АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД міста КИЄВА
У Х В А Л А

Іменем України

30 січня 2014 року Колегія суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду міста Києва в складі
:

головуючого - судді
Кулікової С.В.

суддів - Білич
І.М., Поліщук Н.В.,

при секретарі -
Клінчук О.М.,

за участю представників відповідача -
Вознюк Т.І., ТичиниА.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Шевченківського районного суду міста
Києва від 25 вересня 2013 року по справі за
позовом ОСОБА_3 до Національної
медичної академії післядипломної
освіти імені П.Л.Щупика, третя особа
Міністерство охорони здоров'я України,
про визнання частково незаконним
пункту 6.3 Положення про
стоматологічний практично-навчальний
центр,

перевіривши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів, -

№ апеляційного провадження:
22-ц/796/612/2014Головуючий у суді першої
інстанції: Мальцев Д.О. Доповідач у
суді апеляційної інстанції: Кулікова
С.В.В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом про
визнання частково незаконним пункту 6.3
Положення про стоматологічний
навчально-практичний центр, який
обґрунтовує тим, що 09.03.2011 затверджено
«Положення про стоматологічний
практично-навчальний центр
Національної медичної академії
післядипломної освіти ім. П.Л.Щупика, п.
6.3 яких передбачає, що директор Центру
повинен мати вищу медичну освіту, стаж
науково - педагогічної роботи не менше 5
років та науковий ступінь доктора або
кандидата медичних наук, першу або вищу
лікарську кваліфікаційну категорію за
однією із спеціальностей
стоматологічного профілю або зі
спеціальності «Організація і
управління охороною здоров'я». Позивач
зазначає, що вказаний пункт положення є
частково незаконним оскільки не
відповідає вимогам Закону України
«Основи законодавства України про
охорону здоров'я», Довіднику
кваліфікаційних характеристик
професій працівників, зокрема випуск 78
«Охорона здоров'я», де у розділі
«Керівники» зазначено кваліфікаційні
вимоги до керівника
лікувально-профілактичного закладу.
Вказаний довідник кваліфікаційних
характеристик професій працівників не
передбачає такої вимоги до керівника,
як наявність стажу
науково-педагогічної роботи не менше 5
років та наукового ступеню доктора або
кандидата медичних наук.

Вказуючи, що вона є Заслуженим лікарем
України, має стаж роботи за
спеціальністю 30 років, має вищу медичну
освіту за спеціальністю
«стоматологія», посвідчення про
присвоєння вищої кваліфікаційної
категорії зі спеціальності
«Організація і управління охороною
здоров'я», посвідчення про присвоєння
вищої кваліфікаційної категорії зі
спеціальності «стоматологія», з
16.01.2007р. по 23.05.2011р. працювала головним
лікарем стоматологічної поліклініки
Національної медичної академії
післядипломної освіти ім. П.Л.Щупика до
реорганізації поліклініки у Центр,
позивач вважає, що оскаржене положення,
незаконно обмежує право заняття посади
керівника та конституційне право на
вільний вибір роду трудової
діяльності.

Рішенням Шевченківського районного
суду міста Києва від 25 вересня 2013 року
позов ОСОБА_3 до Національної медичної
академії післядипломної освіти імені
П.Л.Щупика, третя особа Міністерство
охорони здоров'я України, про визнання
частково незаконним пункту 6.3
Положення про стоматологічний
практично-навчальний центр в частині
щодо наявності у керівника стажу
науково-педагогічної роботи не менше 5
років та наукового ступеню доктора або
кандидата медичних наук залишено без
задоволення

Не погодившись з таким рішенням суду,
ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій
просить скасувати рішення та ухвалити
нове про задоволення позову ОСОБА_3, а
саме визнати незаконним та скасувати
пункт 6.3. Положення про стоматологічний
практично - навчальний Центр
Національної медичної академії
післядипломної освіти ім. П.Л. Щупика в
частині щодо наявності у директора
Центру стажу науково - педагогічної
роботи не менше 5 років та наукового
ступеню доктора або кандидата медичних
наук.

На обґрунтування своєї скарги апелянт
зазначає, що судом не застосовано пункт
5 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 01.11.1996р. за №9 «Про
застосування Конституції України при
здійсненні правосуддя» судам
необхідно виходити з того, що
нормативно - правові акти будь-якого
державного чи іншого органу, накази
керівників підприємств, установ та
організацій тощо підлягають оцінці на
відповідність як Конституції, так і
закону. Якщо при розгляді справи буде
встановлено, що нормативно - правовий
акт, який підлягав застосуванню, не
відповідає чи суперечить законові, суд
зобов'язаний застосувати закон, який
регулює ці правовідносини.

При цьому, апелянт вказує, що згідно
пункту 2.4. наказу МОЗ України за № 49 від
02.02.2011р. «Про затвердження ліцензійних
умов провадження господарської
діяльності з медичної практики» у
редакції, що діяла до 30.11.2012 юридична
особа, що створила заклад охорони
здоров'я повинна призначити на посаду
головного лікаря, який має сертифікат
та посвідчення про категорію за
спеціальністю «організація і
управління охороною здоров'я» за
наявності стажу роботи не менше 3-х
років.

Відповідно до п.2.7. названого вище
наказу у редакції, що діє на даний час,
керівником закладу охорони здоров'я
може бути призначено особу, яка
відповідає данним кваліфікаційним
вимогам, проте Наказом МОЗ України за
№117 від 29.03.2002 затверджено Довідник
кваліфікаційних характеристик
професій працівників, зокрема, випуск 78
«Охорона здоров'я», де у розділі
«Керівники» визначено кваліфікаційні
вимоги до керівника
лікувально-профілактичного закладу, в
яких не передбачено такої вимоги до
керівника, як наявність стажу науково -
педагогічної роботи не менше 5 років та
наукового ступеню доктора або
кандидата медичних наук.

В судовому засіданні представники
відповідача заперечували проти
апеляційної скарги за
необґрунтованістю її доводів.

Позивач в судове засідання не
з'явилась, повідомлена належним чином,
надіслала до суду заяву з проханням
розглядати справу у її відсутність,
тому колегія суддів вважає за можливе
розглядати справу у відсутність
позивача.

Заслухавши доповідь судді Кулікової
С.В., вислухавши пояснення
представників відповідача,
розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість
постановленого судом рішення, колегія
суддів дійшла висновку, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову суд
першої інстанції виходив з
встановлених в судовому засіданні
обставин та дійшов обґрунтованого
висновку, що вимоги у оскаржуваному
пункті Положення встановлені виходячи
зі специфіки діяльності центру та
відповідно вимог до керівника такого
закладу, а отже є такими, що
відповідають вимогам закону.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду, так як він в повній мірі
відповідає встановленим обставинам
справи та вимогам Закону.

Так, наказом Міністерства праці та
соціальної політики України від 29.12.2004
№ 336, з метою приведення
кваліфікаційних характеристик
професій працівників, що є загальними
для всіх видів економічної діяльності,
у відповідність до вимог Законів
України «Про вищу освіту», «Про
професійно-технічну освіту» та
Класифікатора професій ДК 003-95
затверджено Випуск 1 «Професії
працівників, що є загальними для всіх
видів економічної діяльності» (Розділ 1
«Професії керівників, професіоналів,
фахівців, та технічних службовців»,
Розділ 2 «Професії робітників»)
Довідника кваліфікаційних
характеристик професій працівників
«Про затвердження Випуску 1 «Професії
працівників, що є загальними для всіх
видів економічної діяльності»
Довідника кваліфікаційних
характеристик професій працівників.

Відповідно до п.6 у довіднику
кваліфікаційних характеристик
професій працівників визначено
перелік основних робіт, які притаманні
тій або іншій посаді, виходячи із
встановленого в галузях економіки
поділу і кооперації праці.

Конкретний перелік посадових
обов'язків визначається посадовими
інструкціями керівників,
професіоналів, фахівців, технічних
службовців, які розробляють і
затверджують на основі Довідника
роботодавці, ураховуючи конкретні
завдання та обов'язки, функції, права,
відповідальність працівників цих груп
та особливості штатного розпису
підприємства, установи, організації.

Зазначений довідник встановлює
мінімально допустимі кваліфікаційні
вимоги до певних посад, але передбачає
право керівника підприємства, установи
чи організації встановлювати вимоги,
що стосуються освіти,
освітньо-кваліфікаційних рівнів та
досвіду, достатні для повного і
якісного виконання робіт за посадою, що
відповідають завданню та функціям
підрозділу.

На підставі зазначеного, колегія
суддів не вважає підставою для
скасування оскаржуваного рішення
посилання апелянта на затверджений
Наказом МОЗ України за №117 від 29.03.2002
Довідник кваліфікаційних
характеристик професій працівників,
випуск 78 «Охорона здоров'я», де у
розділі «Керівники» визначено
кваліфікаційні вимоги до керівника
лікувально-профілактичного закладу, що
не передбачають такої вимоги до
керівника, як наявність стажу
науково-педагогічної роботи не менше 5
років та наукового ступеню доктора або
кандидата медичних наук.

Крім того, не спростовують правильного
висновку суду першої інстанції
твердження про те, що Центр не
займається ніякою економічною
діяльністю і не є університетською
клінікою, оскільки центр є структурним
підрозділом НМПАО ім. П.Л. Щупика та має
подвійну природу діяльності, а отже її
відповідного правового регулювання,
зокрема Законом України «Про вищу
освіту» та Законом України «Основи
законодавства України про охорону
здоров'я», про що правильно зазначив
суд першої інстанції в оскаржуваному
рішенні на підставі встановлених в
судовому засіданні обставин.

Положення ч.2 ст.59 ЦПК України
встановлюють, що обставини справи, які
за законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватись іншими
засобами доказування.

За змістом частини 3 статті 10
Цивільного процесуального кодексу
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог або
заперечень. Положення ст.60 ЦПК України
покладає обов'язок доказування на
сторін, суд не може збирати докази за
власною ініціативою, що спростовує
посилання апелянта на неправильне
застосування судом першої інстанції
норм матеріального права.

Крім того, не може бути скасоване
правильне по суті і справедливе
рішення суду з одних лише формальних
міркувань.

Інші доводи апеляційної скарги
законності рішення суду першої
інстанції не спростовують, рішення
суду першої інстанції ухвалене без
порушення норм матеріального та
процесуального права, тому підстави
для задоволення апеляційної скарги,
відсутні.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення
Шевченківського районного суду міста
Києва від 25 вересня 2013 року відхилити.

Рішення Шевченківського районного
суду міста Києва від 25 вересня 2013 року -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, однак може бути
оскаржена протягом 20-ти днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:
Судді: