Справа № 1328/9857/12
Головуючий у 1 інстанції:
Провадження № 22-ц/783/980/14
Доповідач в 2-й інстанції:
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого судді
- Ніткевича А.В.

суддів: Мікуш Ю.Р.,
Павлишина О.Ф.

секретаря Цар М.М.

з участю апелянта
ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3,
позивача ОСОБА_4, відповідачів ОСОБА_5,
ОСОБА_6, третіх осіб ОСОБА_7, ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Шевченківського районного
суду м. Львова від 12 квітня 2013 року у
справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5,
ОСОБА_6, Львівського комунального
підприємства «Янів-405», з участю третіх
осіб ОСОБА_7, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_8 про
усунення перешкод у користуванні
майном, -

встановила:

У грудні 2012 року позивач ОСОБА_4
звернувся в суд з позовом до ОСОБА_5,
ОСОБА_6 про усунення перешкод у
користуванні майном, просив визнати за
ним, як власником квартири АДРЕСА_1
право володіння та користування
майном, а саме приміщенням площею 12,8
м.кв. розміром 4,0х3,2 м. у підвальному
приміщенні під літерою «VI» будинку
АДРЕСА_1 усунути перешкоди у здійсненні
права користування його майном шляхом
зобов»язання відповідачів звільнити
підвальні приміщення у будинку АДРЕСА_1

Заявою від 04.03.2013 року позивач збільшив
позовні вимоги, просив залучити до
участі у справі як співвідповідача ЛКП
"Янів - 405" та стягнути з ЛКП в його
користь моральну шкоду у розмірі 6 272
грн., одночасно залучити до участі у
справі як третю особу ОСОБА_8 (т. 1 а.с. 35).

Оскаржуваним рішенням у задоволенні
позову ОСОБА_4 про усунення перешкод у
користуванні підвальним приміщенням
під літ. «VI» площею 12,8 кв.м. у буд.
АДРЕСА_1 - відмовлено.

Ухвалою колегії суддів судової палати
у цивільних справах Апеляційного суду
Львівської області від 08 липня 2013 року
апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено,
рішення Шевченківського районного
суду м. Львова від 12 квітня 2013 року
залишено без змін.

Крім цього, рішення Шевченківського
районного суду м. Львова від 12 квітня
2013 року оскаржив ОСОБА_2, який не був
стороною у справі, однак вважає, що
оскаржуваним рішенням порушено його
права. В апеляційній скарзі зазначає,
що рішення суду прийнято з порушенням
норм матеріального та процесуального
права, не погоджується із висновками
суду, викладеними у мотивувальній
частині рішення.

Вважає, що під час розгляду справи суд
неповно з»ясував обставини справи та
дослідив докази, а тому припустив, що
підвальне приміщення площею 28,7 кв.м., що
знаходиться за адресою АДРЕСА_1

Стверджує, що йому належить на праві
власності приміщення підвалу під літ
1-6, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1
загальною площею 101 кв.м., до складу
яких, зокрема, входить підвальне
приміщення площею 28,7 м.кв. Тому,
оскаржуваним рішенням порушуються
його права на частину приміщень в
АДРЕСА_1 що належать йому на праві
власності. Наявність в мотивувальній
частині рішення такого факту буде мати
преюдиційне значення при вирішенні
інших судових справ щодо підвального
приміщення, яке входить до складу
нерухомого майна, належного йому на
праві власності.

З наведених вище підстав просить
змінити рішення суду, а саме твердження
щодо приналежності підвальних
приміщень площею 28,7 кв.м. в будинку
АДРЕСА_2 змінити на встановлення факту
приналежності на праві власності
підвальних приміщень площею 101 кв.м. під
літ. 1-6 в будинку АДРЕСА_2 ОСОБА_2 до
складу яких входить підвальне
приміщення площею 28,7 кв.м.

Апелянт ОСОБА_2 та його представник
ОСОБА_3 в судовому засіданні апеляційну
скаргу підтримали, в обґрунтування
навели доводи, аналогічні викладеним в
скарзі.

Позивач ОСОБА_4, відповідачі ОСОБА_5,
ОСОБА_6, третя особа ОСОБА_7 в судовому
засіданні апеляційну скаргу
заперечили, просять таку відхилити,
рішення суду першої інстанції залишити
без змін.

Третя особа ОСОБА_8 вирішення
апеляційної скарги поклала на розсуд
суду.

Представник відповідача ЛКП "Янів-405" та
треті особи ОСОБА_9, ОСОБА_10 в судове
засідання не прибули, будучи належним
чином повідомленими про день та час
розгляду справи, не повідомили суд про
причину неявки.

На переконання колегії суддів,
матеріалів справи достатньо для
розгляду справи по суті, а тому вважає
за можливе, у відповідності до ч. 2 ст. 305
ЦПК України, розглядати справу за
відсутності осіб, що не з»явилися.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
учасників розгляду справи, які прибули
в судове засідання, перевіривши
матеріали справи та доводи скарги,
колегія суддів не вбачає підстав для
задоволення апеляційної скарги,
виходячи із наступного.

Відповідно до статей 3, 21, 24, Конституції
України, всі громадяни є рівними у
своїх правах, усім власникам
забезпечуються рівні умови здійснення
цих прав.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав.

Згідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів (ст.
57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України
обов'язок суду під час ухвалення
рішення вирішити, чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги позивача та якими доказами вони
підтверджуються; перевірити наявність
чи відсутність певних обставин за
допомогою доказів шляхом їх оцінки;
оцінити подані сторонами докази та
дійти висновку про наявність або
відсутність певних юридичних фактів.

