Апеляційний суд Кіровоградської
№ провадження 22-ц/781/69/14
Головуючий у суді І-ї
інстанції Степанов С.В.
Доповідач Гайсюк О. В.
РІШЕННЯ

Іменем України

04.02.2014 року Колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Кіровоградської
області у складі:

головуючого: Гайсюка О.В.

суддів: Карпенко О.Л., Фомічова
С.Є.

при секретарі Дімановій Н.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Кіровограді цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2,
інтереси якої представляє ОСОБА_3 на
рішення Долинського районного суду
Кіровоградської області від 18 жовтня
2013 року, -

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2013 року ОСОБА_2 звернулася до
суду з позовом до селянського
фермерського об"єднання
"Володимирівське", треті особи - Відділ
Дерземагенства у Долинському районі
Кіровоградської області, Реєстраційна
служба Головного управління юстиції
про визнання договору оренди недійсним
та усунення першкод у користуванні
земельною ділянкою.

Позивач зазначив, що 29.12.2003 року ОСОБА_4
та СФО "Володимирівське" уклали договір
оренди земельної ділянки, яка належала
йому терміном на 5 років.

Після укладення договору, примірник
договору орендодавцю не було
повернуто. Весною 2009 року, після
закінчення дії договору, вона
звернулася до СФО "Володимирівське" з
вимогою про повернення їй земельної
ділянки, але їй було відмовлено з
посиланням на те, що договір є
автоматично продовжено на той же
термін до 29.12.2013 року, на що вона
погодилася.

В 2012 році від керівника СФО вона
дізналася, зо її земельна ділянка
передана в оренду не на 5 років, а на 15
років.

Пізніше стало відомо, що в договорі
оренди існують виправлення строку
оренди з 5 років на 15 років.

Договір оренди від 29.12.2003 року
складений в порушення вимог
законодавства, на думку позивача.

Крім того позивач зазначає, що в
договорі відсутні істотні умови
договору оренди, а саме відсутнє місце
розташування ділянки, відсутні
відповідальність за несплату орендної
плати, умови використання та цільове
призначення земельної ділянки, яка
передається в оренду, умови збереження
стану об»акта оренди, умови і строки
передачі земельної ділянки орендарю,
існуючі обмеження (обтяження) щодо
використання земельної ділянки,
визначення сторони, яка несе ризик
випадкового пошкодження або знищення
об»акта оренди чи його частини,
відсутні план або схема земельної
ділянки, кадастровий план з
відображенням обмежень, обтяжень,
земельних сервітутів, акт визначення
меж земельної ділянки в натурі, акт
приймання - передачі об»акта оренди,
проект відведення.

Посилаючись на це, позивач просила
визнати недійсним договір оренди,
заборонити відповідачу користуватися
земельною ділянкою.

Рішенням Долинського районного суду
Кіровоградської області від 18 жовтня
2013 року позов задоволено частково.

Договір визнано недійсним лише в
частині пункту 1.2, строк оренди за цим
договором суд визнав у 5 років,
починаючи з 29.12.2003 року з наступною
пролонгацією 29.12.2008 р. на тих же умовах
до 29.12.2013 року.

Заборонено після 29.12.2013 року
відповідачу користуватися земельною
ділянкою позивача. В решті вимог
відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить
рішення суду скасувати та ухвалити
нове рішення, яким визнати недійсним
договір оренди та заборонити
відповідачу користуватися земельною
ділянкою, посилаючись на порушення
судом норм матеріального та
процесуального права. Позивач вважає,
що договір оренди повинен бути
визнаний недійсним повністю.

В судове засідання апеляційного суду
особи, які беруть участь у справі не
з»явилися, хоча належним чином
повідомлені про час та місце розгляду
справи, про що свідчать повідомлення
про вручення поштових відправлень.

Апеляційна скарга підлягає
задоволенню частково з таких підстав.

Як підтверджено матеріалами справи 29
грудня 2003 року ОСОБА_4 та СФО
"Володимирівське" уклали договір
оренди строком на 15 років за яким
ОСОБА_4 передав належну йому земельну
ділянку площею 7,74 га за державним Актом
(а.с. 12) СФО "Володимирівське" (а.с.11 ).

Згідно свідоцтва про право на спадщину
від 02.06.2006 року зазначену земельну
ділянку площею 7,74 га успадкувала
дружина померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 -
ОСОБА_2 (а.с. 5).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції
дійшов правильного висновку, що
посилання позивачки на
невідповідність договору вимогам ст. 15
Закону України «Про оренду землі» в
редакції, що діяла станом на 29.12.2003 року
є формальними, такими, що не доводять
порушення її прав (ст. 3 ЦПК). Суд
абсолютно правильно зазначив, що між
сторонами відсутні спори щодо місця
розташування земельної ділянки,
призначення цієї ділянки, прийому
-передачі цієї ділянки, її
використання, проекту відведення,
орендної плати і т.п. Адже оспорюваний
договір був укладений на підставі
відомостей державного акту, що
зазначено безпосередньо в договорі.
Цей акт містить план та опис зовнішніх
меж земельної ділянки, місце
розташування ділянки, призначення
земельної ділянки (а.с. 12). До того ж
земельна ділянка відповідачем
використовується вже 10 років і будь
-яких претензій не заявляв як покійний
чоловік позивачки так і вона сама.

Пунктом 1.5 Договору визначено розмір і
форму орендної плати, а п.3.1 Договору
сторони дійшли згоди про встановлення
матеріальної відповідальності за
невиконання або неналежне виконання
умов Договору.

Таким чином сторони дійшли згоди про
застосування відповідальності за
невиконання зобов»язання по сплаті
орендної плати, яка передбачена главою
51 ЦК. Отже, посилання позивачки про
відсутність в договорі умови про
відповідальність є безпідставними.

Відповідно до п. 2.1 Договору орендар
зобов'язався протягом дії договору не
змінювати цільового призначення
земельної ділянки, професійно
використовувати землю і не погіршувати
її якості, повернути орендодавцю
земельну ділянку після закінчення
договору оренди у належному стані. До
того ж ст. 24 ЗУ «Про оренду землі»
передбачає, що орендодавець має право
вимагати від орендаря використання
земельної ділянки за цільовим
призначенням, згідно з договором
оренди, дотримання екологічної безпеки
землекористування та збереження
родючості грунтів, додержання
державних стандартів, норм і правил.

Загальнообов»язкові для власників
землі та землекористувачів норми щодо
охорони та збереження земель містяться
в розділі VI Земельного Кодексу, в
розділі VI ЗУ «Про охорону земель», ст.. 29
ЗУ «Про оренду землі».

Отже, доводи позивача щодо відсутності
у договорі умов використання,
цільового призначення та збереження
земельної ділянки суперечать змісту
договору та закону.

Згідно ст.. 16 ЗУ «Про оренду землі»
ризик випадкового знищення або
пошкодження об»єкта оренди несе
орендодавець, якщо інше не передбачено
договором оренди землі. У разі
прострочення орендодавцем або
орендарем установлених договором
оренди землі строків передачі об»акта
оренди ризик його випадкового знищення
або пошкодження у цей період несе
сторона, яка допустила прострочення
його передачі.

Згідно п. 4.5 Договору у всьому, що не
передбачено цим договором сторони
керуються чинним законодавством
України.

Таким чином відсутність прямої
вказівки в договорі на сторону, яка
несе ризик випадкового знищення чи
пошкодження об'єкта оренди не вказує на
те, що сторони не дійшли згоди з цієї
умови.

За таких обставин суд дійшов
правильного висновку про те, що договір
оренди не може бути визнаний недійсним
в цілому.

За змістом ч. 1, 3 ст. 251 ЦК України
строком є певний період у часі, зі
спливом якого пов'язана дія чи подія,
яка має юридичне значення. Строк може
бути визначений актами цивільного
законодавства, правочином або рішенням
суду.

Текст оспорюваного договору
виконано як за допомогою
електронно-копіювальної техніки так і
з використанням рукописного тексту.

Пункт 1.2. договору містить
умови щодо строку оренди земельної
ділянки.

Суд першої інстанції вважав, що
в цьому пункті первісно визначено
сторонами п'ятирічний строк дії цього
договору, який згодом змінено на
п'ятнадцять років шляхом дописування
цифри " 1" та прописом "п'ятнадцять". При
цьому такі виправлення не застережені.

Однак колегія суддів вважає, що
суд дав невірну оцінку змісту цього
пункту договору так, як в ньому
конкретно визначено початок та кінець
строку оренди: починаючи з 29 грудня 2003
року і закінчуючи 31 грудня 2018 року. Отже
сторони уклади цей договір строком на
п'ятнадцять років.

Будь-яких переконливих доказів
того, що договір було укладено на інший
строк або без згоди позивача матеріали
справи не містять, а тому позов у цій
частині є недоведеним.

Крім того, здійснюючи правосуддя, суд
захищає права, свободи та інтереси
фізичних осіб, права та інтереси
юридичних осіб, державні та суспільні
інтереси у спосіб, визначений законами
України (ст. 4 ЦПК України).

Згідно п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України
одним із способів захисту цивільних
прав та інтересів може бути визнання
правочину недійсним. Суд може
захистити цивільне право або інтерес
іншим способом, що встановлений
договором або законом.

Визнаючи частково недійсним,
укладений між сторонами договір
оренди, суд першої інстанції не
врахував норму ст. 217 ЦК України згідно
якої недійсність окремої частини
правочину не має наслідком недійсності
інших його частин і правочину в цілому,
якщо можна припустити, що правочин був
би вчинений і без включення до нього
недійсної частини.

Зміст цієї норми вказує на те,
що частина правочину може бути визнана
недійсною за наявності вірогідного
припущення про вчинення сторонами
правочину без включення до нього
недійсної частини. Якщо ж без
включення до правочину недійсної
частини він не міг бути вчинений, це
може бути підставою для визнання
недійсним правочину в цілому, а не його
частини.

З урахуванням змісту ст. 15
Закону України "Про оренду землі",
колегія суддів дійшла висновку, що
недійсність умови договору оренди
землі про строк його дії виключає
можливість вчинення такого правочину,
а отже неможливо визнати недійсним
договір лише в цій частині.

Виходячи з принципу диспозитивності,
право вибору способу захисту
цивільного права належить позивачу.
Однак, визначаючи оспорюваний договір
оренди укладеним на п'ять років, суд
першої інстанції вийшов за межі
позовних вимог так, як таких вимог
позивач не заявляв (ст. 11 ЦПК України).

Отже в цій частині і в частині заборони
відповідачу користуватися земельною
ділянкою позивача рішення суду
підлягає скасуванню, оскільки висновки
суду в цій частині не відповідають
обставинам справи, в цій частині
рішення ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального
права.

Хоча позивачка ставить питання про
скасування всього рішення, але вона не
вказує всих доводів, які є підставою
для скасування рішення.

Тому колегія суддів вважає за можливе
вийти за межі доводів скарги, оскільки
вихід суду першої інстанції за межі
позовних вимог, порушення судом норм
матеріального та процесуального права
є обов»язковою підставою для
скасування рішення (ч. 3 ст. 303ЦПК).

Оскільки справа вирішена не на користь
позивачки, з відповідача не підлягають
стягненню судові витрати понесені нею
(ст.. 88 ЦПК).

Керуючись ст. ст. 307, 309, 316 ЦПК України,
колегія суддів, -

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, інтереси
якої представляє ОСОБА_3 - задовольнити
частково.

Рішення Долинського районного суду
Кіровоградської області від 18 жовтня
2013 року в частині визнання недійсним
окремої частини договору оренди від
29.12.2003 року (п. 1.2), визнання цього
договору дійсним в частині погодження
сторонами строку оренди земельної
ділянки протягом 5 років з 29.12.2003 року з
пролонгацією 29.12.2008 р. на тих же умовах
до 29.12.2013 року та в частині заборони
після 29.12.2013 року СФО "Володимирівське"
користуватися належною ОСОБА_2
земельною ділянкою площею 7,74 га на
території Гурівської сільської ради
та в частині стягнення з СФО
"Володимирівське" на користь ОСОБА_2
судових витрат у сумі 114,70 грн.
скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення про
відмову в задоволенні позову ОСОБА_2.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: