Провадження номер 2/522/1766/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2014 року Приморський районний
суд міста Одеси у складі:

головуючого судді Шенцевої О.П.,

при секретарі Соболевій О.М.,

розглянувши у відкритому засіданні в
місті Одесі цивільну справу за позовом
Публічного акціонерного товариства
„Банк Петрокоммерц-Україна" до ОСОБА_2
про стягнення заборгованості за
кредитним договором, за зустрічним
позовом ОСОБА_2 до Публічного
акціонерного товариства „Банк
Петрокоммерц-Україна" про визнання
недійсним кредитного договору, -

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство „Банк
Петрокоммерц-Україна" в особі Одеської
філії звернулось до суду з позовом до
ОСОБА_2 про стягнення заборгованості в
сумі 195 408,06 гривень, посилаючись на те,
що відповідач належним чином свої
зобов'язання не виконує.

10 грудня 2010 року по справі було
постановлено заочне рішення, яким
позовні вимоги були задоволені.

За заявою відповідача по справі про
перегляд заочного рішення, ухвалою
суду від 31.05.2012 року, вказане рішення
було скасоване, та справа призначена на
новий розгляд.

При новому розгляді справи відповідач
звернувся до суду зі зустрічною
позовною заявою до Публічного
акціонерного товариства „Банк
Петрокоммерц-Україна" про визнання
недійсним кредитного договору.

Представник позивача свої
позовні вимоги підтримав, просив їх
задовольнити, зустріну позовну заяву
не визнав просив у її задоволенні
відмовити.

Представник відповідача та
відповідач в судове засідання не
з'явився, про дату, час та місце
слухання розгляду справи належним
чином та своєчасно повідомлявся,
причини неявки суду не повідомив.

Вислухавши пояснення
представника позивача, вивчивши
матеріали справи, суд встановив, що
позов Публічного акціонерного
товариства „Банк
Петрокоммерц-Україна" підлягає
задоволенню з наступних підстав, а у
задоволенні зустрічної позовної заяви
слід відмовити.

Судом встановлено, що 28 травня 2008
року між позивачем ЗАТ „Банк
Петрокоммерц-Україна" в особі Одеської
філії та ОСОБА_2 був укладений
кредитний договір № 10.1/629А на одержання
кредиту в сумі 28 132,00 долари США на
придбання автомобілю на строк до 27.05.2015
року, а також сплатити проценти за
користування кредитом у розмірі 15 %
річних в порядку, на умовах та в строки,
визначених цим договором.

У забезпечення вимог позивача, що
випливають із кредитного договору №
10.1/629А від 28.05.2008 року з ОСОБА_2 було
укладено договір застави
автотранспортного засобу від 28.05.2008
року, посвідченого приватним
нотаріусом Одеського міського
нотаріального округу ОСОБА_3 та
зареєстровано в реєстрі за № 1622.

Відповідно до п.3.1 договору
застави №1622 від 28.05.2008 року
забезпеченням виконання зобов'язань
ОСОБА_1 є автомобіль марки KIA, модель
Magentis GE 2.0, тип легковий седан,
реєстраційний номер НОМЕР_1, 2008 року
випуску, колір чорний, свідоцтво про
реєстрацію транспортного засобу
НОМЕР_5, шасі НОМЕР_3, НОМЕР_4 , що
належить йому на праві власності.

Згідно розділу І кредитного
договору відповідач ОСОБА_2
зобов'язався сплачувати на користь
банку 15 % річних за користування
кредитом, дата остаточного погашення
кредиту - 27.05.2015 року. Кредитним
договором встановлено, що ОСОБА_2
зобов'язаний здійснювати починаючи з
01.06.2008 року погашення відповідної
частини кредиту та погашення
нарахованих, згідно п.п. 1.5., 1.6.
кредитного договору за попередній
місяць процентів. Статтею 3 ч. 2
кредитного договору передбачені
штрафні санкції за невиконання або
неналежне виконання прийнятих на себе
зобов'язань по цьому договору
позичальник несе відповідальність у
порядкові і на умовах, визначених у
цьому договорі, а саме:

Згідно п.п. 3.1.1. за порушення
прийнятих на собі зобов'язань стосовно
повернення кредитних коштів, сплати
процентів за користування цими
кредитними коштами у визначеному цим
договором порядку, позичальник
зобов'язаний сплатити банку пеню в
розмірі подвійної облікової ставки НБУ
від суми несвоєчасно виконаного
зобов'язання за кожний день прострочки,
а також штраф у розмірі 100 гривень.
Зазначені пеня і штраф сплачується
додатково до прострочених сум. Пеня
розраховується та сплачується за весь
період прострочення.

Підпунктом 1.9.1. пункту 1.9
кредитного договору „дострокове
виконання боргових зобов'язань за
ініціативою банку" передбачено, що
незважаючи на інші положення договору,
банк має право вимагати дострокового
виконання, боргових зобов'язань в
цілому, або у визначеній банком частині
у випадку настання чи існування хоча б
однієї з таких обставин:

-невиконання позичальником своїх
зобов'язань (обов'язків) за договором (в
тому числі, але не виключно,
встановлених п.2.3. розділу ІІ договору)
або умов документів забезпечення або
настання будь-якого іншого випадку
невиконання умов договору та/або
випадку невиконання умов документів
забезпечення.

Позивач свої зобов'язання виконав
у повному обсязі, а відповідач ОСОБА_2
не зробив оплату по кредиту й
нарахованих відсотках, на претензію не
відреагував, у результаті чого за ним
утворилась заборгованість у сумі 195 408,06
гривень 06 коп. Початок виникнення
заборгованості 11.09.2009 року., вимога про
погашення заборгованості за кредитом
буда вперше пред'явлена позивачем
117.09.2009 року за номером 1692.

Статтею 526 ЦК України передбачено,
що зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться, одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається якщо інше не
встановленого договором або законом (
стаття 525 ЦК України). Частиною 1 статті
530 ЦК України передбачено, якщо в
зобов'язанні встановлено строк (термін)
його виконання, то воно підлягає
виконанню в цей строк (термін). Згідно
ст. 610 ЦК України встановлено, що
боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

На підставі ст. 1054 ЦК України за
кредитним договором фінансова
установа зобов'язується надати грошові
кошти позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти. До
відносин за кредитним договором
застосовуються положення параграфа 1
„Позика" глави 71 ЦК України „Позика.
Кредит. Банківський вклад", якщо інше не
встановлене параграфом 2 „Кредит", і не
випливає із суті кредитного договору.

У зустрічній позовній заяві
представник ОСОБА_2 на неправомірність
надання відповідачем кредиту у доларах
США, то суд зазначає, що статтею 99
Конституції встановлено, що грошовою
одиницею України є гривня. При цьому
Основний Закон держави не встановлює
обмежень щодо можливості використання
в Україні грошових одиниць іноземних
держав.

Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна
валюта може використовуватися в
Україні у випадках і в порядку,
встановлених законом. Тобто відповідно
до законодавства гривня має статус
універсального платіжного засобу, який
без обмежень приймається на всій
території України, проте водночас обіг
іноземної валюти обумовлений вимогами
спеціального законодавства України.

Основним законодавчим актом, який
регулює правовідносини у сфері
валютного регулювання і валютного
контролю, є Декрет Кабінету Міністрів
України № 15-93 «Про систему валютного
регулювання і валютного контролю»
(далі - Декрет № 15-93).

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що
за кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 2 Закону України №
2121-ІІІ «Про банки та банківську
діяльність» кошти є грошима в
національній або іноземній валюті чи
їх еквівалентом. У статтях 47 та 49 цього
Закону визначені операції банків із
розміщення залучених коштів від свого
імені, на власних умовах та на власний
ризик як кредитні операції, незалежно
від виду валюти, яка використовується.
Ці операції здійснюються на підставі
банківської ліцензії та письмового
дозволу.

Відповідно до ст. 5 Декрету № 15-93
операції з валютними цінностями
здійснюються на підставі генеральних
та індивідуальних ліцензій
Національного банку України. Операції
з валютними цінностями банки мають
право здійснювати на підставі
генеральної ліцензії на здійснення
операцій з валютними цінностями
відповідно до п. 2 ст. 5 цього ж Декрету.

З огляду на це уповноважені банки на
підставі банківської ліцензії та
письмового дозволу на здійснення
операцій з валютними цінностями мають
право здійснювати операції з надання
кредитів в іноземній валюті.

Щодо вимог підпункту «в» п. 4 ст. 5
Декрету № 15-93, який передбачає
наявність індивідуальної ліцензії на
надання та одержання резидентами
кредитів в іноземній валюті, якщо
терміни і суми таких кредитів
перевищують встановлені
законодавством межі, то на сьогодні у
законодавстві не визначено меж
термінів і сум надання або одержання
кредитів в іноземній валюті.
Відповідно до п. 1.5 Положення про
порядок видачі Національним банком
України індивідуальних ліцензій на
використання іноземної валюти на
території України як засобу платежу
(затверджено постановою правління
Національного банку України від 14
жовтня 2004 р. № 483; зареєстровано в
Міністерстві юстиції України 9
листопада 2004 р. за № 1429/10028),
використання іноземної валюти як
засобу платежу без ліцензії
дозволяється, якщо ініціатором або
отримувачем за валютною операцією є
уповноважений банк (ця норма
стосується лише тих операцій
уповноваженого банку, на здійснення
яких Національний банк України видав
йому банківську ліцензію та письмовий
дозвіл здійснювати операції з
валютними цінностями).

Таким чином, за відсутності
нормативних умов для застосування
індивідуального ліцензування щодо
зазначених операцій, єдиною правовою
підставою для здійснення банками
кредитування в іноземній валюті згідно
з вимогами ст. 5 Декрету № 15-93 є
наявність у банку генеральної ліцензії
на здійснення валютних операцій,
отриманої у встановленому порядку. Як
вбачається з матеріалів справи у
позивача зазначена ліцензія є, тому
здійснення кредитних операцій у валюті
не суперечить вимогам чинного
законодавства України.

Що стосується посилань представника
відповідача на Положення про порядок
видачі НБУ індивідуальних ліцензій на
використання іноземної валюти на
Україні як засобу платежу, необхідно
зазначити наступне.

Погашення кредиту є валютною
операцією, в процесі якої позичальник
вносить грошові кошти в касу банку або
перераховує на рахунок останнього.
Отже саме погашення кредиту, а не його
отримання потребує від Позичальника
отримання індивідуальної ліцензії,
окрім випадків коли ініціатором або
одержувачем за валютною операцією є
уповноважений банк. Якщо розглянути
вказану валютну операцію - внесення
іноземної валюти для погашення
кредиту, то необхідно зазначити, що
саме ПАТ „Банк Петрокоммерц-Україна"
за даною операцією є ініціатором та
отримувачем, оскільки відповідно до
Договору кредиту укладеного між ПАТ
„Банк Петрокоммерц-Україна" в особі
Одеської філії та ОСОБА_2, саме ПАТ
„Банк Петрокоммерц-Україна" виступив
ініціатором та зобов'язав відповідача
погашати кредит та відсотки відповідно
до Договору кредиту, що робить ПАТ
„Банк Петрокоммерц-Україна"
ініціатором внесення Позичальником
грошових коштів в іноземній валюті.
Отримувачем за даною валютною
операцією є також ПАТ „Банк
Петрокоммерц-Україна", оскільки
Позичальник передає грошові кошти в
іноземній валюті, а ПАТ „Банк
Петрокоммерц-Україна" їх приймає.

Представник відповідача помилково
вказує у своїй позовній заяві та плутає
валютні операції - отримання кредиту з
погашенням кредиту. Оскільки отримання
кредиту Позичальником не потребує
використання іноземної валюти як
засобу платежу, отже і отримання ним
індивідуальної ліцензії для одержання
кредиту не потрібно. Погашення же
кредиту Позичальником є валютною
операцією, яка потребує використання
іноземної валюти як засобу платежу та
потребує отримання індивідуальної
ліцензії, крім випадку якщо
ініціатором та отримувачем за валютною
операцією є уповноважений банк, що і
відноситься до даному випадку.

З урахуванням встановлених у
судовому засіданні фактів суд вважає,
що ПАТ „Банк Петрокоммерц-Україна"
довів суду ті обставини, на які
посилався в обґрунтування позовних
вимог і вони підлягають задоволенню у
повному обсязі, а зустрічна позовна
заява не обґрунтоване не доведена, у
зв'язку з чим у її задоволенні слід
відмовити.

Суд також вважає, що в сулу статті
88 ЦПК України з відповідача на користь
позивача підлягає стягненню державне
мито в сумі 1700 гривень та витрати на
інформаційно-технічне забезпечення у
сумі 120 гривень.

Керуючись ст.ст.10, 11, 60, 88, 169, 209, 212-215, 218
ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Позов Публічного акціонерного
товариства „Банк
Петрокоммерц-Україна" в особі
Одеського відділення №1 Публічного
акціонерного товариства „Банк
Петрокоммерц-Україна" - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2
(ідентифікаційний номер НОМЕР_2), на
користь Публічного акціонерного
товариства „Банк
Петрокоммерц-Україна" в особі
Одеського відділення №1 Публічного
акціонерного товариства „Банк
Петрокоммерц-Україна" суму
заборгованості за договором кредиту у
розмірі 195 408,06 ( сто дев'яносто п'ять
тисяч чотириста вісім) гривень 06
копійок.

Стягнути з ОСОБА_2(ідентифікаційний
номер НОМЕР_2), на користь Публічного
акціонерного товариства „Банк
Петрокоммерц-Україна" в особі
Одеського відділення №1 Публічного
акціонерного товариства „Банк
Петрокоммерц-Україна" суму державного
мита у розмірі 1700 гривень та суму
витрат на інформаційно-технічне
забезпечення розгляду справи у розмірі
120 гривень, а всього суму судових
витрату розмірі 1820 гривень.

У задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_2 - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Одеської області
шляхом подання до Приморського
районного суду м. Одеси апеляційної
скарги протягом десяти днів з дати
постановлення рішення.

Суддя

30.01.2014