків відшкодовувати моральну
шкоду є засобом реалізації потерпілим
гарантованого державою усім
застрахованим громадянам забезпечення
прав у страхуванні від нещасного
випадку та професійного захворювання.

Згідно із ч.4 ст. 14 ЗУ «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань, які спричинили втрату
працездатності», до професійного
захворювання належить захворювання, що
виникло внаслідок професійної
діяльності застрахованого та
зумовлюється виключно або переважно
впливом шкідливих речовин і певних
видів робіт та інших факторів,
пов'язаних з роботою.

Ушкодження здоров'я, заподіяні
потерпілому під час виконання трудових
обов'язків, незалежно від ступеня
втрати професійної працездатності,
спричиняють йому моральні та фізичні
страждання. Відмова потерпілому у
праві на отримання грошової
компенсації за моральну шкоду від
Фонду соціального страхування від
нещасних випадків залежно від ступеня
втрати професійної працездатності має
обмежувальний характер.

Пленум Верховного Суду України у своїй
постанові № 4 від 31.03.1995 року «Про
судову практику по справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди (із змінами, внесеними постановою
від 25 травня 2001 року № 5) роз'яснив, що
моральна шкода може складатися,
зокрема, у моральних переживаннях у
зв'язку з ушкодженням здоров'я, у
порушенні нормальних життєвих зв'язків
через неможливість продовження
активного способу життя, при настанні
інших негативних наслідків.

Посилання представника відповідача на
те, що для встановлення факту наявності
моральної шкоди, позивачу слід
звернутись на обстеження у МСЕК або у
ЛКК Червоноградської міської лікарні,
судом до уваги не можуть бути прийняті,
оскільки відповідно до п. 2 наказу МОЗ
України № 420 від 05.06.2012 року «Про
затвердження Порядку та Критеріїв
встановлення медико-соціальними
експертними комісіями ступеня стійкої
втрати професійної працездатності у
відсотках працівникам, яким заподіяно
ушкодження здоров»я, пов'язане з
виконанням трудових обов'язків»,
зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 16.08.2012 року визнано
таким, що втратив чинність наказ МОЗ
України від 22.11.1995 року, яким
затверджено Порядок встановлення
медико-соціальними експертними
комісіями ступеня втрати професійної
працездатності у відсотках
працівникам, яким заподіяно ушкодження
здоров»я, пов'язане з виконанням
трудових обов'язків», у п. 3.8 якого
передбачалося, що на МСЕК покладено
обов'язок встановлення факту
спричинення моральної шкоди.

В свою чергу, Пленум Верховного Суду
України у своїй постанові № 4 від 31.03.1995
року «Про судову практику по справах
про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди (зі змінами,
внесеними постановою від 25 травня 2001
року №5) вказав, що розмір
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди суд визнає залежно від характеру
та обсягу страждань (фізичних,
душевних, психічних тощо), яких зазнав
позивач, характеру немайнових втрат (їх
тривалості, можливості відновлення
тощо) та з урахуванням інших обставин.

Таким чином, суд покладає обов'язок
відшкодувати моральну шкоду позивачу
на відповідача - відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в м. Червонограді
Львівської області, яка спричинена
внаслідок професійного захворювання.

Що стосується заперечень представника
відповідача щодо спливу строку
позовної давності то суд виходить з
наступного.

Як наведено вище вперше позивачу
встановлено втрату працездатності
обласною МСЕК 31.10.2001 року.

Отже, право на відшкодування моральної
шкоди, завданої ушкодженням здоров'я, у
позивача виникло з 31.10.2001 року, коли
висновком медико-соціальної
експертної комісії йому було
встановлено ІІІ групу інвалідності та
55 % втрати професійної працездатності у
зв'язку з професійним захворюванням.

На той час спірні правовідносини були
врегульовані ЦК УРСР 1963 року, Законом
України "Про охорону праці" та
Правилами відшкодування власником
підприємства, установи і організації
або уповноваженим ним органом шкоди,
заподіяної працівникові ушкодженням
здоров'я, пов'язаним з виконанням
трудових обов'язків, затвердженими
постановою Кабінету Міністрів України
від 23 червня 1993 року № 472 .

Відповідно до ст. 71 ЦК УРСР 1963 року, який
діяв на час виникнення спірних
правовідносин, загальний строк для
захисту права за позовом особи, право
якої порушено (позовна давність),
встановлюється в три роки.

Передбачений ст. 71 ЦК УРСР 1963 року
трирічний строк позовної давності для
вимог про відшкодування моральної
шкоди не сплинув до набрання чинності
ЦК України 2004 року.

Як визначено п. 6 Прикінцевих та
перехідних положень правила ЦК України
про позовну давність застосовуються до
позовів, строк пред'явлення яких,
встановлений законодавством, що діяло
раніше, не сплив до набрання чинності
ЦК України.

Згідно п.3ч. 1 ст. 268 ЦК України позовна
давність не поширюється на вимогу про
відшкодування шкоди, завданої
каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я
або смертю, крім випадків завдання
такої шкоди внаслідок недоліків
товару, що є рухомим майном, у тому
числі таким, що є складовою частиною
іншого рухомого чи нерухомого майна,
включаючи електроенергію.

З аналізу наведених вище норм суд
вважає, що строк позовної давності
позивачем не пропущено і правові
підстави для застосування такого
відсутні.

Розмір грошового відшкодування
моральної шкоди визначається судом
залежно від характеру правопорушення,
глибини фізичних та душевних
страждань, погіршення здібностей
потерпілого або позбавлення його
можливостей їх реалізації, ступеня
вини особи, яка завдала моральної
шкоди, якщо вина є підставою для
відшкодування, а також з урахуванням
інших обставин, які мають істотне
значення. При визначенні розміру
відшкодування враховуються вимоги
розумності і справедливості.

Беручи до уваги наведене, з врахуванням
глибини моральних страждань отриманих
позивачем внаслідок професійного
захворювання, виходячи із засад
розумності, виваженості та
справедливості, а також з того, що
позивач має серйозні порушення
здоров'я зі стійким розладом функцій
організму, які призводять до обмеження
життєдіяльності, втрати нормальних
життєвих зв'язків, суд приходить до
переконання, що з відповідача в користь
позивача слід стягнути 10000 грн.
моральної шкоди так як вимоги про
стягнення 30000 грн. моральної шкоди є
завищені та належним чином не
обґрунтовані.

Керуючись ст.ст. 10, 30, 60, 209, 212, 215
ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в м. Червонограді
в користь ОСОБА_1 10000 (десять тисяч)
гривень заподіяної моральної шкоди.

В решті вимог - відмовити.

На рішення суду може бути подана
апеляційна скарга до Апеляційного суду
Львівської області протягом 10 - ти днів
з дня його проголошення.

Рішення набирає законної сили після
закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано.

Суддя:
А. І. Жураковський