Головуючий суду 1 інстанції - Степіна
Доповідач - Коновалова В.А.
Справа № 435/3710/13-ц
Провадження № 22ц/782/5501/13
РІШЕННЯ

Іменем України

03 лютого 2014 року
м. Луганськ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Луганської області у складі:

головуючого - Коновалової В.А.,

суддів -Ступіної Я.Ю., Темнікової В.І.

при секретарі: Скоробогатовій Ю.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі судових засідань
апеляційного суду Луганської області
справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Жовтневого районного суду м.
Луганська від 12 листопада 2013 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4, ОСОБА_5 про виділ частки із
спільного майна в натурі для звернення
стягнення на неї, третя особа -
реєстраційна служба Луганського
міського управління юстиції
Луганської області, -

в с т а н о
в и л а:

У квітні 2013 року позивач звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про
виділ частки із спільного майна в
натурі для звернення стягнення на неї,
в обґрунтування якого вказав, що
рішенням Жовтневого районного суду м.
Луганська від 22.04.2013 року, яке ухвалою
апеляційного суду Луганської області
від 06.08.2013 року залишено без змін, з
відповідача ОСОБА_4 на користь позивача
стягнуто борг в сумі 350000 грн., 3 % річних
в сумі 9838 грн. та судові витрати в сумі
3219 грн., а всього 363057 грн. 04.09.2013 року
постановою державного виконавця
Жовтневого ВДВС Луганського МУЮ
відкрито провадження про стягнення з
ОСОБА_4 на користь позивача зазначеної
суми боргу, проте відповідач
ухиляється від виконання рішення суду,
а єдиним майном, яке належить
відповідачу і на яке може бути звернено
стягнення є квартира, яка розташована
за адресою: АДРЕСА_1, та знаходиться у
спільній сумісній власності
відповідачів. ОСОБА_4 відмовляється від
продажу своєї частки вказаної
квартири.

Під час судового розгляду позивач
уточнив позовні вимоги та просив суд
визнати квартиру, розташовану за
адресою: АДРЕСА_1, спільною сумісною
власністю подружжя ОСОБА_4, в якій ?
частка належить ОСОБА_4; перевести на
ОСОБА_3 права та обов'язки співвласника
квартири, розташованої за адресою:
АДРЕСА_1; визнати за ним право власності
на ? частку квартири, розташованої за
адресою: АДРЕСА_1; здійснити
перерахунок заборгованості ОСОБА_4
перед ОСОБА_3, зменшивши суму боргу на
154177 грн.; стягнути з відповідачів на
користь позивача судові витрати.

Заочним рішенням Жовтневого районного
суду м. Луганська від 12 листопада 2013
року позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5 про виділ частки із спільного
майна в натурі для звернення стягнення
на неї задоволені. Суд визнав квартиру,
розташовану за адресою: АДРЕСА_1,
спільною сумісною власністю подружжя
ОСОБА_4 та

ОСОБА_5, в якій ? частка належить ОСОБА_4;
перевів на ОСОБА_3 права та обов'язки
співвласника квартири, розташованої за
адресою: АДРЕСА_1, визнавши за ОСОБА_3
право власності на ? частку квартири,
розташованої за адресою: АДРЕСА_1;
провів перерахунок заборгованості
ОСОБА_4 перед ОСОБА_3, зменшивши суму
боргу у розмірі 363057 грн. до суми 154177
грн., вирішено питання про судові
витрати.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, який не
приймав участі у розгляді справи,
просить рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове рішення про
відмову у задоволенні позовних вимог в
повному обсязі, посилаючись на неповне
з'ясування обставин справи, що мають
значення для справи, недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими,
невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушенням судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права.

В судовому засіданні представник
апелянта доводи апеляційної скарги
підтримав.

Представник позивача ОСОБА_6 в
судовому засіданні доводи апеляційної
скарги не визнав, надавши заперечення
на апеляційну скаргу.

Представник відповідачки в судовому
засіданні вважав, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню.

Інші учасники процесу в судове
засідання не з'явилися, про час і місце
повідомлені належним чином і в
установленому законом порядку,
відповідно до ч.ч. 5,6 ст. 74 ЦПК України та
ч. 5 ст. 76 ЦПК України, яка передбачає, що
вручення судової повістки
представникові особи, яка бере участь у
справі, вважається врученням повістки
цій особі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення учасників процесу,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши законність й
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, обговоривши доводи апеляційної
скарги, колегія суддів апеляційного
суду приходить до наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених такими
доказами, які були досліджені у
судовому засіданні.

В ч. 1 статті 303 ЦПК України зазначено, що
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Згідно із ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Ухвалюючи рішення по справі суд першої
інстанції виходив з того, що ним були
встановленні факти про те, що заочним
рішення Жовтневого районного суду м.
Луганська від 10 січня 2013 року, яке
набрало законної сили, з ОСОБА_4 на
користь ОСОБА_3 стягнуто борг у сумі 350000
грн., 3 % річних у сумі 9838 грн., судові
витрати у сумі 3219 грн.

Відповідно до постанови про відкриття
виконавчого провадження від 04.09.2013 року
державним виконавцем Жовтневого
районного відділу державної
виконавчої служби Луганського МУЮ
відкрите виконавче провадження № 39637338
про стягнення з ОСОБА_4 на користь
ОСОБА_3 суми боргу. Згідно листа в.о.
начальника Жовтневого ВДВС
Луганського МУЮ № 15662 від 07.11.2013 року за
ОСОБА_4 речових прав не зареєстровано,
розрахункові рахунку не зареєстровані,
зареєстровано лише транспортний засіб
автомобіль «Опель Вектра», 2007 року
випуску, котрий перебуває у заставі ПАТ
«Кредитпромбанк».

Згідно договору купівлі-продажу
квартири від 14.02.2011 року ОСОБА_7 продав,
а ОСОБА_5 купила квартиру АДРЕСА_1.

Відповідно до п.12 зазначеного договору
на момент отримання права власності на
вищевказану квартиру (шляхом
підписання договору купівлі-продажу)
ОСОБА_5 перебувала у зареєстрованому
шлюбі та діяла за згодою свого чоловіка
ОСОБА_4.

Згідно висновку судової
будівельно-технічної експертизи № 1070/23
від 12.09.2013 року з технічної точки зору
квартира, що розташована за адресою:
АДРЕСА_1, не підлягає розділу в натурі
між співвласниками, дійсна ринкова
вартість цієї квартири складає 308354 грн.

Тому суд першої інстанції, приймаючи до
уваги вказані обставини, дійшов
висновку, що оскільки квартира АДРЕСА_1,
перебуває у спільній сумісній
власності подружжя, частки кожного із
співвласників є рівними, і ОСОБА_4
належить ? частка вищезазначеної
квартири, та у зв'язку з відсутністю
іншого майна ОСОБА_4, на яке може бути
звернуто стягнення, крім ? частки
вказаної квартири, позовні вимоги в
частині переведення на позивача прав
та обов'язків співвласника квартири та
визнання за ним право власності на ?
частку вказаної квартири підлягають
задоволенню.

Також суд вважав такими, що підлягають
задоволенню позовні вимоги про
перерахунок заборгованості ОСОБА_4
перед позивачем, зменшивши суму боргу
стягнутої на підставі рішення
Жовтневого районного суду м. Луганська
від 10.01.2013 року з 363057 грн. до суми 154177
грн.

Проте з таким висновком суду першої
інстанції погодитися не можна виходячи
з наступного.

Відповідно до вимог ст.ст. 11, 312 ЦПК
України суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених
позовних вимог і на підставі доказів
сторін та інших осіб, які беруть участь
у справі. Рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим, тобто суд,
виконавши всі вимоги цивільного
законодавства, повинен вирішити справу
згідно із законом, ухваливши рішення на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених такими доказами, як були
досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Однак, зазначеним вимогам закону
рішення суду не відповідає.

Вирішуючи спір суд в достатній мірі не
встановив характер спірних
правовідносин, які виникли у зв'язку з
переведенням на ОСОБА_8 прав та
обов'язків співвласника квартири та
визнання за ним право власності, не
встановив правильно склад сторін, їх
права та обов'язки.

Так, згідно діючого законодавства
цивільне судочинство - це
врегульований нормами цивільного
процесуального права порядок розгляду
і вирішення цивільних справ.

Відповідно до ст. 3 ЦК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Як убачається з матеріалів справи,
22.11.2012 року між ОСОБА_5, як продавцем, та
ОСОБА_2, як покупцем, укладено договір
купівлі-продажу квартири, розташованої
за адресою: АДРЕСА_1, який посвідчений
приватним нотаріусом Луганського
міського нотаріального округу
Луганської області ОСОБА_9 та
зареєстрований в реєстрі за № 6924.
Згідно витягу з Державного реєстру
правочинів від 22.11.2012 року зазначений
вище договір зареєстровано в
Державному реєстрі правочинів.

Під час розгляду справи апеляційним
судом були досліджені оригінал витягу
з Державного реєстру правочинів від
22.11.2012 року та нотаріально посвідчена
копія договору купівлі-продажу
квартири від 22.11.2012 року, надані
представником апелянта.

Відповідно до ст. 210 ЦК України, в
редакції яка діяла на час укладення
ОСОБА_5 договору купівлі-продажу,
правочин підлягає державній
реєстрації лише у випадках,
встановлених законом. Такий правочин є
вчиненим з моменту його державної
реєстрації.

Згідно ст. 334 ЦК України, в редакції яка
діяла на час укладення ОСОБА_5 договору
купівлі-продажу, якщо договір про
відчуження майна підлягає державній
реєстрації, право власності у набувача
виникає з моменту такої реєстрації.

В ст. 657 ЦК України, в редакції яка діяла
на час укладення ОСОБА_5 договору
купівлі-продажу, зазначено, що договір
купівлі-продажу земельної ділянки,
єдиного майнового комплексу, житлового
будинку (квартири) або іншого
нерухомого майна укладається у
письмовій формі і підлягає
нотаріальному посвідченню та
державній реєстрації.

Вказані норми встановлювали особливий
порядок виникнення права власності за
договором, який підлягає нотаріальному
посвідченню та державній реєстрації.
При цьому, за змістом даних норм,
державна реєстрація договору та
державна реєстрація майна (прав
власності на майно), яка здійснюється
на підставі Закону України «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обмежень», не є
тотожними поняттями.

Договір купівлі-продажу, укладений
22.11.2012 року між ОСОБА_5, як продавцем, та
ОСОБА_2, як покупцем був нотаріально
посвідчений та зареєстрований
відповідно до чинного законодавства в
Державному реєстрі правочинів.

Відповідно до постанови Кабінету
Міністрів України „Про Тимчасовий
порядок державної реєстрації
правочинів" № 671 від 26 травня 2004 року та
Інструкції про ведення Державного
реєстру правочинів, затвердженої
наказом Міністерства юстиції України
від 18 серпня 2004 року №86/5, які діяли на
момент укладення зазначеного вище
договору купівлі-продажу квартири,
державна реєстрація правочину
проводиться нотаріусом шляхом
внесення відповідної інформації до
Державного реєстру правочинів
одночасно з його нотаріальним
посвідченням.

Таким чином, право власності ОСОБА_2 на
квартиру, розташовану за адресою:
АДРЕСА_1, яка є предметом договору,
укладеного 22.11.2012 року між ОСОБА_5 та
ОСОБА_2 виникло в момент його
посвідчення та державної реєстрації в
Державному реєстрі правочинів.

Отже, на момент звернення позивача до
суду з даним позовом відповідачі
ОСОБА_5 та ОСОБА_4 не були власниками
квартири, розташованої за адресою:
АДРЕСА_1.

ОСОБА_2 купив квартиру до постановлення
Жовтневим районним судом ухвали від 10
квітня 2013 року про накладення арешту на
квартиру, є її власником. Той факт, що
він не здійснив державну реєстрацію
права власності вказує лише на
неможливість нею розпорядитись.
Договір купівлі-продажу є виконаним,
здійснена оплата вартості майна, яке
передано покупцю (апелянту). Отже, він
має право на захист свого володіння
згідно зі ст. 396 ЦК України.

Посилання представника позивача на те,
що ОСОБА_2 не є власником квартири,
оскільки відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК
України право власності на квартиру
переходить з моменту її реєстрації в
БТІ (реєстраційній служби з 01.01.2013 року)
не заслуговують на увагу, виходячи з
наступного.

Відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України, в
редакції яка діяла на час укладення
договору купівлі-продажу, якщо договір
про відчуження майна підлягає
державній реєстрації, право власності
у набувача виникає з моменту такої
реєстрації.

Згідно ч. 4 ст. 334 ЦК України в редакції з
01.01.2013 року, права на нерухоме майно,
які підлягають державній реєстрації,
виникають з дня такої реєстрації
відповідно до закону.

Отже, з 01.01.2013 року право на нерухоме
майно у набувача за договором
виникають не з моменту державної
реєстрації договору, оскільки
державна реєстрація договорів щодо
нерухомості з 01.01.2013 року скасована, а з
моменту державної реєстрації права на
набуте за договором нерухоме майно.

За загальновизнаним принципом права
закони та інші нормативно-правові
акти не мають зворотної дії в часі.
Принцип незворотності дії
нормативно-правових актів в часі
закріплений в статті 58 Конституції
України, яка передбачає, що закони та
інші нормативно-правові акти не мають
зворотної дії в часі, крім випадків,
коли вони пом'якшують або скасовують
відповідальність.

Як вже зазначалося вище, договір
купівлі-продажу квартири, між ОСОБА_5 та
ОСОБА_2 був нотаріально посвідчений і
зареєстрований відповідно до чинного
законодавства в Державному реєстрі
правочинів 22.11.2012 року. Отже право
власності на квартиру у ОСОБА_2 виникло
з моменту державної реєстрації
договору у відповідності до вимог
положень ЦК України в редакції на час
укладення договору купівлі-продажу
квартири.

Згідно ст. 30 ЦПК України сторонами в
цивільному процесі є позивач і
відповідач. Ними можуть бути фізичні і
юридичні особи, а також держава. За
загальним правилом відповідач це
особа, яка на думку позивача порушила,
не визнала або оспорила його права,
свободи чи інтереси і тому
притягується до участі у справі для
відповіді за пред'явленими позовними
вимогами.

Отже, оскільки позивачем заявлені
вимоги про визнання квартири спільною
сумісною власністю подружжя ОСОБА_5,
переведення на ОСОБА_3 прав та
обов'язків співвласника квартири,
розташованої за адресою: АДРЕСА_1,
визнання за ОСОБА_3 право власності на ?
частку зазначеної квартири, власником
якої на час звернення позивача до суду
є ОСОБА_2 тому відповідачами у справі
повинні бути ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_2,
який придбав за договором
купівлі-продажу від 22.11.2012 року
зазначену вище квартиру.

Як вбачається з матеріалів
справи, позов пред'явлений тільки до
ОСОБА_4, ОСОБА_5, однак до ОСОБА_2 позов
ОСОБА_3 не заявлявся, питання про
залучення його в якості
співвідповідача судом не вирішувалося.
Проте, прийняте по справі рішення
стосується прав та обов'язків не тільки
ОСОБА_4 та ОСОБА_5, а й ОСОБА_2, оскільки
на час звернення позивача до суду із
даним позовом ОСОБА_2 є власником
зазначеної квартири, тому його
притягнення до участі у справі у якості
відповідача є обов'язковим.

Таким чином, без залучення до
участі у справі в якості
співвідповідача ОСОБА_2, який придбав
за договором купівлі-продажу від 22.11.2012
року зазначену квартиру, підстав для
задоволення позову у суду першої
інстанції не було.

Розглядаючи справу, суд першої
інстанції у порушення вимог ч. 4 ст.10
ЦПК України, не сприяв всебічному і
повному з'ясуванню обставин справи,
зокрема не роз'яснив особам, які беруть
участь у справі їх прав, щодо
можливості залучення до участі у
справі зазначеної вище особи, як
співвідповідача та не вирішив цього
питання в порядку, передбаченому ст. 33
ЦПК України, та ухвалив передчасне
заочне рішення з порушенням вимог
процесуального права.

Суд апеляційної інстанції,
переглядаючи справу не може усунути
порушення судом першої інстанції норм
процесуального права, оскільки не
наділений повноваженнями залучення до
участі у справі сторін на стадії
апеляційного провадження, що само по
собі унеможливлює правильне вирішення
спору по суті, у задоволенні такого
позову слід відмовити з цих підстав, що
не позбавляє права позивача повторно
звернутися до суду з аналогічним
позовом, але з залученням до справи
всіх належних відповідачів.

Проаналізувавши зазначені обставини
по справі у їх сукупності, апеляційний
суд вважає, що рішення суду першої
інстанції слід скасувати у
відповідності до ст. 309 ЦПК України та
ухвалити по справі нове рішення про
відмову позивачу у задоволенні
позовних вимог у зв'язку з
пред'явленням позову не до всіх
відповідачів, що не позбавляє позивача
права на звернення до суду з
аналогічним позовом, але до всіх
відповідачів.

Керуючись ст.ст. 303,309,319 ЦПК України,
колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м.
Луганська від 12 листопада 2013 року
скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до
ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання квартири
спільною сумісною власністю подружжя,
в якій ? частка належить ОСОБА_4,
переведення прав та обов'язків
співвласника квартири, визнання права
власності на ? частку квартири,
здійснення перерахунку заборгованості
відмовити за необґрунтованістю.

Рішення суду набирає законної
сили негайно після його проголошення,
але може бути оскаржене безпосередньо
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів після його проголошення у
касаційному порядку.

Головуючий :

Судді: