АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/1792/2014
Головуючий у 1 інстанції: Лазаренко В.В.
Доповідач: Гаращенко Д.Р.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів - Ратнікової В.М., Борисової О.В.

при секретарі - Мурга М.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_1 на рішення
Солом'янського районного суду м. Києва
від 03 грудня 2013 року у справі за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа: Головне
управління юстиції у м. Києві, про
визнання заповіту недійсним, -

ВСТАНОВИЛА:

12 лютого 2013 року ОСОБА_2 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_1, у якому
просила визнати заповіт, складений її
батьком ОСОБА_3 13 січня 2012 року на ім`я
ОСОБА_1, недійсним. Свої вимоги
обґрунтовувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1
року помер її батько ОСОБА_3, якому на
праві власності належала Ѕ частина
домоволодіння АДРЕСА_1. Спадкоємцями
ОСОБА_3 є вона та дружина батька ОСОБА_1
Зазначила, що в установлений законом
строк звернулася до нотаріальної
контори з заявою про прийняття
спадщини, де їй повідомлено, що її
померлий батько 13 січня 2012 року склав
заповіт на ім`я ОСОБА_1 Позивач вказала,
що її батько був інвалідом 2 групи з
дитинства, так як страждав на
поліомієліт, у 2004 році переніс
ішемічний інсульт, незворотні явища
якого проявлялися до самої смерті,
хворів на гіпертонічну хворобу 3-го
ступеня, церебральний атеросклероз,
ниркову недостатність,
дисциркуляторну енцефалопатію 3-го
ступеня з вестибулярними порушеннями,
когнітивним зниженням. З 2004 року після
перенесеного інсульту ОСОБА_3 не міг ні
писати, ні читати, був подавленим, не
впізнавав своїх близьких, називав їх
іншими іменами, страждав тяжкими
депресіями, постійно вживав
антидепресанти, був плаксивий,
відмовлявся від їжі, не виходив на
вулицю, до продуктивного спілкування
був непридатний, приймав сильнодіючі
препарати групи нейролептиків та
седативні препарати, кожні півроку
проходив курси стаціонарного та
амбулаторного лікування в
неврологічному відділенні Київської
міської клінічної лікарні № 6.
Додатково позивач вказала, що 11 липня
2011 року її батько переніс
психоемоційний стрес, оскільки став
свідком пожежі власного будинку та
смерті свого онука. Виходячи з цього,
вважає, що на час посвідчення заповіту
батько перебував у такому стані, що не
міг правильно розуміти значення своїх
дій та керувати ними, а тому просила
задовольнити позов.

Рішенням Солом'янського районного суду
м. Києва від 03 грудня 2013 року позов
ОСОБА_2 задоволено і визнано недійсним
заповіт від 13 січня 2012 року від імені
ОСОБА_3 на ім'я ОСОБА_1, посвідчений
державним нотаріусом П'ятої Київської
державної нотаріальної контори
Наумовим В.В., вирішено питання про
розподіл судових витрат.

13 грудня 2013 року ОСОБА_1 подала
апеляційну скаргу на вказане рішення, у
якій, посилаючись на неповне з'ясування
обставин справи, невідповідність
висновків суду обставинам справи,
порушення норм процесуального права,
просила його скасувати та ухвалити
нове рішення про відмову у задоволенні
позову ОСОБА_2 В обґрунтування
заявлених вимог апелянт вказала, що суд
першої інстанції не взяв до уваги
пояснення Головного управління
юстиції у м. Києві та державного
нотаріуса П'ятої Київської державної
нотаріальної контори НаумоваВ.В., який
посвідчував оспорюваний правочин,
відповідно до яких ОСОБА_3 при
підписанні заповіту знаходився при
ясній пам'яті і здоровому розумі,
усвідомлював значення своїх дій і міг
керувати ними. Також апелянт зазначила,
що за півроку до дня смерті ОСОБА_3
втричі вчиняв правочини, що
нотаріально посвідчувалися, і у
жодного нотаріуса не виникало сумнівів
щодо його дієздатності. На думку
апелянта, судом першої інстанції не
надано жодної оцінки медичній довідці
про проходження 02 грудня 2010 року ОСОБА_3
обов'язкового періодичного
психіатричного огляду в Київському
міському психоневрологічному
диспансері № 5 для керування
автомобілем, за результатами якого
встановлено відсутність психічних
порушень. Додатково апелянт вказала, що
зазначений експертами діагноз ОСОБА_3
не відповідає затвердженим назвам
хвороб, що перелічені у Міжнародному
класифікаторі хвороб, описує зовнішні
прояви хвороби і не називає саме
захворювання. Апелянт звертає увагу
суду на те, що в медичній документації
відсутні будь-які відомості про
наявність у ОСОБА_3 психічних розладів.
На думку апелянта, суд першої інстанції
необґрунтовано відмовив у задоволенні
клопотання про призначення повторної
посмертної комісійної
судово-психіатричної експертизи,
оскільки акт судової експертизи
суперечить іншим матеріалам справи.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та її
представник - адвокат ОСОБА_5
апеляційну скаргу підтримали та
просили суд її задовольнити.

ОСОБА_2 апеляційну скаргу просила
відхилити, а рішення суду першої
інстанції залишити без змін.

Представник третьої особи у судове
засідання не з'явився, був належним
чином повідомлений про день, час та
місце апеляційного розгляду, тому
розгляд справи за апеляційною скаргою
на підставі ч. 2 ст. 305 ЦПК України
проведено за його відсутності.

Вислухавши доповідь судді Гаращенка
Д.Р., пояснення осіб, які беруть участь у
справі та з'явилися у судове засідання,
вивчивши матеріали справи, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги, колегія суддів
прийшла до наступного.

Судом першої інстанції правильно
встановлено, що 13 січня 2012 року ОСОБА_3
склав заповіт, відповідно до якого все
своє майно рухоме та нерухоме, де б воно
не знаходилось та з чого б воно не
складалося, і взагалі все те, на що
матиме право за законом і що йому
належатиме на день смерті заповів
ОСОБА_1

Зазначений заповіт було посвідчено
державним нотаріусом П'ятої київської
державної нотаріальної контори
Наумовим В.В. і зареєстровано в реєстрі
за № 5-60.

ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, що
підтверджується свідоцтвом про смерть
серії НОМЕР_1.

До нотаріальної контори із заявами про
прийняття спадщини звернулися ОСОБА_2,
яка є донькою ОСОБА_3, та ОСОБА_1, яка є
дружиною ОСОБА_3

Задовольняючи позов суд першої
інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 при
підписанні заповіту 13 січня 2012 року не
усвідомлював значення своїх дій і не
міг керувати ними.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду першої інстанції з
огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України
правочин, який дієздатна фізична особа
вчинила в момент, коли вона не
усвідомлювала значення своїх дій
та/або не могла керувати ними, може бути
визнаний судом недійсним за позовом
цієї особи, а в разі її смерті - за
позовом інших осіб, чиї цивільні права
або інтереси порушені.

Хоча висновок експертизи є лише одним
із доказів у справі і йому слід давати
оцінку в сукупності з іншими доказами
будь-які зовнішні обставини мають лише
побічне значення для встановлення
того, чи була здатною особа в
конкретний момент вчинення правочину
розуміти значення своїх дій та (або)
керувати ними.

Така правова позиція викладена у
постанові Верховного Суду України від
29.02.2012 року № 6-9 цс 12, яка відповідно до
ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою
для всіх судів України.

Відповідно до акту посмертної
судово-психіатричної експертизи № 664
від 19.08.2013 року комісія експертів
шляхом аналізу матеріалів справи,
показів свідків, даних
меддокументації, співставлення їх між
собою, прийшла до висновку, що на період
складання заповіту 13.01.2012 року ОСОБА_3
страждав стійким хронічним психічним
розладом у вигляді: органічного
ураження головного мозку судинного
ґенезу з вираженим
інтелектуально-мнестичним зниженням
та емоційно-вольовими порушеннями і за
своїм психічним станом тоді він не міг
усвідомлювати значення своїх дій та
керувати ними.

Таким чином, висновком судової
експертизи встановлено, що ОСОБА_3 на
період складання заповіту був
неспроможним усвідомлювати значення
своїх дій і керувати ними.

З огляду на викладене, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції дійшов
до вірного висновку про задоволення
позову згідно ч. 1 ст. 225 ЦК України.

Відхиляючи посилання апелянта на те, що
за півроку до дня смерті ОСОБА_3 втричі
вчиняв правочини, що нотаріально
посвідчувалися, і у жодного нотаріуса
не виникало сумнівів щодо його
дієздатності, колегія суддів виходить
з того, що вказана обставина не
свідчить про те, що в момент підписання
саме оспорюваного заповіту ОСОБА_3
розумів значення своїх дій та міг
керувати ними. З цих же підстав колегія
суддів не приймає до уваги посилання
апелянта на медичну довідку, так як в
ній зафіксовані дані про проходження
ОСОБА_3 обов'язкового періодичного
психіатричного огляду в Київському
міському психоневрологічному
диспансері № 5 та відсутність у нього
психічних порушень станом на 02 грудня
2010 року, тоді як оспорюваний заповіт
було посвідчено 13 січня 2012 року.

Не заслуговують на увагу доводи
апелянта про те, що зазначений
експертами діагноз ОСОБА_3 не
відповідає затвердженим назвам хвороб,
що перелічені у Міжнародному
класифікаторі хвороб, описує зовнішні
прояви хвороби і не називає саме
захворювання, оскільки перед
експертами ставилося завдання
визначити чи міг ОСОБА_3 розуміти
значення своїх дій та керувати ними в
момент підписання оспорюваного
заповіту.

Також колегія суддів не приймає до
уваги доводи апеляційної скарги в тій
частині, що в медичній документації
відсутні будь-які відомості про
наявність у ОСОБА_3 психічних розладів,
так як висновок експертизи ґрунтується
саме на медичних довідках і виписках з
історій хвороби ОСОБА_3

Не знаходять свого підтвердження
доводи апелянта в тій частині, що
висновок судової експертизи
суперечить матеріалам справи, оскільки
в його основу було покладено наявні у
матеріалах справи докази, і враховано
пояснення допитаних у судовому
засіданні свідків.

Таким чином, рішення Солом'янського
районного суду м. Києва від 03 грудня 2013
року є таким, що ухвалене з додержанням
закону, а тому підстав для його
скасування немає.

Керуючись ст.ст. 218, 303-305, п. 1 ч. 1 ст. 307,
ст.ст. 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду
м. Києва від 03 грудня 2013 року - залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена
протягом 20 днів з дня набрання нею
законної сили до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді