Справа №487/5277/13-ц 29.01.2014 29.01.2014 29.01.2014
Провадження №22-ц/784/305/14
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження №22-ц/784/305/14
Головуючий суду першої інстанції -
Суддя-доповідач апеляційного
суду - Локтіонова О.В.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

29 січня 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області в складі:

головуючого - Колосовського С.Ю.,

суддів: Локтіонової О.В., Тищук Н.О.,

із секретарем судового засідання -
Орельською Н.М.,

за участю:

позивача - ОСОБА_3,

відповідача - ОСОБА_4,

представника відповідача - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу

за апеляційними скаргами

ОСОБА_4,

ОСОБА_6 та ОСОБА_7

на рішення Заводського районного суду
м.Миколаєва від 03 грудня 2013
року, ухвалене за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4 про поділ майна подружжя та за
зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3
про поділ майна подружжя, а також за
позовами третіх осіб, які заявили
самостійні вимоги щодо предмета спору,-
ОСОБА_7 та ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про
стягнення суми боргу за рахунок
спільного майна подружжя, -

В С Т А Н О В И Л А:

В липні 2012 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_4, який в
подальшому неодноразово уточнювала,
про поділ майна подружжя.

Свої вимоги вона обґрунтовувала
наступним.

З 14 січня 2000 року до 17 жовтня 2013 року
позивачка перебувала у
зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4

За час спільного проживання у шлюбі
ними було придбано наступне майно:
квартира АДРЕСА_1 та квартира АДРЕСА_2

Посилаючись на відсутність
домовленості про добровільний поділ
майна, ОСОБА_3 просила провести поділ
вказаного майна у судовому порядку.

Під час розгляду справи вiдповiдач
ОСОБА_4 звернувся до суду з зустрічним
позовом до ОСОБА_3 про поділ майна
подружжя.

Обґрунтовуючи свої вимоги, ОСОБА_4
вказував, що набуте за час спільного
проживання вищезазначене нерухоме
майно було придбано ними за кошти
отримані ним у борг у його батьків
ОСОБА_7 та ОСОБА_6, що
підтверджено рішеннями судів про
стягнення з нього боргу.

ОСОБА_5 того, відповідач вказував, що
ОСОБА_3 має перед ним заборгованість по
сплаті аліментів на утримання їх дочки
у сумі 71 533 грн.99 коп.

Посилаючись на вказані обставини,
ОСОБА_4 просив подiлити спiльне майно
подружжя з урахуванням боргових
зобов'язань та заборгованостi ОСОБА_3 по
алiментам, та вiдступити вiд рівності
часток у правi спiльної сумісної
власностi, виділивши у власнiсть
ОСОБА_3 майно з вiдрахуванням з його
вартості суми боргу у сумі 235 856 грн.86
коп. та боргу по сплатi алiментiв у сумі 71
533 грн.99 коп.

30 вересня 2013 року ОСОБА_7 та ОСОБА_6, як
треті особи з самостійними вимогами,
пред'явили позови до ОСОБА_3 про
стягнення суми боргу за рахунок
спільного майна подружжя.

Вони зазначали, що на їх користь за
рішеннями судів стягнута з відповідача
ОСОБА_4 заборгованість по договорах
позики: на користь ОСОБА_7 103 180 грн.82
коп., а на користь ОСОБА_6 - 321 440
грн.

Отримані у борг кошти ОСОБА_4 та ОСОБА_3
витратили на придбання квартир, а тому
треті особи вважали, що позивачка за
рахунок свого майна повинна
відшкодувати їм половину боргу.

Рішенням Заводського районного суду
м.Миколаєва від 03 грудня 2013 року
первісний позов задоволено, зустрічний
позов ОСОБА_4 задоволено частково.

За ОСОБА_3 визнано право власності на
квартиру АДРЕСА_1 та стягнуто на
користь ОСОБА_4 частку у
борговому зобов'язанні у сумі 17 089 грн.

За ОСОБА_4 визнано право власності на
квартиру АДРЕСА_2 та стягнуто на
користь ОСОБА_3 грошову компенсацію
різниці вартості майна в сумі 11 565 грн.50
коп.

Проведено взаєморозрахунок грошової
компенсації та частки грошового
зобов'язання та остаточно стягнуто з
ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 5 523 грн. 50 коп.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 в
частині зменшення частки ОСОБА_3 у
праві власності на спільне майно
відмовлено.

Також відмовлено у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_7 та ОСОБА_6

Розподілено судові витрати.

Не погодившись із вказаним рішенням
суду, ОСОБА_4, ОСОБА_7 та ОСОБА_6
подали апеляційні скарги, в яких
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
просили його скасувати та ухвалити
нове рішення про відмову у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_3 та задоволення
їх вимог.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційних
скарг та вимог заявлених у суді першої
інстанції, колегія суддів вважає, що
апеляційні скарги підлягають
частковому задоволенню, виходячи з
наступного.

Відповідно до ст.ст.60, 61, 69, 70 СК України
майно, набуте подружжям за час шлюбу,
належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо) самостійного
заробітку (доходу). Вважається, що кожна
річ, набута за час шлюбу, крім речей
індивідуального користування, є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя. Об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя
може бути будь-яке майно, за винятком
виключеного з цивільного обороту.

Дружина і чоловік мають право на поділ
майна, що належить їм на праві спільної
сумісної власності, незалежно від
розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

Згідно з п.п.23, 24 Пленуму Верховного
Суду України «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного сумісного
майна подружжя» №11 від 21.12.2007 р.,
вирішуючи спори між подружжям про
майно, необхідно встановлювати обсяг
спільно нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело і час
його придбання. До складу майна, що
підлягає поділу включається загальне
майно подружжя, наявне у нього на час
розгляду справи, та те, що знаходиться у
третіх осіб. При поділі майна
враховуються також борги подружжя та
правовідносини за зобов'язаннями, що
виникли в інтересах сім'ї (ч.4 ст.65 СК).

Зазначена частина статті 65 СК України
передбачає, що договір, укладений одним
із подружжя в інтересах сім'ї, створює
обов'язки для другого з подружжя, якщо
майно, одержане за договором,
використане в інтересах сім'ї.

Як вбачається з матеріалів справи та
таке встановлено судом, сторони по
справі перебували у зареєстрованому
шлюбі з 14 січня 2000 року до 17
жовтня 2013 року (т.1 а.с.10, 202-206, 209-211).

Під час шлюбу ними у м.Миколаєві були
придбані дві квартири: 03.11.2005 р. за 8178
грн. - АДРЕСА_2 та 23.08.2011 р. за 26 000 грн. -
кв.АДРЕСА_1 (т.1 а.с.34, 169-170, 213-218).

10.07.2005 р. та 20.09.2010 р. відповідач за
договорами позики отримав від ОСОБА_7 100
000 грн. та від ОСОБА_6 320 000 грн., що
підтверджується рішеннями Заводського
районного суду м.Миколаєва від 26.11.2012 р.
та 07.06.2013 р. (т.1 а.с.93, 199-201).

Згідно звітів про визначення оціночної
вартості квартир станом на 17.07.2013 р.
вартість квартири АДРЕСА_2 становить 223
880 грн., а вартість квартири АДРЕСА_1 - 200
749 грн. (т.1 а.с.219-222).

Від даного шлюбу сторони мають доньку
ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає разом
з відповідачем.

На утримання ОСОБА_2 з позивачки
рішенням Заводського районного суду
м.Миколаєва від 16.11.2012 р. на користь
відповідача були стягнуті аліменти у
сумі 550 грн. щомісячно (т.1 а.с.11, 41).

Згідно з розрахунком заборгованості
Заводського відділу державної
виконавчої служби Миколаївського
міського управління юстиції станом на
01 липня 2013 р. ОСОБА_3 мала
заборгованість по аліментах у сумі 5766
грн.12 коп. (т.1 а.с.118).

Відповідно до постанови про відмову у
порушенні кримінальної справи від
25.04.2012 р. між позивачкою та
відповідачем виник конфлікт, під час
якого відповідач спричинив їй легкі
тілесні ушкодження, що стало причиною
залишення позивачкою їх спільного
місця проживання (т.1 а.с.13).

Виходячи з встановлених обставин
справи та вимог вищенаведеного
законодавства, суд першої інстанції
дійшов обґрунтованого висновку, що
поділ сумісного майна сторін можливий
тільки шляхом визначення за кожним з
сторін права власності на окрему
квартиру, оскільки це покладе край
конфліктам між ними.

Згідно з оціночною вартістю квартир
вони є майже ідентичними.

Посилання відповідача на те, що у
виділеній йому у власність квартирі
АДРЕСА_2 неможливе проживання дитини,
що підтверджено актом від 31.05.2013 р.,
колегія суддів вважає непереконливим,
оскільки він має на праві власності
іншу квартиру, яка розташована за
адресою АДРЕСА_3, де він і проживає
разом з дочкою (т.2 а.с.39).

А отже, права дитини на належні умови
проживання жодним чином не
порушуються.

Що ж стосується його доводів про те, що
рішенням Заводського районного суду
м.Миколаєва від 29.05.2013 р. позивачка була
вселена у виділену йому у власність
квартиру, то зазначене жодним чином не
впливає на правильність висновків суду
у даній справі, оскільки питання про її
вселення вирішувалося до того, як
відбувся поділ майна сторін.

Твердження апелянта ОСОБА_4 про те, що
суд безпідставно не у повній мірі
поділив між сторонами боргове
зобов'язання, яке виникло у них перед
третіми особами, колегія суддів вважає
безпідставним.

Суд обґрунтовано з урахуванням ч.4 ст.65
СК України врахував, що при покупці
квартир відповідачем було витрачено 34
178 грн., що випливає із договорів
купівлі-продажу квартир.

А отже половина зазначеного боргу, яка
припадає на позивачку, становить 17 089
грн.

Посилання відповідача на те, що
квартири були придбані за інші суми,
які значно більше зазначених у
договорах, що підтверджується
розписками та попередніми договорами,
колегія суддів вважає
необґрунтованими, оскільки зазначені
докази не є належними.

Договори купівлі-продажу укладалися у
належній правовій формі і свідчать про
те, що сторони домовилася про ціну
договору, яка обумовлена у ньому, і
кошти за купівлю-продаж були отримані
продавцями у сумі, зазначеній
договором.

ОСОБА_5 того, суд правильно зазначив, що
боргове зобов'язання по сплаті
аліментів не може бути враховане при
поділі майна, оскільки на нього
розповсюджуються інші правовідносини
і воно не є таким в розумінні ст.65 СК
України.

Що ж стосується висновку суду про
відмову у задоволенні позовних вимог
третіх осіб з самостійними вимогами
щодо предмета спору - ОСОБА_7 та
ОСОБА_6, то на думку колегії суддів, він
також є правильним.

Відповідно до вищезазначених рішень
Заводського районного суду м.Миколаєва
боржником перед ними виступає саме
відповідач і він повинен повернути їм
отримане у борг.

Суму ж, яку винна була йому позивачка за
придбання майна в інтересах сім'ї, суд з
неї стягнув.

Інші доводи апеляційних скарг
висновків суду не спростовують.

Між тим, оскільки з резолютивної
частини рішення суду першої інстанції
вбачається неправильність викладення
адреси квартири, виділеної у власність
відповідачу, колегія суддів вважає
необхідним змінити рішення суду в
зазначеній частині, виклавши адресу в
такій редакції: «АДРЕСА_2».

Керуючись ст.ст.303, 309, 316 ЦПК України,
колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_4, ОСОБА_6 та
ОСОБА_7 задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду
м.Миколаєва від 03 грудня 2013 року
в частині адреси, виділеної у власність
ОСОБА_4 квартири, змінити, зазначивши її
в такій редакції: «АДРЕСА_2».

В іншій частині рішення суду залишити
без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення та протягом
двадцяти днів з цього часу може бути
оскаржене в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ.

Головуючий

Судді