Таким чином, рішення є законним тоді,
коли суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно з нормами матеріального права,
що підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а також правильно
витлумачив ці норми.

Колегія суддів приходить до
переконання, що дане рішення суду
відповідає зазначеним вимогам закону.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог місцевий суд прийшов висновку
про безпідставність заявлених
позивачем позовних вимог до
відповідачів виходячи з того, що
відсутні докази на підтвердження
порушення права позивача саме діями
відповідачів - фізичних осіб, відтак
вимоги про усунення перешкод у
користуванні майном та звільнення
приміщення, безпідставні.

Окрім цього, в мотивувальній частині
рішення суд першої інстанції вказав, що
згідно свідоцтва про право власності
від 12.07.2010 року квартира АДРЕСА_2
належить на праві власності ОСОБА_5 та
членам її сім"ї (а.с. 58). До квартири
також належить комора у підвалі площею
28,7 кв.м. згідно техпаспорта.

Апелянт оскаржує рішення районного
суду в частині формулювання
мотивувальної частини рішення щодо
приналежності на праві власності
ОСОБА_5 підвального приміщення площею
28,7 кв.м., відтак апеляційним судом
оскаржуване рішення перевіряється,
відповідно ст. 303 ЦПК України, тільки в
межах доводів апеляційної скарги та
вимог, заявлених у суді першої
інстанції.

Частиною 2 ст. 59 ЦПК України
встановлено, що обставини справи, які
за законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватись іншими
засобами доказування.

Відповідно до п. 11 Постанови Пленуму
Верховного суду України «Про судове
рішення у цивільній справі» № 14 від
18.12.2009 року, у мотивувальній частині
рішення слід наводити дані про
встановлені судом обставини, що мають
значення для справи, їх юридичну оцінку
та визначені відповідно до них
правовідносини, а також оцінку всіх
доказів, розрахунки, з яких суд
виходив при задоволенні грошових та
інших майнових вимог. Встановлюючи
наявність або відсутність фактів,
якими обґрунтовувалися вимоги чи
заперечення, визнаючи одні та
відхиляючи інші докази, суд має свої
дії мотивувати та враховувати, що
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК). У цій частині
рішення має міститися обґрунтування
щодо кожного доводу сторін по суті
позову, що є складовою вимогою частини
першої статті 6 Конвенції про захист
прав людини і основоположних свобод.

Колегією суддів встановлено та з
матеріалів справи вбачається, що
відповідно до договору міни від 31.05.1997
року до ОСОБА_7 перейшло право
власності на квартиру АДРЕСА_2, яка
складається з двох кімнат житловою
площею 43,0 кв.м. і кухні, загальна площа
становить 64,6 кв.м., а також комори в
підвалі площею 28,7 кв.м. (т. 1 а.с. 59-60)

Про реєстрацію права власності на
вказану квартиру видано реєстраційне
посвідчення за реєстровим номером 15597
від 19.06.1997 року (т. 1 а.с. 63).

12.07.2010 року відділом приватизації
державного житлового фонду
Шевченківського району м. Львова
видано ОСОБА_5, ОСОБА_7 та ОСОБА_11
свідоцтво про право власності на
квартиру АДРЕСА_2, у якому зазначено, що
квартира в цілому складається з
житлової площі 51,9 кв.м., загальна площа
квартири 77,8 кв.м., а також з комори в
підвалі площею 28,7 згідно із технічним
паспортом (т. 1 а.с. 58).

Відповідно до положень ст.ст. 317, 321 ЦК
України власникові належать права
володіння, користування та
розпорядження своїм майном. Право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.

В свою чергу, відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК
України право власності вважається
набутим правомірно, якщо інше прямо не
випливає із закону або незаконність
набуття права власності не встановлена
судом.

Оскільки договір міни від 31.05.1997 року,
Свідоцтво про право власності на
квартиру АДРЕСА_2 серія САЄ № 972390 від
12.07.2010 року, а також наказ управління
комунальної власності департаменту
економічної політики Львівської
міської ради від 12.07.2010 року № 1149-Ж-Ш, на
підставі якого видано Свідоцтво від
12.07.2010 року не визнані у встановленому
порядку незаконними, тому суд першої
інстанції прийшов до правильного
висновку, що відповідачу ОСОБА_5 та
членам її сім"ї ОСОБА_7 та ОСОБА_11 станом
на день розгляду справи, належить на
праві власності квартира АДРЕСА_2 в м.
Львові, до якої належить комора в
підвалі площею 28,7 кв.м.

Відтак, твердження апелянта про те, що
суд безпідставно припустив належність
підвального приміщення площею 28,7 кв.м.
до квартири АДРЕСА_2 у м. Львові, є
необґрунтованим, як і безпідставними є
його вимоги щодо зміни рішення
районного суду в цій частині.

Доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують, а тому підстав
для її задоволення немає.

Судом правильно встановлені фактичні
обставини справи, вірно застосовано
матеріальний закон та дотримана
процедура розгляду, передбачена ЦПК
України, а тому колегія суддів не
вбачає підстав для скасування рішення
суду.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 1, ч. 1 ст. 307 ст.
308, 313, п. 1 ч. 1 ст. 314 ст.ст. 315, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів,-

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Львова від 12 квітня 2013 року -
залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з
моменту її проголошення, може бути
оскаржена шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:
А.В. Ніткевич

Судді:
Ю.Р. Мікуш

О.Ф. Павлишин