КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ПОЛТАВИ
Справа
№552/8226/13-ц
Провадження № 2/552/108/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10.02.2014 року Київський районний суд м.
Полтава в складі: головуючого судді -
Миронець О.К., секретаря судових
засідань - ОСОБА_1, позивача - ОСОБА_2,
представника позивача - ОСОБА_3,
відповідачів - ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,
представника відповідачів - ОСОБА_7
розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про
визнання заповіту недійсним та
визнання права власності на спадкове
майно, треті особи - Друга полтавська
державна нотаріальна контора,
приватний нотаріус ОСОБА_8,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 звернулась до суду з
позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та
просить визнати недійсним заповіт
ОСОБА_9 від 12.10.2005 року посвідчений
державним нотаріусом Другої
полтавської державної нотаріальної
контори ОСОБА_8 та визнати право
власності на спадкове майно, а саме на
1/8 частину квартири АДРЕСА_1 та на 1/8
частину будинку, що розташований по
АДРЕСА_2. Свій позов вона обґрунтовує
тим, що з 2003 року, тобто на протязі 10
років вона здійснювала догляд за
хворим батьком ОСОБА_9 і він на протязі
цього часу проживав разом з нею і не
виїжджав з її будинку. Позивач лише у
вересні 2013 року дізналась про заповіт
та вважає, що він був посвідчений з
порушенням Порядку вчинення
нотаріальних дій, оскільки в заповіті
містяться посилання на фіктивний
документ, що посвідчує інвалідність її
батька, також в реєстрі вчинених
нотаріальних дій не вказано дату
посвідчення заповіту.

В судовому засіданні позивач та її
представник позов підтримали, просили
суд його задовольнити та визнати
недійсним заповіт ОСОБА_9 від 12.10.2005
року посвідчений державним нотаріусом
Другої полтавської державної
нотаріальної контори ОСОБА_8 та визнати
право власності на спадкове майно, а
саме на 1/8 частину квартири АДРЕСА_1 та
на 1/8 частину будинку, що розташований
по АДРЕСА_2.

Відповідач ОСОБА_6 позов визнав та
пояснив, що він не заперечує проти його
задоволення.

Відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_4 та
їх представник позов не визнали,
просили суд відмовити в його
задоволенні, оскільки заповіт був
посвідчений з дотриманням норм чинного
законодавства, в ньому була виражена
воля нині покійного ОСОБА_9, отже
відсутні підстави для визнання його
недійсним.

Представник Другої полтавської
державної нотаріальної контори в
судове засідання не з'явився, від них
надійшло клопотання про розгляд справи
без участі їх представника.

Третя особа - приватний нотаріус
Полтавського міського нотаріального
округу ОСОБА_8 в судовому засіданні
пояснила, що вона в 2005 році
посвідчувала заповіт від імені ОСОБА_9.
Оскільки заповіт був посвідчений на
дому у невістки, за адресою АДРЕСА_2 про
це в заповіті зроблено відповідний
запис. ОСОБА_9 висловив свою волю щодо
розпорядження майном і вона все
записала з його слів.

Суд заслухавши учасників процесу,
свідків, повно і всебічно дослідивши
всі докази по справі приходить до таких
висновків.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до ст.203 ЦК України
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. Особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.
Правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст.215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу. Недійсним є правочин,
якщо його недійсність встановлена
законом (нікчемний правочин). У цьому
разі визнання такого правочину
недійсним судом не вимагається.

Відповідно до ст. 1233 ЦК України
заповітом є особисте розпорядження
фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до ст.1234 ЦК України право на
заповіт має фізична особа з повною
цивільною дієздатністю. Право на
заповіт здійснюється особисто.
Вчинення заповіту через представника
не допускається.

Відповідно до ст. 1248 ЦК нотаріус
посвідчує заповіт, який написаний
заповідачем власноручно або за
допомогою загальноприйнятих технічних
засобів. Нотаріус може на прохання
особи записати заповіт з її слів
власноручно або за допомогою
загальноприйнятих технічних засобів. У
цьому разі заповіт має бути вголос
прочитаний заповідачем і підписаний
ним. Якщо заповідач через фізичні вади
не може сам прочитати заповіт,
посвідчення заповіту має відбуватися
при свідках.

Відповідно до ст. 1257 ЦК України заповіт,
складений особою, яка не мала на це
права, а також заповіт, складений з
порушенням вимог щодо його форми та
посвідчення, є нікчемним. За позовом
заінтересованої особи суд визнає
заповіт недійсним, якщо буде
встановлено, що волевиявлення
заповідача не було вільним і не
відповідало його волі. Недійсність
окремого розпорядження, що міститься у
заповіті, не має наслідком недійсності
іншої його частини. У разі недійсності
заповіту спадкоємець, який за цим
заповітом був позбавлений права на
спадкування, одержує право на
спадкування за законом на загальних
підставах.

В ході розгляду справи судом
встановлено, що 12.10.2005 року державним
нотаріусом Другої полтавської
державної нотаріальної контори ОСОБА_8
посвідчено заповіт від імені ОСОБА_9 за
реєстровим номером №3-2579. З даного
заповіту вбачається, що він був
посвідчений на дому у зв'язку з
хворобою ОСОБА_9 за адресою АДРЕСА_2. З
копії виписки з реєстру вчинення
нотаріальних дій вбачається, що дана
нотаріальна дія була належними чином
зареєстрована та зазначено про
посвідчення заповіту на дому.

Допитані в судовому засіданні свідки
ОСОБА_10, ОСОБА_17, ОСОБА_12, ОСОБА_13,
ОСОБА_14, ОСОБА_15 ОСОБА_16 підтвердили той
факт, що дійсно ОСОБА_2 піклувалась про
свого батька ОСОБА_9, але жоден із
свідків не був присутній під час
написання заповіту і даним свідкам
нічого невідомо щодо його посвідчення.

Посилання позивача на той факт, що вона
здійснювала догляд за батьком, а отже і
заповіт повинен бути складений на неї
не заслуговують на увагу з тих підстав,
що відповідно до ст.1235 ЦК України
заповідач може призначити своїми
спадкоємцями одну або кілька фізичних
осіб, незалежно від наявності у нього з
цими особами сімейних, родинних
відносин, а також інших учасників
цивільних відносин.

Позивач та його представник в ході
судового розгляду справи посилаються
на те, що посвідчення серії НОМЕР_1
видане ОСОБА_9 05.04.1995 року є недійсним, а
оскільки дане посвідчення зазначено в
заповіті, отже і він повинен бути
визнаний судом недійсним. Дане
твердження судом не прийнято до уваги,
оскільки доказів того, що дане
посвідчення є недійсним суду не надано.
Лист №46/05-02 від 15.01.2014 року про те, що
Управління праці та соціального
захисту населення Зіньківської
райдержадміністрації не має
відомостей про посвідчення, які видані
на ім'я ОСОБА_9 не може бути доказом, що
таке посвідчення не видавалось.

Аналізуючи всі надані докази в їх
сукупності суд приходить до висновку
про те, що позивач не надав суду
доказів, що при посвідченні заповіту
від 12.10.2005 року не були дотримані вимоги
ст. 203 ЦК України.

Позовна вимога про визнання права
власності в порядку спадкування після
смерті ОСОБА_9 на 1/8 частину квартири
АДРЕСА_1 та на 1/8 частину будинку, що
розташований по АДРЕСА_2 не підлягає до
задоволення з таких підстав.

Відповідно до Постанови Пленуму
Верховного суду України від 30.05.2008 року
за №7 «Про судову практику в справах
про спадкування» за наявності умов для
одержання в нотаріальній конторі
свідоцтва про право на спадщину вимоги
про визнання права на спадщину в
судовому розгляду не підлягають.
Постанови нотаріуса про відмову у
видачі ОСОБА_2 свідоцтва про право на
спадщину не надано, отже позивачем не
доведено факту неможливості оформити
спадщину в нотаріальній конторі.

Керуючись ст.ст. 213-215 ЦПК
України,ст.203-205, 215, 1247, 1248, 1257 ЦК України
суд, -

В И Р І Ш И В:

Відмовити ОСОБА_2 в задоволенні її
позовних вимог в повному обсязі.

Рішення суду може бути оскаржено до
апеляційного суду Полтавської області
через Київський районний суд м. Полтави
шляхом подачі апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня його
проголошення.

Суддя

О.К.Миронець