________________________________________________________________________
_________________________________________________
Провадження № 2/520/1522/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.02.2014 року

Київський районний суд м. Одеси в
складі:

головуючого - судді Куриленко О.М.

за участю секретаря - Баранової Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Одесі цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання
особи такою, що втратила право
користування житловою площею,

ВСТАНОВИВ:

26.11.2013 року позивач звернулася до суду
з позовом та просила ухвалити рішення,
яким визнати ОСОБА_2 таким, що втратив
право користування жилим приміщенням,
а саме квартирою АДРЕСА_1.

Свої вимоги мотивувала тим, що їй на
праві приватної власності належить
квартира АДРЕСА_1.

Позивач вказує на те, що за даною
адресою зареєстрована вона, її син
ОСОБА_3 та колишній чоловік ОСОБА_2, який
з вересня 2012 року не проживає в
зазначеній квартирі, речей його в
квартирі немає, житловою площею не
цікавиться, матеріальних затрат не
несе, у зв`язку з чим позивач звернулась
до суду з даним позовом. Більш того,
вказує на те, що відповідач добровільно
вибув на постійне місце проживання,
забравши свої речі та меблі зі спірної
квартири.

Особи, що беруть участь у справі, про
час і місце судового засідання
сповіщені належним чином у порядку
ст.74,76,77 ЦПК України.

В судовому засіданні позивач та її
представник позовні вимоги підтримали,
просили їх задовольнити, пояснили, що
відповідач не є членом сім`ї позивача,
однак, по його вині вона вимушена нести
додаткові витрати по утриманню житла,
тому реєстрація відповідача по її
адресі створює додаткові незручності.
Матеріально позивачу дуже важко
утримувати квартиру і сплачувати
комунальні послуги за людину, яка в ній
не проживає.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник
ОСОБА_4 в судовому засіданні проти
задоволення позову заперечували,
вказуючи на законність вселення до
квартири та відсутність іншого житла
для проживання.

Суд, вислухавши пояснення позивача та
її представника, відповідача та його
представника, свідків, дослідивши
матеріали справи, вважає, що позовні
вимоги підлягають задоволенню,
виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що
сторони по справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2
перебували в зареєстрованому шлюбі.
Від даного шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_1 року
народився син, ОСОБА_3, що
підтверджується копією Свідоцтва про
народження серії НОМЕР_1, та донька
ОСОБА_5, яка у теперішній час є
повнолітньою.

Спір у даній справі виник з приводу
права проживання відповідача в
квартирі АДРЕСА_1.

Зазначена квартира належала доньці
сторін ОСОБА_5 на підставі договору про
пайову участь у будівництві від 2003
року. З того часу в квартирі були
зареєстровані та проживали крім
власника, також члени її сім`ї: ОСОБА_1,
ОСОБА_2 та ОСОБА_3

13 червня 2007 року шлюб між сторонами
було розірвано, що підтверджується
Свідоцтвом про розірвання шлюбу,
виданим 30.09.2008 року Відділом реєстрації
актів цивільного стану Київського
районного управління юстиції у м.
Одесі, про що в Книзі реєстрації
розірвань шлюбів зроблено відповідний
актовий запис за №425.

Пізніше вказана квартира була
реконструйована, її площа була
збільшена.

Рішенням Київського районного суду м.
Одеси від 10.10.2008 року (справа №2-5857/2008р.)
за ОСОБА_5 було визнано право власності
на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею
213,5 кв.м., житловою 87,8 кв.м.

Як пояснили позивач та її представник у
судовому засіданні, після розірвання
шлюбу з позивачем відповідач
продовжував проживати в квартирі, що
належала їх доньці ОСОБА_5, однак, у
вересні 2012 року ОСОБА_2 одружився та
добровільно виїхав зі спірної
квартири, забравши з собою меблі та
особисті речі.

Зазначений факт підтвердили також
свідки, допитані у судовому засіданні.

Так ОСОБА_6, мати відповідача, пояснила
суду, що 30.06.2000 року вона подарувала
сину ОСОБА_2 53/100 частини домоволодіння
під АДРЕСА_2, що підтверджується
договором дарування, зареєстрованим в
КП «ОМБТІ та РОН» 07.08.2000 року (а.с.18). В
квартирі АДРЕСА_1 її син не проживає вже
приблизно 1,5 роки після того, як
одружився з новою дружиною ОСОБА_4 Він
добровільно вивіз меблі, постіль,
особисті речі, забравши навіть вушні
палички та магнітофон. Так як вона
мешкає в іншій частині будинку АДРЕСА_2,
то бачила, як син завозив меблі до
будинку. Свідок спілкується з
позивачкою та буває у неї вдома
приблизно 1 раз на тиждень та
підтвердила, що особистих речей
відповідача в квартирі немає.

ОСОБА_5, донька сторін, у судовому
засіданні пояснила, що її батько
проживав у спірній квартирі з нею, її
матір`ю та братом до того, як одружився
вдруге. З квартири виїхав добровільно
та вивіз свої речі, при чому вона була
присутня. Також пояснила, що взимку
2012-2013 року була в гостях у батька в
будинку АДРЕСА_2. Крім того,
підтвердила, що з моменту укладання
договору дарування квартири у липні 2013
року вона проживає і зареєстрована по
АДРЕСА_3 та готується вийти заміж.

ОСОБА_7, яка з 2004 року працює нянею в
сім`ї ОСОБА_1, пояснила суду, що вона
приходить у спірну квартиру щодня о 7
годині ранку та знаходиться там цілий
день, часто залишається на ніч.
Відповідач не проживає в квартирі
приблизно 2 роки, а з вересня 2012 року -
назовсім залишив житлову площу, вивіз
меблі та особисті речі. Також пояснила,
що раніше вона прала речі відповідача,
знає їх та підтверджує, що в квартирі
речей, належних відповідачеві, немає.
Крім того, пояснила, що з грудня 2012 року
ОСОБА_2 заробітну плату їй не платив.
Також показала, що автомобіль ВМW, на
якому їздить відповідач, вона часто
бачить біля будинку по АДРЕСА_2, в якому
буває у матері відповідача.

Вказані свідчення також підтвердила
мати позивача, ОСОБА_8, яка пояснила, що
не бачила колишнього зятя 1,5 роки до
того, як він з`явився у лютому 2013 року та
почав розбивати двері в квартиру. В
квартирі вона зі своїм чоловіком
бувають часто та інколи залишались
ночувати, однак, чоловічих речей там не
бачили.

Також у судовому засіданні були
допитані сусіди позивача, квартири
яких знаходяться на одній площадці зі
спірною квартирою.

Так ОСОБА_9 та її син ОСОБА_10, які
мешкають в будинку АДРЕСА_1 з травня 2012
року, пояснили суду, що відповідача
вперше вони побачили лише у березні 2013
року, коли він влаштував сварку та
намагався попасти в квартиру, раніше з
ним не зустрічались.

Сусіди ОСОБА_11 та ОСОБА_12 також
підтвердили, що відповідача на момент
підписання акту 25.11.2013 року вони не
бачили вже приблизно рік. Також
пояснили, що в квартирі позивача
бувають досить часто та помітили, що
там не вистачає деяких меблів та речей.

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_5, будучи власником спірної
квартири, зверталась до суду з позовом
про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив
право проживання в належній їй
квартирі на підставі того, що батько не
проживає в квартирі АДРЕСА_1 більше
року, однак, пізніше даний позов був
залишений без розгляду.

23 липня 2013 року приватним
нотаріусом Одеського міського
нотаріального округу ОСОБА_13 було
посвідчено договір дарування квартири,
згідно умов якого ОСОБА_5 передала
безоплатно у власність, а ОСОБА_1
прийняла у власність трикімнатну
квартиру розташовану за адресою
АДРЕСА_1.

Згідно вимог ч.2 ст. 3 Сімейного
Кодексу України сім`ю складають особи,
які спільно проживають, пов`язані
спільним побутом, мають взаємні права
та обов`язки.

Відповідно до постанови Пленуму
Верховного суду України від 12.04.1985 року
№ 2 «Про деякі питання, що виникли в
практиці застосування судами
Житлового кодексу України», на
ствердження вибуття суд може брати до
уваги будь-які фактичні дані, які
свідчать про обрання стороною іншого
постійного місця проживання
(повідомлення про це в листах, розписка,
переадресовка кореспонденції,
утворення сім'ї в іншому місці,
перевезення майна в інше жиле
приміщення, виїзд в інший населений
пункт, укладання трудового договору на
визначений строк, тощо).

Таким чином, на теперішній час
спірна квартира належить на праві
власності ОСОБА_1, членом сім`ї якої
відповідач ОСОБА_2 не являється, так як
він є колишнім членом сім`ї колишнього
власника квартири. Більш того,
відповідач уклав шлюб з іншою жінкою,
утворивши нову сім`ю, добровільно вибув
зі спірної квартири, забравши меблі та
особисті речі, а його донька - ОСОБА_5,
колишній власник квартири, за спірною
адресою не мешкає та не зареєстрована.

Вирішуючи спір по суті, суд
доходить до висновку про те, що з
припиненням права власності ОСОБА_5 на
квартиру АДРЕСА_1, припинились і усі
похідні від цього права власності
права, в тому числі і право відповідача
на користування спірною квартирою.

Жодних домовленостей або інших
угод, передбачених законом, між
позивачем та відповідачем не
укладалося.

Крім того, суд вважає, що відсутні
будь-які правові підстави для
перебування відповідача на
реєстраційному обліку за адресою
належного позивачу нерухомого майна.

При ухвалені рішення про задоволення
позову суд враховує той факт, що
відповідачу ОСОБА_2 на підстав договору
дарування частини домоволодіння
належить 53/100 части домоволодіння під
номером АДРЕСА_2, а інші 11/50 частин того
ж домоволодіння, що належали йому на
підставі договору купівлі-продажу від
05.12.2008 року, 23 грудня 2013 року - під час
розгляду даної справи, були ним
добровільно подаровані теперішній
дружині ОСОБА_4.

Відповідно до абзацу 6 ст. 3 Закону
України від 11.12.2003 року №1382-ІV «Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні»,
реєстрація - це внесення відомостей до
паспортного документа про місце
проживання або місце перебування із
зазначенням адреси житла особи та
внесення цих даних до реєстраційного
обліку відповідного органу спеціально
уповноваженого центрального органу
виконавчої влади з питань реєстрації.

Тобто правовою підставою для
перебування на реєстраційному обліку є
проживання чи перебування в житлі за
певною адресою.

Відповідно до ст. 7 Закону України від
11.12.2003 року №1382-ІV «Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні» зняття з
реєстрації місця проживання
здійснюється протягом семи днів на
підставі заяви особи, запиту органу
реєстрації за новим місцем проживання
особи, остаточного рішення суду (про
позбавлення права власності на житлове
приміщення або права користування
житловим приміщенням, визнання особи
безвісно відсутньою або померлою),
свідоцтва про смерть.

Згідно вимог ст.317 ЦК України
власникові належать права володіння,
користування та розпорядження своїм
майном. На зміст права власності не
впливають місце проживання власника та
місцезнаходження майна.

Відповідно до ч.1,2 ст. 319 ЦК України
власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд. Власник має право
вчиняти щодо свого майна будь-які дії,
які не суперечать закону.

Як вбачається з ч.1 ст.321 ЦК України
право власності є непорушним. Ніхто не
може бути протиправно позбавлений
цього права чи обмежений у його
здійсненні.

Гарантуючи захист права власності,
закон надає власнику право вимагати
усунення будь-яких порушень його права
хоч би ці порушення і не були поєднані з
позбавленням володіння. Способи
захисту права власності передбачені
нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Об'єктом власності особи може бути,
зокрема, житло - житловий будинок,
садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК
України).

Права власника житлового будинку
(квартир) визначені ст. 383 ЦК України та
ст. 150 ЖК України, які передбачають
право власника використовувати житло
для власного проживання, проживання
членів сім'ї, інших осіб і
розпоряджатися своїм житлом на власний
розсуд.

Обмеження чи втручання у право
власника можливе лише з підстав,
передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з
урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК
України члени сім'ї власника житла, які
проживають разом з ним у будинку
(квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням в
обсязі, визначеному відповідно до
угоди з власником.

Відповідно до ст.156 ЖК України члени
сім`ї власника жилого будинку
(квартири), які проживають разом з ним у
будинку (квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням
нарівні з власником, якщо при вселенні
не було іншої угоди про порядок
користування цим приміщенням.

Згідно ч.2 ст.64 ЖК України, до членів
сім`ї наймача належать дружина наймача,
їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача
може бути визнано й інших осіб, якщо
вони постійно проживають разом з
наймачем і ведуть з ним спільне
господарство.

Таким чином, суд визнає, що ОСОБА_2 був
членом сім`ї колишнього власника
квартири - ОСОБА_5, однак, не є у
теперішній час членом сім`ї нового
власника - ОСОБА_1, не проживає з нею
однією сім`єю, не веде з нею спільного
господарства.

Із зазначеного слід дійти
висновку, що виникнення права членів
сім'ї власника будинку (квартири) на
користування цим будинком та обсяг цих
прав залежить від виникнення у
власника будинку права власності на
цей будинок, а відтак - припинення права
власності особи на будинок припиняє
право членів її сім'ї на користування
цим будинком. Тобто, права членів сім'ї
власника будинку на об'єкт власності є
похідними від прав самого власника.

Передбачаючи право власника житлового
будинку (квартири) на відчуження цих
об'єктів, закон не передбачив при цьому
перехід прав і обов'язків попереднього
власника до нового власника в частині
збереження права користування житлом
(житлового сервітуту) членів сім'ї
колишнього власника у випадку зміни
власника будинку (квартири).

Частина ж 4 ст. 156 ЖК України передбачає
збереження такого права користування
житлом лише для членів сім'ї, які
припинили сімейні відносини з
власником будинку, при умові
збереження права власності на будинок
цього ж власника, тобто при незмінності
власника майна.

Крім того, посилання відповідача на те,
що у нього виникло сервітутне право на
користування зазначеною квартирою, не
знайшли свого підтвердження в
матеріалах справи.

Згідно вимог ч.1 ст.402 ЦК України,
сервітут може бути встановлений
договором, законом, заповітом або
рішенням суду.

Однак, жодного із вищеперелічених
документів на підтвердження своїх
позовних вимог ОСОБА_2 надано не було.

Враховуючи, що відповідач не набув
самостійного права на житло з підстав,
передбачених законом (найм, оренда,
вселення наймачем, тощо), на думку суду,
підстави для його проживання у спірній
квартирі - відсутні.

Крім того, задовольняючи позов, суд
керується принципом розумності та
справедливості, так як між сторонами
склались дуже напружені стосунки, що
підтверджується зверненнями до
органів міліції та вироками у
кримінальних справах, що унеможливлює
подальше сумісне проживання та може
спричинити тяжкі наслідки.

З урахуванням вищевикладеного та
керуючись ст. ст. 317, 319, 321, 379, 382, 383, 391, 402,
405 ЦК України (у редакції 2003 року), ст.ст.
64, 150, 156 ЖК України, ст.ст. 208, 209, 212, 213, 214,
215,224, 226, 228 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
визнання особи такою, що втратила право
користування житловою площею -
задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право
користування жилим приміщенням, а саме
квартирою АДРЕСА_1.

Рішення може бути оскаржено до
апеляційного суду Одеської області
шляхом подання апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня його
проголошення через Київський районний
суд м. Одеси.

Суддя
Куриленко О. М.