АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа №22ц/796/668/14
Головуючий у 1 інстанції - Галаган В.І.
Доповідач - Панченко М.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

6 лютого 2014 року
м.Київ

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах Апеляційного суду
м.Києва у складі:

головуючого -
Панченка М.М.

суддів -
Кирилюк Г.М., Вербової І.М.

при секретарі -
Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.Києві справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1, який діє
за дорученням ОСОБА_2, на рішення
Дніпровського районного суду м.Києва
від 14 червня 2013 року у справі за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення суми за
договором позики,-

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2013 року позивачОСОБА_3
звернувся з позовом до відповідача
ОСОБА_4 і просив винести рішення, яким
стягнути з відповідача на свою користь
заборговану суму за договором позики у
розмірі 3.500.000 грн.

Рішенням Дніпровського районного суду
м.Києва від 14 червня 2013 року позов
задоволено /а.с.18-19/.

Судовим рішенням стягнуто з ОСОБА_4 на
користь ОСОБА_3 заборговану суму за
договором позики - 3.500.000 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, який діє
за дорученням ОСОБА_2, звернувся, в
порядку ст. 292 ЦПК України, до суду і
просить скасувати рішення
Дніпровського районного суду м.Києва
від 14 червня 2013 року та ухвалити нове
рішення, яким відмовити у позові
/а.с.35-37/.

Скаржник послався на те, що на підставі
виконавчого листа від 29.07.2013 року,
виданого Дніпровським районним судом
м.Києва, на виконання рішення
Дніпровського районного суду м.Києва
від 14 червня 2013 року державним
виконавцем Відділу державної
виконавчої служби Дніпровського РУЮ
м.Києва ухвалено постанову про
зведення двох виконавчих проваджень, а
саме: 1). виконавче провадження від
14.04.2003 року №23917160, стягувач - ОСОБА_2,
боржник - ОСОБА_4, сума боргу 508.684,41 грн.;
2). виконавче провадження від 29.07.2013 року
№39156578 стягувач - ОСОБА_3, боржник -
ОСОБА_4, сума боргу 2.880.000 грн. до одного
зведеного виконавчого провадження від
22.08.2013 року №395.18041 на загальну суму
боргу 3.498.684,41 грн.

У зв»язку з чим, у разі продажу з
аукціону 1/3 частини квартири, за
початковою вартістю 190.000 грн.,
власником якої є відповідач ОСОБА_4,
доля стягувача ОСОБА_2 зменшиться на
162.375,32 грн.

Указана обставина, на думку позивача,
свідчить про фіктивність договору
позики між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, без
наміру створити правові наслідки,
переслідуючи мету зменшити отримання
долі дійсної стягувачки ОСОБА_2 від
боржника ОСОБА_4.

Заслухавши доповідь по справі,
пояснення учасників процесу,
дослідивши матеріали справи та
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів дійшла висновку про
відхилення апеляційної скарги та
залишення без змін рішення суду першої
інстанції з таких підстав.

Відповідно до ст.303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Як вбачається із матеріалів справи,
28.03.2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3
укладена письмова угода, згідно якої
ОСОБА_3 надав безпроцентну позику
ОСОБА_4 у сумі 3.500.000 грн. на термін до
31.12.2012 року/а.с.5/.

Відповідно до ч.2 ст.639 ЦК України якщо
сторони домовилися укласти договір у
певній формі, він вважається укладеним
з моменту надання йому цієї форми,
навіть якщо законом ця форма для даного
виду договорів не вимагалася.

На підтвердження укладення договору
позики, позивачем ОСОБА_3 надана суду
розписка від 28.03.2012 року, із якої слідує,
що позивач надав ОСОБА_4 позику у сумі
3.500.000 грн. на термін до 31.12.2012 року /а.с.6/.

Згідно ст.1047 ЦК України на
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Таким чином, судом встановлено, що між
сторонами виникли договірні відносини
позики, які регулюються ст.1046 ЦК
України, згідно якої, одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов"язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики), або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Оскільки боржником на день закінчення
дії договору позика не була повернута,
позивач ОСОБА_3 звернувся з даним
позовом до суду.

Відповідно до ст.526 ЦК України
зобов»язання має виконуватись
належним чином, відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Згідно ст.530 ЦК України, якщо у
зобов»язанні встановлений строк його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Встановлено, що відповідач ОСОБА_4 до
погашення позики не приступав, в
зв»язку чим позивач обгрунтовано
вимагав стягнути надану відповідачу
позику у сумі, яка йому передавалась -
3.500.000 грн.

Рішенням Дніпровського районного суду
м.Києва від 14 червня 2013 року позов
задоволено і стягнуто з ОСОБА_4 на
користь ОСОБА_3 борг за договором
позики у сумі 3.500.000 грн.

Вимагаючи скасування указаного
рішення, скаржник ОСОБА_2 наполягає на
тому, що указана угода позики, в силу
ст.234 ЦК України, була фіктивною, тобто,
без наміру створення правових
наслідків, які обумовлюються цим
правочином.

При цьому скаржник посилається на те,
що у разі об»єднання в порядку ст.33
Закону України «Про виконавче
провадження» виконавчих проваджень, за
якими ОСОБА_4 є боржником, та в разі,
якщо, буде реалізована 1/3 частини
квартири, яка належить боржнику, з
прилюдних торгів за початковою ціною
190.000 грн., то тоді скаржниця втратить
значну частину коштів від реалізації
квартири боржника, якби, не було б
об»єднання виконавчих проваджень.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов»язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Дійшовши висновку про
відхилення апеляційної скарги,
колегія суддів керується ст.215 ЦК
України, згідно якої підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною,
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою-третьою, п»ятою та
шостою ст.203 цього Кодексу, а також ч.5
ст.203 ЦК України, згідно якої правочин
має бути спрямований на реальне
настання правових наслідків, що
обумовлені ним, та виходить з того, що
скаржниця та її представник не навели
доказів того, що спірний правочин
позики, укладений сторонами, не був
спрямований на реальне настання
правових наслідків.

Крім того, доводи скаржника щодо
недійсності договору позики, в силу
того, що він укладений без наміру
створення реальних наслідків
ґрунтуються лише на припущеннях, тобто,
у скаржника немає підтверджень того, чи
відбудеться реалізація частини
нерухомості, яка належить боржнику
ОСОБА_4 і за яку ціну ця нерухомість
буде реалізована.

Відповідно до ст.60 ЦПК України
доказування не може ґрунтуватись на
припущеннях.

Інших доказів недійсності договору
позики, як фіктивного, скаржник суду не
надав.

Враховуючи встановлені у судовому
засіданні обставини та керуючись вище
зазначеними нормами права, колегія
суддів дійшла висновку, що рішення суду
першої інстанції постановлене на повно
з»ясованих обставинах з дотриманням
вимог матеріального та процесуального
права, а доводи, викладені в
апеляційній скарзі не спростовують
висновків суду.

Керуючись ст.ст.307,308 ЦПК України,
колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, який діє за
дорученням ОСОБА_2, відхилити, а
рішення Дніпровського районного суду
м.Києва від 14 червня 2013 року залишити
без змін.

Ухвала набирає чинності негайно, але
може бути оскаржена протягом двадцяти
днів з дня набрання чинності шляхом
подачі касаційної скарги до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ.

Головуючий

Судді