АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
провадження № 22ц/790/934/14
Головуючий 1 інст. -
Доповідач - Шаповал Н.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 cічня 2014 року судова колегія судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
у складі:

головуючого - Шаповал Н.М.,

суддів: Кіпенка І.С.,

Котелевець А.В.,

при секретарі - Макаренко Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Харкові цивільну справу
за апеляційною скаргою Публічного
акціонерного товариства «ВТБ Банк» на
рішення Київського районного суду м.
Харкова від 11 грудня 2013 року по справі
за позовом Публічного акціонерного
товариства «ВТБ Банк» до ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, приватного
нотаріуса Харківського міського
нотаріального округу ОСОБА_6,
арбітражного керуючого Ніколенка
Михайла Олександровича, реєстраційної
служби Харківського міського
управління юстиції про визнання
незаконними дії арбітражного
керуючого, приватного нотаріуса,
визнання правочинів недійсними та
застосування наслідків недійсності
правочинів, зобов»язання скасувати
державну реєстрацію права власності,-

ВСТАНОВИЛА:

В липні 2011 року ПАТ «ВТБ Банк»
звернувся до суду з позовом, який
надалі уточнив, у якому зазначав, що
27.03.2008 року між ВАТ «ВТБ Банк»,
правонаступником якого є ПАТ «ВТБ
Банк», та ОСОБА_2 було укладено
кредитний договір № 15.18-00/08-СК, згідно
якого банк надав останньому кредит у
розмірі 480 000,00 доларів США.

З метою забезпечення виконання
зобов»язань за вказаним кредитним
договором між банком та позичальником
було укладено договір іпотеки
№15.18-00/08-ДІ01, згідно якого ОСОБА_2
передав в іпотеку банку нерухоме майно,
а саме нежитлові приміщення першого
поверху №2-1-:- 2-3- в літ. «А-4», загальною
площею 120,5 кв.м., що розташовані за
адресою АДРЕСА_1.

Позивач зазначав, що 29.06.2011 року ПАТ
«ВТБ Банк» отримало від Восьмої
Харківської державної нотаріальної
контори витяг з державного реєстру
правочинів на запит органів державної
влади, з якого стало відомо, що 04.02.2011
року ОСОБА_2 уклав з ОСОБА_3 договір
купівлі - продажу нерухомого майна,
згідно якого продав останній нежитлові
приміщення першого поверху №2-1-:- 2-3- в
літ. «А-4», загальною площею 120,5 кв.м., що
розташовані за адресою АДРЕСА_1.
Зазначений договір було посвідчено
приватним нотаріусом Харківського
міського нотаріального округу ОСОБА_6
за №4324063.

Вказував, що з інформації, наведеної у
Витязі з державного реєстру правочинів
вбачається, що при відчуженні предмету
іпотеки за договором купівлі - продажу
від 04.02.2011 року від імені ОСОБА_2 діяв
арбітражний керуючий Ніколенко М.О., з
підставою для розпорядження майном
ОСОБА_2 була постанова Господарського
суду Харківської області про визнання
ОСОБА_2 банкрутом по справі Б-39/171-10 від
21.12.2010 року та ухвала Господарського
суду Харківської області у справі
Б-39/171-10 від 17.01.2011 року.

Також позивач вказував, що 05.02.2011 року
ОСОБА_3 уклала з ОСОБА_4 договір купівлі
- продажу нерухомого майна, згідно
якого продала останньому спірні
нежитлові приміщення, а також через
деякий час, 10.02.2011 року ОСОБА_4 уклав з

ОСОБА_5 договір купівлі - продажу тих же
спірних нежитлових приміщень.

Позивач просив визнати незаконними дії
арбітражного керуючого Ніколенка М.О.
та приватного нотаріуса ХМНО ОСОБА_6,
визнати недійсним договір купівлі -
продажу нерухомого майна від 04.02.2011
року, укладеного ліквідатором ФОП
ОСОБА_2 арбітражним керуючим Ніколенко
М.О. та ОСОБА_3, визнати недійсним
договір купівлі - продажу нерухомого
майна від 05.02.2011 року, який укладено між
ОСОБА_3 та ОСОБА_4, визнати недійсним
договір купівлі - продажу нерухомого
майна від 10.02.2011 року, який укладено між
ОСОБА_4 та ОСОБА_5, застосувати до
вказаних правочинів наслідки
недійсності правочину, зобов»язати
реєстраційну службу Харківського
міського управління юстиції скасувати
державну реєстрацію права власності за
ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, стягнути
судові витрати.

Рішенням Київського районного суду м.
Харкова від 11 грудня 2013 року у
задоволенні позову Публічного
акціонерного товариства «ВТБ Банк» -
відмовлено.

З таким рішенням суду ПАТ «ВТБ Банк» не
погодилось та подало апеляційну
скаргу, в якій просить скасувати
вказане рішення суду першої інстанції
та ухвалити нове, яким задовольнити
позов ПАТ «ВТБ Банк» в повному обсязі.

