РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 123/12109/13-ц

Номер провадження 2/123/211/2014

30.01.2014 року

Київський районний суд м. Сімферополя
АР Крим у складі:

головуючого судді - Гуріної О.В.,

при секретарі - Селезньової О.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до Державного підприємства
«Придніпровська залізниця», треті
особи - начальник відокремленого
структурного підрозділу
«Сімферопольське пасажирське вагонне
депо» Державного підприємства
«Придніпровська залізниця»,
профспілкова організація
відокремленого структурного
підрозділу «Сімферопольське
пасажирське вагонне депо» Державного
підприємства «Придніпровська
залізниця», про визнання права на працю
за трудовим договором, укладеним на
невизначений строк, визнання
незаконним переведення на контрактну
форму трудового договору, визнання
неправомірними дій щодо визначення та
обмеження строку трудового договору,
визнання незаконним наказу про
звільнення, поновлення на роботі,
стягнення заробітної плати за час
вимушеного прогулу,

встановив:

23.10.2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду з
позовом до Державного підприємства
«Придніпровська залізниця», треті
особи - начальник відокремленого
структурного підрозділу
«Сімферопольське пасажирське вагонне
депо» Державного підприємства
«Придніпровська залізниця»,
профспілкова організація
відокремленого структурного
підрозділу «Сімферопольське
пасажирське вагонне депо» Державного
підприємства «Придніпровська
залізниця», про визнання права на працю
за трудовим договором, укладеним на
невизначений строк, визнання
незаконним переведення на контрактну
форму трудового договору, визнання
неправомірними дій щодо визначення та
обмеження строку трудового договору,
визнання незаконним наказу про
звільнення, поновлення на роботі,
стягнення заробітної плати за час
вимушеного прогулу.

Позовні вимоги мотивовані тим, що на
підставі наказу №1581 від 28.06.1993 року без
визначення строку трудового договору
позивач був прийнятий провідником
пасажирських вагонів Кримської
технічної дирекції з обслуговування
пасажирів м.Сімферополя. Наказом №1480
від 26.08.1999 року також без визначення
строку він був переведений на посаду
начальника пасажирського поїзду на
тому ж підприємстві. Відповідно до
наказу начальника ДП «Придніпровська
залізниця» від 12.02.2001 року Кримська
технічна дирекція з обслуговування
пасажирів м.Сімферополя
реорганізована у відокремлений
структурний підрозділ
«Сімферопольське пасажирське вагонне
депо» ДП «Придніпровська залізниця».
15.01.2013 року адміністрація підприємства
повідомила його про те, що укладений з
ним діючий контракт продовжений не
буде. Про переведення на контрактну
форму договору працівників, які були
прийняті на роботу по безстроковому
договору, наказ не видавався, і позивач
не був з ним ознайомлений відповідно до
вимог ст.32 КЗпП України за два місяці до
укладення контракту. На момент подання
даного позову законність укладення з
ним контрактів оспорені в судовому
порядку. Про контракт №1153 від 02.10.2009
року та додаткову угоду до нього №483
від 25.09.2012 року позивач дізнався
наприкінці січня 2013 року, оскільки він
їх не підписував. За фактом підроблення
його підпису у контракті він звернувся
до прокуратури, 28.11.2013 року почато
досудове розслідування у
кримінальному провадженні, де ОСОБА_1
визнаний потерпілим. 20.09.2013 року він
звернувся до керівника підприємства із
заявою про надання йому чергової
щорічної відпустки за 2012-2013 роки та
невикористаної щорічної відпустки за
2011-2012 роки. Але відпустка надана не була
з посиланням на те, що згідно з графіком
відпусток на 2013 рік щорічна відпустка
ОСОБА_1 запланована на листопад 2013 року.
Таким чином, він вважає, що працює за
безстроковим договором, оскільки
відпустка не може бути надана
звільненому працівнику. 30.09.2013 року
виданий наказ №1710/ОС, згідно з яким
ОСОБА_1 звільнений з роботи з 18.10.2013 року
після закінчення додаткової відпустки
у зв'язку з навчанням з посади
начальника ПП резерву провідників у
зв'язку із закінченням строку
трудового договору. У порушення
Інструкції про порядок ведення
трудових книжок трудова книжка йому
видана 30.09.2013 року, в якій будь-яких
відомостей про контракт не міститься.
Крім того, на утриманні позивача
знаходяться троє малолітніх дітей,
мати, дружина перебуває у відпустці по
догляду за дитиною до досягнення нею
трьох років, не працює, на четверту
дитину від першого шлюбу він виплачує
аліменти. Виходячи з положень ст.42 КЗпП
України позивач як єдиний годувальник
у сім'ї мав переважне право залишення
на роботі. Також у порушення
законодавства про працю, позивач був
звільнений на час знаходження його на
лікарняному. Остаточно уточнивши свої
вимоги, позивач просить визнати за ним
право на роботу на посаді начальника
пасажирського поїзду у відокремленому
підрозділі «Сімферопольське
пасажирське вагонне депо» ДП
«Придніпровська залізниця» за
трудовим договором, укладеним на
невизначений строк, визнати незаконним
переведення на контрактну форму
трудового договору, визнати
неправомірним дії відповідача щодо
визначення та обмеження строку
трудового договору, визнати незаконним
наказ про його звільнення №1710/ОС від
30.09.2013 року, поновити на роботі,
стягнути з відповідача на його користь
середню заробітну плату за час
вимушеного прогулу. Судові витрати
покласти на відповідача.

У судовому засіданні позивач та його
представник підтримали заявлені
вимоги.

Представник відповідача заперечував
проти задоволення позову, пояснив, що
згідно переліку категорій та посад
працівників залізничного транспорту,
які працевлаштовуються за контрактною
формою трудового договору, ОСОБА_1 міг
працювати лише на основі контракту. У
період роботи з позивачем укладались
контракти та додаткові угоди до них.
Останнім контрактом №1153 від 02.10.2009 року
та додатковою угодою до нього №483 від
25.09.2012 року був визначений строк дії
трудового договору до 02.10.2013 року.
Рішенням Апеляційного суду АР Крим від
23.01.2014 року по справі №123/4267/13-ц ОСОБА_1
відмовлено у задоволенні позову про
визнання недійсними та скасування
контрактів, в тому числі контракту №1153
від 02.10.2009 року та додаткової угоди до
нього №483 від 25.09.2012 року, які
оспорювались останнім з тих підстав, що
він їх не підписував. Судом апеляційної
інстанції при розгляді справи
встановлено, що ОСОБА_1 працював на
підприємстві за трудовим договором,
укладеним у контрактній формі. За таких
обставин, вважав безпідставними
посилання позивача на те, що він
перебував у трудових відносинах з
відповідачем на підставі
безстрокового договору. Звільнення
відбулось із дотриманням норм чинного
трудового законодавства. Крім того,
позивач був ознайомлений з переліком
вакантних посад для працевлаштування,
проте від жодної з них він відмовився.
Відпустка на навчання ОСОБА_1 надана в
повному обсязі, компенсація за щорічну
відпустку за період з 2011-2012 роки
компенсована при звільненні. Видача
трудової книжки в день видання наказу
про звільнення від 30.09.2013 року не є
порушенням трудового законодавства.
Також звернув увагу на те, що позивачем
пропущений трьохмісячний строк для
звернення до суду в частині вимог про
визнання незаконним його переведення
на контрактну форму договору.

Треті особи до суду не з'явились,
повідомлені належним чином про час та
місце судового засідання , їх неявка не
перешкоджає розгляду справи.

Суд, заслухавши пояснення сторін,
дослідивши матеріали справи, вважає, що
позов не підлягає задоволенню,
виходячи з наступного.

Судом встановлено, що сторони
перебували у трудових відносинах, з
28.06.1993 року ОСОБА_1 був прийнятий
провідником пасажирських вагонів, з
26.08.1999 року на підставі наказу №1480
переведений на посаду начальника
поїзду. Наказом від 30.09.2013 року №1710/ОС
позивач звільнений з роботи з 18.10.2013
року після закінчення додаткової
відпустки у зв'язку з навчанням з
посади начальника пасажирського
поїзда резерву провідників у зв'язку із
закінченням строку трудового договору,
укладеного на визначений строк, п.2 ст.36
КЗпП України ( а.с.8).

Згідно зі ст.21 КЗпП України трудовий
договір є угода між працівником і
власником підприємства, установи,
організації або уповноваженим ним
органом чи фізичною особою, за якою
працівник зобов'язується виконувати
роботу, визначену цією угодою, з
підляганням внутрішньому трудовому
розпорядкові, а власник підприємства,
установи, організації або
уповноважений ним орган чи фізична
особа зобов'язується виплачувати
працівникові заробітну плату і
забезпечувати умови праці, необхідні
для виконання роботи, передбачені
законодавством про працю, колективним
договором і угодою сторін. Особливою
формою трудового договору є контракт, в
якому строк його дії, права, обов'язки і
відповідальність сторін (в тому числі
матеріальна), умови матеріального
забезпечення і організації праці
працівника, умови розірвання договору,
в тому числі дострокового, можуть
встановлюватися угодою сторін. Сфера
застосування контракту визначається
законами України.

Відповідно до ст.23 КЗпП України
трудовий договір може бути
безстроковим, що укладається на
невизначений строк; на визначений
строк, встановлений за погодженням
сторін; таким, що укладається на час
виконання певної роботи. Строковий
трудовий договір укладається у
випадках, коли трудові відносини не
можуть бути встановлені на
невизначений строк з урахуванням
характеру наступної роботи, або умов її
виконання, або інтересів працівника та
в інших випадках, передбачених
законодавчими актами.

Відповідно до вимог ст.24 КЗпП України
додержання письмової форми є
обов'язковим при укладенні контракту.

Згідно зі ст.9 КЗпП України умови
договорів про працю, які погіршують
становище працівників порівняно з
законодавством України про працю, є
недійсними.

Відповідно до роз'яснень, викладених в
п.7 постанови Пленуму Верховного суду
України №9 від 06.11.92 «Про практику
розгляду судами трудових спорів»,
власник або уповноважений ним орган
може вимагати від працівника, який
працює за трудовим договором,
укладення контракту тільки в тому разі,
коли він належить до категорії
працівників, які згідно із
законодавством працюють за контрактом.
Порушення цих вимог може бути
підставою для визнання відповідно до
ст.9 КЗпП України недійсними умов праці
за контрактом, які погіршують
становище працівника порівняно з
законодавством України.

Згідно зі ст.15 Закону України «Про
залізничний транспорт» трудові
відносини працівників залізничного
транспорту загального користування
регулюються на підставі Кодексу
законів про працю України, Положення
"Про дисципліну працівників
залізничного транспорту України",
іншими актами законодавства України
про працю. Працівники залізничного
транспорту загального користування,
які здійснюють обслуговування
пасажирів, працевлаштовуються на
підприємства пасажирського
залізничного транспорту загального
користування за контрактною формою
трудового договору. Перелік категорій
працівників залізничного
транспорту, які працевлаштовуються за
контрактною формою трудового
договору, затверджується Кабінетом
Міністрів України.

Перелік категорій та посад працівників
залізничного транспорту, які
працевлаштовуються за контрактною
формою трудового договору,
затверджений постановою Кабінету
Міністрів України від 15.07.1997 року №764,
містить посаду начальника
пасажирського поїзда.

Таким чином, для виконання роботи
начальника пасажирського поїзду, яку
обіймав позивач з 1999 року по день
звільнення, обов'язковим є укладення
контрактної форми трудового договору.

Суд вважає безпідставними твердження
позивача про те, що укладення контракту
можливо лише при прийнятті на роботу,
оскільки за правилами ст.32, п.6 ст.36 КЗпП
України відмова працівника укласти
контракт може бути підставою для
припинення трудового договору. Таким
чином, укладення контракту з раніше
прийнятим працівником є змінами в
організації виробництва і праці, що
тягне зміну істотних умов праці.

Отже, вимоги позивача про визнання за
ним права працювати за трудовим
договором, укладеним на невизначений
строк, та визнання незаконним
переведення на контрактну форму
трудового договору не підлягають
задоволенню як такі, що не ґрунтуються
на законі.

Оспорюючи законність звільнення,
позивач посилається на те, що він був
прийнятий на роботу на підставі
безстрокового договору, про
переведення на контрактну форму
договору у встановленому законом
порядку не попереджався, а крім того, не
підписував з підприємством жодного
контракту та додаткових угод.

З матеріалів справи вбачається, що
правові підстави відносин, що склались
між сторонами, були предметом
перевірки суду у справі за позовом
ОСОБА_1 до ДП «Придніпровська
залізниця», в якій він оспорював
дійсність трудових контрактів та
просив визнати за ним право на працю за
трудовим договором, укладеним
безстроково.

Рішенням Апеляційного суду АР Крим від
23.01.2014 року встановлено, що з ОСОБА_1 з 2004
року по 2012 рік щорічно, відповідно до
вимог законодавства, укладався
трудовий договір у формі контракту.
Контракти ним підписувались
власноручно.

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

За таких обставин, доводи позивача про
те, що він на момент звільнення
перебував у трудових відносинах з
відповідачем на підставі
безстрокового трудового договору, суд
вважає безпідставними.

Посилання ОСОБА_1 на висновок експерта
від 29.01.2014 року №13/4, зробленого на
підставі постанови про призначення
додаткової почеркознавчої експертизи
слідчого СВ Павлюк О.Г. у кримінальному
провадженні, внесеного до Єдиного
реєстру досудових розслідувань 28.11.2013
року за №0000597, суд не приймає до
уваги, оскільки цей висновок є доказом
у кримінальному провадженні, якому на
даний час ще не дана правова оцінка,
оскільки розслідування ще не
закінчилось.

Крім того, суд вважає, що висновок
експертизи, проведеної у кримінальному
провадженні, суперечить іншим доказам.
Зокрема, у судовому засіданні позивач
не оспорював, що він власноручно писав
заяви, в яких просив укласти з ним
контракт, а в подальшому - продовжити
дію контракту, в тому числі 24.09.2012 року.
З наказом про продовження терміну дії
контракту №2250/ОС від 25.09.2012 року
особисто ознайомлений, про що свідчить
його підпис ( а.с.32). Твердження позивача
про те, що він не підписував контракти
спростовується також висновком
експертизи №356 від 17.09.2013 року,
проведеної по цивільній справі
№123/4267/13-ц, у якій рішення суду набрало
законної сили.

Таким чином, відповідно до ст.15 Закону
України «Про залізничний транспорт»
позивачу було запропоновано укласти
строковий трудовий договір, і він
погодився на такі зміни суттєвих умов
праці, що підтверджується його заявами
та особистим підписом на договорах (
контрактах).

Доводи ОСОБА_1 про те, що він був
вимушений писати заяву про укладення з
ним контракту, оскільки, у разі відмови,
міг бути звільнений, суд не приймає до
уваги, оскільки позивач не був
позбавлений права оспорити такі дії
керівництва підприємства, в тому числі
і в судовому порядку з додержанням
строку звернення до суду. Однак,
позивач підписав контракт, що свідчить
про його волевиявлення працювати на
умовах, визначених даним трудовим
договором, а відтак й на припинення
договору у зв'язку із закінченням його
дії.

Відповідно до п.2 ст.36 КЗпП України
підставою припинення трудового
договору є закінчення строку, крім
випадків, коли трудові відносини
фактично тривають і жодна з сторін не
поставила вимогу про їх припинення.

Згідно з ч.1 ст.39-1 КЗпП України, якщо
після закінчення строку трудового
договору (пункти 2 і 3 статті 23) трудові
відносини фактично тривають і жодна із
сторін не вимагає їх припинення, дія
цього договору вважається продовженою
на невизначений строк.

У позовній заяві ОСОБА_1 з посиланням на
ст.39-1 КЗпП України зазначає, що
трудовий договір між сторонами
переукладався декілька разів, тому він
вважається таким, що укладений на
невизначений строк.

Між тим, позивачем не доведено, що після
видання наказу від 30.09.2013 року №1710/ОС
про його звільнення з 18.10.2013 року
трудові відносини між сторонами
фактично тривають, тому його
твердження про те, що трудові відносини
сторін основані на безстроковму
договорі, є необґрунтованими.

Крім того, законодавством у сфері
залізничного транспорту не
передбачено можливості укладення
трудового договору на невизначений
строк з особою, яка обіймає посаду
начальника пасажирського поїзду.

З урахуванням вищевикладеного, суд не
вбачає підстав для визнання незаконним
та скасування наказу від №1710/ОС від
30.09.2013 року про звільнення позивача та
поновлення його на роботі.

Звільнення ОСОБА_1 у період тимчасової
непрацездатності не є порушенням
трудового законодавства з боку
відповідача, оскільки правила про
недопустимість звільнення працівника
в період тимчасової непрацездатності
стосуються лише випадків, коли
розірвання трудового договору
відповідно до чинного законодавства
провадиться з ініціативи власника або
уповноваженого ним органу.

Також суд не приймає до уваги посилання
позивача на статтю 42 КЗпП України, так
як її положення не розповсюджуються на
спірні правовідносини.

Згідно з ч.1, ч.2 ст.235 КЗпП України у разі
звільнення без законної підстави або
незаконного переведення на іншу роботу
працівник повинен бути поновлений на
попередній роботі органом, який
розглядає трудовий спір. При винесенні
рішення про поновлення на роботі орган,
який розглядає трудовий спір,
одночасно приймає рішення про виплату
працівнику середнього заробітку за час
вимушеного прогулу.

Враховуючи, що звільнення ОСОБА_1 на
підставі наказу №1710/ОС від 30.09.2013 року
проведено із законних підстав, вимоги
про стягнення на його користь
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст.21, 23, 24, 32, 36, 39-1, 235 КЗпП
України, ст.15 Закону України «Про
залізничний транспорт», ст.ст.10, 11, 60,
212-215 ЦПК України, суд

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до
Державного підприємства
«Придніпровська залізниця», треті
особи - начальник відокремленого
структурного підрозділу
«Сімферопольське пасажирське вагонне
депо» Державного підприємства
«Придніпровська залізниця»,
профспілкова організація
відокремленого структурного
підрозділу «Сімферопольське
пасажирське вагонне депо» Державного
підприємства «Придніпровська
залізниця», про визнання права на працю
за трудовим договором, укладеним на
невизначений строк, визнання
незаконним переведення на контрактну
форму трудового договору, визнання
неправомірними дій щодо визначення та
обмеження строку трудового договору,
визнання незаконним наказу про
звільнення, поновлення на роботі,
стягнення заробітної плати за час
вимушеного прогулу - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду АРК через Київський районний суд
м. Сімферополя АРК шляхом подачі в
10-денний строк з дня проголошення
рішення апеляційної скарги, а особами,
які брали участь у справі, але не були
присутні під час проголошення рішення -
з дня отримання його копії.

Суддя
Гуріна О. В.