У Х В А Л А

іменем україни

05 лютого 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Кузнєцов В. О.,

суддів: Ізмайлової Т. Л.,
Наумчука М. І.,

Кадєтової О. В.,
Остапчука Д. О.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом прокурора
Житомирського району Житомирської
області в інтересах неповнолітньої
ОСОБА_3 в особі законного представника
ОСОБА_4 та в інтересах держави в особі
Новогуйвинської селищної ради
Житомирського району до ОСОБА_5, ОСОБА_6,
Комунального підприємства
«Житомирське обласне бюро технічної
інвентаризації» Житомирської обласної
ради, реєстраційної служби
Житомирського районного управління
юстиції у Житомирській області, треті
особи: орган опіки і піклування
Новогуйвинської селищної ради,
приватний нотаріус Житомирського
районного нотаріального округу ОСОБА_7,
про визнання недійсним договору
купівлі-продажу квартири, скасування
державної реєстрації права власності
на майно, за касаційною скаргою ОСОБА_8,
який діє в інтересах неповнолітньої
ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4, на
рішення апеляційного суду
Житомирської області від 17 жовтня
2013 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2012 року прокурор
Житомирського району Житомирської
області в інтересах неповнолітньої
ОСОБА_3 в особі законного представника
ОСОБА_4 та в інтересах держави в особі
Новогуйвинської селищної ради
Житомирського району звернувся до суду
з указаним позовом, у якому просив
визнати недійсним договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1
укладений 03 червня 2008 року
між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, скасувати
державну реєстрацію права власності на
вказану квартиру за ОСОБА_6 та передати
спірну квартиру до громадського фонду
комунальної власності Новогуйвинської
селищної ради Житомирського району.

Посилався на те, що вказаний договір
не відповідає вимогам
ч. 6 ст. 203 ЦК України, оскільки порушує
права неповнолітньої ОСОБА_3 на житло.

Ухвалою Житомирського районного
суду Житомирської області від 22
квітня 2013 року закрито провадження у
справі в частині вимог про передачу
спірної квартири до громадського фонду
комунальної власності
Новогуйвинської селищної ради
Житомирського району.

Рішенням Житомирського районного
суду Житомирської області від
16 серпня 2013 року позов задоволено.

Поновлено строк звернення до суду.

Визнано недійсним договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1
укладений 03 червня 2008 року між ОСОБА_5
та ОСОБА_6, посвідчений приватним
нотаріусом Житомирського районного
нотаріального округу ОСОБА_7

Скасовано державну реєстрацію права
власності на квартиру АДРЕСА_1 у
Державному реєстрі прав власності на
нерухоме майно за № 7605257 за ОСОБА_6

Вирішено питання судових витрат.

Рішенням апеляційного суду
Житомирської області від 17 жовтня
2013 року рішення Житомирського
районного суду Житомирської області
від 16 серпня 2013 року
скасовано та ухвалено нове рішення про
відмову в позові.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_8,
який діє в інтересах неповнолітньої
ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4,
посилаючись на порушення судом норм
процесуального права та неправильне
застосування норм матеріального права,
ухвалене у справі рішення
апеляційного суду просить скасувати та
залишити в силі рішення суду першої
інстанції.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ обговоривши доводи касаційної
скарги та перевіривши матеріали
справи, дійшла висновку, що скарга
підлягає задоволенню на таких
підставах.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

За правилами ст. 335 ЦПК України суд
касаційної інстанції не може
встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні суду чи
відкинуті ним, вирішувати питання про
достовірність або недостовірність
того чи іншого доказу, про перевагу
одних доказів над іншими.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позову, суд першої інстанції виходив із
того, що договір купівлі-продажу
спірної квартири не відповідає вимогам
ч. 6 ст. 203 ЦК України, оскільки порушує
права неповнолітньої ОСОБА_3 на житло.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи нове рішення
про відмову в позові, апеляційний суд
виходив із того, що прокурор у суді не
довів обставин, на які посилався як на
обґрунтування своїх вимог, а права
неповнолітньої ОСОБА_3 на спірне житло,
оспорюваним договором не порушуються.

Проте з такими висновками
апеляційного суду погодитись не можна
з огляду на наступне.

Судами встановлено, що з 18 листопада
1995 року до 15 січня 2003 року ОСОБА_5 і
ОСОБА_4 перебували в зареєстрованому
шлюбі, від якого мають доньку
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

27 лютого 1997 року ОСОБА_5 та його
батьки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 отримали
свідоцтво № 733 про право власності на
житло - квартиру АДРЕСА_1 на підставі
розпорядження представництва Фонду
державного майна України по
Житомирському районі від 27 лютого 1997
року № 739.

29 жовтня 2004 року ОСОБА_5 отримав
свідоцтво про право на спадщину за
заповітом після смерті ОСОБА_10 на 1/3
частини квартири АДРЕСА_1, а 25
жовтня 2005 року отримав свідоцтво про
право на спадщину за законом після
смерті ОСОБА_9 на 1/3 частини вказаної
квартири (а. с. 26, 28).

Згідно з довідкою Новогуйвинського
ВЖРЕКП від 21 липня 2008 року № 688
ОСОБА_4 та її неповнолітня донька
ОСОБА_3 були зареєстровані з 10 квітня 1997
року по 05 лютого 2008 року за адресою:
АДРЕСА_1 (а. с. 10).

03 червня 2008 року на підставі
договору купівлі-продажу, посвідченого
приватним нотаріусом Житомирського
районного нотаріального округу ОСОБА_7,
зареєстрованого в реєстрі за № 386,
ОСОБА_5 продав ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_1

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.
1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 6 ст. 203 ЦК України
правочини, що вчиняються батьками
(усиновлювачами), не можуть суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Вирішуючи спір по суті та
відмовляючи в задоволенні позову,
апеляційний суд виходив із того, що на
момент укладання оспорюваного
договору купівлі-продажу квартири - 03
червня 2008 року права неповнолітньої
ОСОБА_3 на житло не були порушені,
оскільки вона разом зі своєю матір'ю
ОСОБА_4 з лютого 2008 року не проживає та
не зареєстрована у спірній квартирі, не
є її власником, має інше житло та інше
місце реєстрації.

У той же час, апеляційний суд,
ухвалюючи таке рішення, не звернув
уваги на те, що рішенням Житомирського
районного суду від 19 листопада 2004 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду від 01 серпня 2006 року
та ухвалою Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 14 березня 2012
року, визнано недійсним свідоцтво № 733
про право спільної сумісної власності
на житло - квартиру АДРЕСА_1 та передано
вказану квартиру до громадського фонду
комунальної власності Новогуйвинської
селищної ради Житомирського району.
Визнано договір піднайму від 23 січня 1996
року недійсним.

На підставі вказаного рішення на 7-й
сесії 5-го скликання Новогуйвинської
селищної ради Житомирського району 11
січня 2007 року було прийнято рішення
про прийняття квартири АДРЕСА_1 у
комунальну власність (а. с. 40).

На порушення приписів ч. 3 ст. 61, ст.
303 ЦПК України апеляційний суд на
зазначене уваги не звернув та залишив
поза увагою те, що підставою для
скасування свідоцтва про право
спільної сумісної власності на житло
стало те, що приватизація спірної
квартири була проведена з порушенням
прав ОСОБА_4 та її неповнолітньої
доньки ОСОБА_3, які постійно мешкали у
цій квартирі та мали право на її
приватизацію.

Крім того, на момент укладання
оспорюваного договору
купівлі-продажу - 03 червня 2008 року
спірна квартира перебувала у
комунальній власності Новогуйвинської
селищної ради Житомирського району на
підставі рішення Новогуйвинської
селищної ради Житомирського району від
11 січня 2007 року, яке ніким не
оспорюється.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи рішення про
відмову в позові, апеляційний суд на
зазначене уваги не звернув та на
порушення вимог ст. ст. 309, 303 ЦПК України
дійшов помилкового висновку про те, що
оспорюваний договір купівлі-продажу
спірної квартири був укладений з
дотриманням вимог чинного
законодавства.

У свою чергу, повно та всебічно
з'ясувавши обставини справи,
дослідивши надані сторонами докази,
вислухавши пояснення сторін, суд
першої інстанції відповідно до
приписів ст. ст. 212-214 ЦПК України дійшов
правильного висновку про підставність
позову.

Відповідно до ст. 339 ЦПК України,
установивши, що апеляційним судом
скасовано судове рішення, ухвалене
згідно із законом, суд касаційної
інстанції скасовує судове рішення суду
апеляційної інстанції і залишає в силі
судове рішення суду першої інстанції.

З урахуванням наведеного,
оскаржуване рішення суду апеляційної
інстанції відповідно до приписів ст. 339
ЦПК України підлягає скасуванню із
залишенням в силі рішення суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 339, 345 ЦПК
України, колегія суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_8, який діє в
інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 та її
представника ОСОБА_4, задовольнити.

Рішення апеляційного суду
Житомирської області від 17 жовтня
2013 року скасувати, залишити в силі
рішення Житомирського району
Житомирської області від 16 серпня 2013
року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
В. О. Кузнєцов

Судді:
Т. Л. Ізмайлова

О. В. Кадєтова

М. І. Наумчук

Д. О. Остапчук