АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження №22-ц/796/1697/2014
інстанції - Макаренко В.В.
Доповідач - Желепа
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого Желепи О.В.

суддів Кабанченко О.А.,
Рубан С.М.

при секретарі Мившук В.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Святошинського районного суду м. Києва
від 25 листопада 2013 року в справі за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
повернення коштів, -

Заслухавши доповідь судді Желепи О.В.,
пояснення відповідача та його
представника, перевіривши матеріали
справи, обговоривши доводи апеляційної
скарги, колегія суддів,-

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ОСОБА_1 звернувся до
Святошинського районного суду м. Києва
з позовом про стягнення з ОСОБА_2
грошових коштів в сумі 496052,00грн.

В обґрунтування своїх позовних вимог
посилався на те, що між ним та ПАТ
«Сведбанк» 20.11.2009 укладено договір
банківського вкладу динамічний
№2620.2.7152812.002, а 04.12.2009 відповідач отримав
платіжну картку та конверт з ПІН-кодом
до його рахунку, як довірена особа. Він
надав доступ до свого рахунку, так як
існувала усна домовленість, між ним та
відповідачем про передачу його коштів
третійособі, проте відповідач таку
домовленість не виконав, а тому
зобовґязаний повернути всі кошти ,
зняті ним за період з 22.03.2010 по 09.02.2011 в
сумі 496052,00грн. Він письмово звернувся
до відповідача з вимогою повернути
кошти, проте останній відмовився, а
тому на підставі ст. 530 ЦК України,
просив судзадовольнити його позов.

Рішенням Святошинського районного
суду м. Києва від 25.11.2013 року в
задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
повернення коштів відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду,
ОСОБА_1, подав апеляційну скаргу, в якій
просить його скасувати та ухвалити
нове рішення, яким позов задовольнити.

В скарзі вказував на те, що в суді
першої інстанції позивач не ініціював
розгляд питання щодо належного чи
неналежного виконання ОСОБА_2 своїх
зобов'язань, оскільки позбавлений
можливості на ці обставини посилатися
через відсутність письмового договору
між позивачем та ОСОБА_2 та/або
довіреності на виконання окремих дій.
Правочин між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо
розпорядження ним коштами позивача не
був укладений тому він не створює
жодних прав та обов'язків для його
сторін.

Зазначив, що суд не врахував того, що
оскільки ОСОБА_2 не довів, що набув
майно на правовій підставі та що
підстава, на якій воно було набуте,
згодом не відпала, має повернути йому
зазначені вище кошти, відповідно до
вимог ч.2 ст. 530 ЦК України, у семиденний
строк від дня пред'явлення вимоги, яку
він одержав, що було підтверджено у
судовому засіданні 25 листопада 2013 року.
Суд відмовив в задоволенні вимог про
визнання правочину недійсним, при тому,
що він заявив інші вимоги про
повернення коштів, отриманих за не
укладеним правочином.

В судовому засіданні апеляційного суду
відповідач та його представник доводи
скарги не визнали.

Позивач до суду не зґявився, про день і
час розгляду справи повідомлений 30.12.2013
року, що підтверджується зворотним
поштовим повідомленням, про причини
неявки не повідомив.

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Згідно до ст.1212 ЦК України особа, яка
набула майно або зберегла його у себе
за рахунок іншої особи (потерпілого)
без достатньої правової підстави
(безпідставно набуте майно),
зобов'язана повернути потерпілому це
майно. Особа зобов'язана повернути
майно і тоді, коли підстава, на якій
воно було набуте, згодом відпала.
Положення цієї глави застосовуються
незалежно від того, чи безпідставне
набуття або збереження майна було
результатом поведінки набувача майна,
потерпілого, інших осіб чи наслідком
події. При цьому зазначені положення
цієї глави застосовуються окрім іншого
до вимог про витребування майна
власником із чужого незаконного
володіння.

Норми ст.387 ЦК України передбачають, що
власник має право витребувати своє
майно від особи, яка незаконно, без
відповідної правової підстави
заволоділа ним.

З матеріалів справи вбачається, та
судом встановлено , що 20.11.2009 між ОСОБА_1
та ПАТ «Сведбанк» укладено договір
банківського вкладу динамічний
№2620.2.7152812.002 за умовами якого банк
приймає на збереження грошові кошти,
зараховує їх на рахунок вкладника,та
нараховує проценти (а.с. 8-9).

20.11.2009 банком прийнято заяву на
оформлення банківської платіжної
картки для довіреної особи ОСОБА_2 (а.с.
10).

04.12.2009 відповідач - ОСОБА_2 отримав
платіжну картку та конверт з ПІН-кодом
до його рахунку, як довірена особа,
згідно розписки (а.с. 11).

Згідно виписки по картковому рахунку
ОСОБА_1 НОМЕР_1 - проводились фінансові
операції (а.с. 12-16).

02.07.2013 позивачем направлено вимогу
відповідачу про повернення коштів
знятих з карткового рахунку з 22.03.2010 по
09.02.2011 в сумі 496052,00грн. (а.с. 17).

Відповідач ні в суді першої інстанції,
ні в апеляційному суді не заперечував,
що він знімав кошти з рахунку позивача.
Проте, яка конкретно сума ним була
знята він не памґятає.

В судовому засіданні апеляційного суду
відповідач пояснив, що доступ до коштів
відповідач надав, так як вони разом
займались бізнесом, рахунок був
відкритий для зручності отримання та
переведення коштів за поставлені
товари. Жодних домовленостей між ним та
відповідачем про передачу коштів на
користь третіх осіб не було і в нього
відсутні будь-які зобовґязання щодо
повернення позивачу знятих ним з
картки коштів.

Відмовляючи в задоволені позову, суд
першої інстанції виходив з того, що між
сторонами правочин не укладався,
позивач не довів, що відповідач без
законних підстав утримує в себе його
кошти, а тому відповідно відсутні
підстави для їх стягнення.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком районного суду, так як він в
повній мірі відповідає встановленим
обставинам та вимогам Закону.

Так, в обґрунтування своїх позовних
вимог, позивач посилався на те, що
жодного з правочинів між ним та
відповідачем не укладалось, при цьому
просив стягнути з відповідача кошти на
підставі ст. 530 ЦК України, якою
передбачено порядок повернення коштів,
в разі, якщо в зобовґязанні не
зазначений строк виконання.

Так, як позивач не довів, що у
відповідача існували будь-які
зобовґязання перед ним, строк
виконання яких не був виконаний, суд
правомірно відмовив в задоволенні
позову через його недоведеність.

Посилання позивача, на існування
обовґязку відповідача передати кошти
зняті з його рахунку третій особі не
знайшли будь-якого підтвердження в
судовому засіданні. Позивач не
зазначив якій конкретно особі
відповідач зобовґязаний був
передавати кошти та не надавав жодних
доказів з цього приводу.

Відповідач в судовому засіданні
апеляційного суду пояснив, що можливо
позивач мав на увазі ОСОБА_3, проте
заперечував, що доступ до картки йому
надавався для отримання коштів, для
повернення боргу цій особі.

Відповідно до ухвали Апеляційного суду
Харківської області від 03 травня 2012
року в справі за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_1 про стягнення боргу
встановлено, що посилання ОСОБА_1 на те,
що за домовленістю між ним ОСОБА_3 та
ОСОБА_2 боргові зобовґязання
виконувались шляхом зняття ОСОБА_2,
коштів з його банківського рахунку є
неспроможними.

З наданої виписки з банківського
рахунку позивача, а також змісту
позовної заяви вбачається, що кошти
знімались протягом року з березня 2010
року до лютого 2011 року, позивач мав
можливість здійснювати контроль щодо
руху коштів по його рахунку і в
будь-який час міг припинити право
відповідача на користування своїм
рахунком. Проте вказаних дій позивач не
вчиняв, що свідчить про те, що кошти які
набував відповідач, останній на бував
на відповідній правовій підставі за
розпорядженням самого позивача.
Посилання на те, що правомірна підстава
набуття коштів в подальшому відпала, а
тому відповідач зобовґязаний
повернути всі отримані ним кошти,
позивачем також не доведені. Обставини
справи свідчать про те, що позивач
добровільно надав право відповідачу на
користування його коштами на власний
розсуд , а тому суд першої інстанції
правомірно відмовив в задоволенні
позову.

Доводи апеляційної скарги, висновків
суду, щодо недоведеності заявлених
позовних вимог не спростовують.

Доводи позивача про те, що суд вирішив
вимоги про визнання правочину
недійсним, спростовуються змістом
резолютивної частини оскаржуваного
рішення з якої вбачається, що судом
відмовлено в позові про повернення
коштів.

Суд повно встановив обставини справи,
які мали значення для її вирішення,
висновки суду відповідають цим
обставинам та наданим сторонами
доказам, норми матеріального права
застосовані вірно, процесуальні норми
не порушені, а тому підстави для
скасування рішення з ухваленням нового
рішення про задоволення позову
відсутні.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Святошинського районного суду
м. Києва від 25 листопада 2013 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, однак може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом 20-ти днів з
дня набрання нею законної сили.

Головуючий
Судді: