У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 лютого 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ в складі:

Луспеника Д.Д., Гулька Б.І., Хопти С.Ф.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_5 про відшкодування шкоди,
завданої ушкодженням здоров'я, за
касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення
Київського районного суду м. Полтави
від 4 червня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Полтавської області
від 12 листопада 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2011 року ОСОБА_4 звернулася до
суду з вищевказаним позовом,
посилаючись на те, що 6 грудня 2008 року
ОСОБА_5, будучи фінансовим директором
Науково-екологічного промислового
підприємства, керуючи автомобілем
«Хюндай сантафе», допустив порушення
Правил дорожнього руху, у результаті
чого сталася дорожньо-транспортна
пригода, внаслідок якої їй було
заподіяно тілесні ушкодження
середньої тяжкості. Відносно
відповідача було порушено кримінальну
справу за ч. 1 ст. 286 КК України.
Постановою Миргородського
міськрайонного суду Полтавської
області від 21 квітня 2010 року відносно
ОСОБА_5 закрито провадження у
кримінальній справі у зв'язку зі
звільненням від кримінальної
відповідальності на підставі Закону
України «Про амністію». Внаслідок
отриманих травм їй установлено 2 групу
інвалідності. На даний час вона не
працює, отримує пенсію по інвалідності,
30 червня 2010 року була вимушена
звільнитися з роботи, на якій вона
отримувала середньомісячну заробітну
плату в розмірі 1 213 грн 13
коп. З моменту дорожньо-транспортної
пригоди до моменту звільнення з роботи
вона практично постійно перебувала на
лікуванні. У липні 2010 року вона
звернулась в Київський районний суд м.
Полтави з позовом до відповідача про
відшкодування майнової та моральної
шкоди, завданої злочином. Позов було
задоволено частково та стягнуто з
відповідача 8 тис. грн на відшкодування
моральної шкоди. Рішенням Апеляційного
суду Полтавської області від 24 червня
2011 року рішення Київського районного
суду м. Полтави від 25
березня 2011 року було змінено та
збільшено розмір відшкодування
моральної шкоди до 20 тис. грн.

Позивач вважала, що крім відшкодування
шкоди, завданої злочином, витрат на
лікування та моральної шкоди, вона
також має право на відшкодування
втраченого заробітку внаслідок втрати
працездатності відповідно до ст. ст. 1195,
1202 ЦК України, тому, уточнивши позовні
вимоги, просила суд стягнути з ОСОБА_5
на її користь одноразово
43 402 грн 50 коп. на відшкодування
завданої шкоди, судові витрати в
розмірі 1 505 грн 80 коп. та щомісячно
стягувати 1 433 грн 75 коп., починаючи з
1 травня 2013 року до часу
відновлення працездатності.

Рішенням Київського районного суду м.
Полтави від 4 червня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Полтавської області
від 12 листопада 2013 року, позов ОСОБА_4
задоволено. Стягнуто з ОСОБА_5 на її
користь одноразово 43 402 грн 50 коп. на
відшкодування завданої шкоди, судові
витрати в розмірі 1 505 грн 80 коп. та
щомісячно - 1 433 грн 75 коп., починаючи з 1
травня 2013 року до часу відновлення
працездатності.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить
оскаржувані судові рішення скасувати,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального й процесуального права,
та передати справу на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
під час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Встановлено й це вбачається з
матеріалів справи, що оскаржувані
судові рішення ухвалені з додержанням
норм матеріального та процесуального
права, а доводи скарги цих висновків не
спростовують.

Зокрема, суди на підставі належним
чином оцінених доказів, поданих
сторонами (ст. 212 ЦПК України), дійшли
правильного висновку про задоволення
позову.

Крім того, ОСОБА_5 не надав суду договір
страхування транспортного засобу та не
повідомив страховика про страховий
випадок.

Разом з тим у п. 16 постанови пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 1 березня 2013 року № 4
«Про деякі питання застосування судами
законодавства при вирішенні спорів про
відшкодування шкоди, завданої джерелом
підвищеної небезпеки» судам
роз'яснено, що у разі невиконання
особою, відповідальність якої
застрахована, обов'язку письмового
надання страховику, з яким укладено
договір обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності (у
передбачених випадках - Моторному
(транспортному) страховому бюро
України), повідомлення про
дорожньо-транспортну пригоду
встановленого Моторним (транспортним)
страховим бюро України зразка, шкода
відшкодовується завдавачем шкоди.

Ураховуючи наведене та положення ч. 3
ст. 332 ЦПК України, колегія суддів
вважає за необхідне відхилити
касаційну скаргу і залишити судові
рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Київського районного суду м.
Полтави від 4 червня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Полтавської області
від 12 листопада 2013 року залишити без
змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:Д.Д. Луспеник Б.І. Гулько С.Ф.
Хопта