Перевіряючи законність і
обґрунтованість судового рішення
відповідно до вимог ч.1 ст.303 ЦПК України
- у межах доводів апеляційної скарги і
вимог, заявлених у суді першої
інстанції, судова колегія вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, а рішення суду першої
інстанції слід залишити без змін з
підстав, передбачених ст. 308 ЦПК
України.

Судом встановлено, що 27.03.2008 року між
ВАТ «ВТБ Банк», правонаступником якого
є ПАТ «ВТБ Банк», та ОСОБА_2 було
укладено кредитний договір. (т. 1, а.с.
12-13), згідно якого банк надав останньому
кредит у розмірі 480 000,00 доларів США.

З метою забезпечення виконання
зобов»язань між банком та
позичальником було укладено договір
іпотеки, згідно якого ОСОБА_2 передав в
іпотеку банку нерухоме майно, а саме
нежитлові приміщення першого поверху
№2-1-:- 2-3- в літ. «А-4», загальною площею
120,5 кв.м., що розташовані за адресою
АДРЕСА_1 . ( т. 1, а.с. 14-20).

21.12.2010 року господарським судом
Харківської області було винесено
постанову про визнання боржника
банкрутом у справі Б-39/171-10, згідно якої
визнано ОСОБА_2 банкрутом та припинено
стягнення з банкрута за всіма
виконавчими документами, зобов»язано
ліквідатора здійснити продаж всього
майна фізичної особи ОСОБА_2 ( т. 1, а.с.
21-27).

24.02.2011 року постановою Харківського
апеляційного господарського суду
постанову про визнання боржника
банкрутом від 21.12.2010 року у справі
Б-39/171-10 було скасовано та в постанові
зазначено, що на розгляді в
господарському суді Харківської
області відкрито два провадження у
справі про банкрутство відносно ФОП
ОСОБА_2 (№ Б-39/64-10 та № Б-39/171-10) і
зазначено, що існують дві чинні
постанови господарського суду
Харківської області про визнання
боржника банкрутом від 28.07.2010 року та
21.12.2010 року ( т. 1, а.с. 33-34).

Як вбачається з мотивувальної частини
постанови Харківського апеляційного
господарського суду від 24.02.2011 року,
постанова про визнання боржника
банкрутом від 21.12.2010 року у справі
Б-39/171-10 була чинною до 24.02.2011 року та її
було скасовано з підстав перебування в
господарському суді іншої справи про
банкрутство № Б-39/64-10.

Спірні нежитлові приміщення на момент
вчинення правочину під арештом або
забороною не перебували, станом на
04.02.2011 року все майно ОСОБА_2 входило до
ліквідаційної маси і реалізація майна
здійснювалася в порядку, визначеному
спеціальним законом «Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом» від 14.05.1992
року, а також відповідно ухвали
господарського суду Харківської
області від 17.01.2011 року, яку позивачем
не оскаржено. ( т. 1, а.с. 114-123),

24.01.2011 року на Товарній біржі
«Правопорядок» Полтавської області, м.
Карлівка було проведено аукціон з
реалізації нежитлових приміщень
першого поверху №2-1-:- 2-3- в літ. «А-4»,
загальною площею 120,5 кв.м., що
розташовані за адресою АДРЕСА_1,
відповідно до протоколу №1, тобто, з п. 1,
п. 3 оспорюваного договору купівлі -
продажу від 04.02.2011 року вбачається, що
відповідач ОСОБА_3 придбала об»єкт
аукціону ще 24.01.2011 року та згідно
протоколу №1 її визнано переможцем
торгів.

Отже договір купівлі - продажу спірних
приміщень від 04.02.2011 року було укладено
у встановленому законом порядку на
підставі чинної постанови
господарського суду Харківської
області від 21.12.2011 року та ухвали від
17.01.2011 року, а також 24.01.2011 року було
проведено прилюдні торги (аукціон), де
переможцем стала ОСОБА_3

Також відсутні підстави для визнання
недійсними правочинів, вчинених між
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 05. 02. 2011 року та між
ОСОБА_4 і ОСОБА_5 10. 02. 2011 року з приводу
продажу спірних приміщень

Відповідно до статті 9 Закону України
"Про іпотеку" іпотекодавець має право
володіти та користуватись предметом
іпотеки відповідно до його цільового
призначення, якщо інше не встановлено
цим Законом, однак він не має права без
згоди іпотекодержателя, зокрема,
відчужувати предмет іпотеки.

Правочин щодо відчуження
іпотекодавцем переданого в іпотеку
майна або його передачі в наступну
іпотеку, спільну діяльність, лізинг,
оренду чи користування без згоди
іпотекодержателя є недійсним (частина
третя статті 12 Закону України "Про
іпотеку").

У справі, яка переглядається, спірне
майно, що було предметом іпотеки за
договорам іпотеки, укладеними між
боржником та банком, відчужене в
процесі ліквідаційної процедури
боржника.

Умови та порядок відновлення
платоспроможності суб'єкта
підприємницької діяльності - боржника
або визнання його банкрутом та
застосування ліквідаційної процедури,
повного або часткового задоволення
вимог кредиторів установлює Закон
України "Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом".

Відчуження майна, переданого в іпотеку,
під час проведення ліквідаційної
процедури здійснюється в порядку,
визначеному цим Законом.

Згідно зі статтею 5 Закону України "Про
відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом"
(у редакції, яка була чинною на час
виникнення спірних правовідносин)
провадження у справах про банкрутство
регулюється цим Законом, Господарським
процесуальним кодексом України, іншими
законодавчими актами України.

З дня прийняття господарським судом
постанови про визнання боржника
банкрутом і відкриття ліквідаційної
процедури скасовується арешт,
накладений на майно боржника,
визнаного банкрутом, чи інші обмеження
щодо розпорядження майном такого
боржника (пункт 6 частини першої статті
23 Закону України "Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом" (у редакції,
яка була чинною на час виникнення
спірних правовідносин).

При цьому згоди іпотекодержателя на
відчуження предмета іпотеки за
договором, що укладається під час
ліквідаційної процедури боржника, яка
здійснюється в межах справи про
банкрутство, положеннями Закону
України "Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом" (у редакції,
яка була чинною на час виникнення
спірних правовідносин) не передбачено.

Установлено, що спірне майно було
відчужене в період ліквідаційної
процедури боржника.

Згідно із частиною другою статті 16,
статтею 215 ЦК України одним із способів
захисту порушеного права є визнання
недійсним правочину, укладеного з
недодержанням вимог, установлених
частинами першою - третьою, п'ятою,
шостою статті 203 цього Кодексу.

Стаття 216 ЦК України визначає особливі
правові наслідки недійсності
правочину. Зокрема, кожна із сторін
зобов'язана повернути другій стороні у
натурі все, що вона одержала на
виконання цього правочину, а в разі
неможливості такого повернення -
відшкодувати вартість того, що
одержано, за цінами, які існують на
момент відшкодування, якщо законом не
встановлені особливі умови їх
застосування або особливі правові
наслідки окремих видів недійсних
правочинів.

Реституція як спосіб захисту
цивільного права (частина перша статті
216 ЦК України) застосовується лише в
разі наявності між сторонами
укладеного договору, який є нікчемним
чи який визнано недійсним. У зв'язку із
цим вимога про повернення майна,
переданого на виконання недійсного
правочину, за правилами реституції
може бути пред'явлена тільки стороні
недійсного правочину.

Положення частини першої статті 216 ЦК
України не може застосовуватись як
підстава позову про повернення майна,
переданого на виконання недійсного
правочину, яке було відчужене третій
особі. Не підлягають задоволенню
позови власників майна про визнання
недійсними наступних правочинів щодо
відчуження цього майна, які були
вчинені після недійсного правочину.

Права особи, яка вважає себе власником
майна, не підлягають захистові шляхом
задоволення позову до набувача з
використанням правового механізму,
установленого статтями 215, 216 ЦК
України. Такий захист можливий лише
шляхом задоволення віндикаційного
позову, якщо для цього існують
підстави, передбачені статтею 388 ЦК
України, які дають право витребувати в
набувача це майно.

Разом із тим віндикація як спосіб
захисту права власності
застосовується, коли власник фактично
позбавлений можливості володіти й
користуватися належним йому майном.

Отже, право на звернення до суду з
вимогою про витребування майна від
набувача має власник цього майна.

Установлено, що позивач не є власником
майна, що оспорюється.

Крім того, частиною другою статті 388 ЦК
України передбачено, що майно не може
бути витребувано від набувача, якщо
воно було продане у порядку,
установленому для виконання судових
рішень.

Саме до цього зводяться правові
висновки, викладені в постанові
Верховного Суду України від 26 червня 2013
року, які згідно зі ст. 360 - 7 ЦПК України
є обов'язковими для судів України, які
зобов'язані привести свою судову
практику у відповідність до його
рішення.

Посилання позивача на ст. ст. 9, 12 Закону
України «Про іпотеку» не є підставою
для скасування судового рішення,
оскільки продаж спірних нежитлових
приміщень було вчинено на підставі
спеціального Закону України « Про
відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом».
Крім того, Закон України «Про іпотеку»
не містить застережень щодо
примусового продажу об»єкта іпотеки
при проведенні процедури банкрутства.

Суд повно та всебічно з»ясував
обставини по справі, наданим доказам
дав належну оцінку і постановив
законне рішення .

Доводи апеляційної скарги висновки
суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 308, 317, 319 ЦПК
України, судова колегія, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «ВТБ Банк»
відхилити.

Рішення Київського районного суду
м. Харкова від 11 грудня 2013 року залишити
без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту її
проголошення, але може бути оскаржена в
касаційному порядку протягом двадцяти
днів безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий -

Судді: