Виноградівський районний суд
Закарпатської області
________________________________________________________________________
___________________________
Справа № 2-1371/11
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23.01.2014р.
м.Виноградів

Виноградівський районний суд
Закарпатської області в особі:
головуючого - Трагнюк В.Р., при
секретарі - Конар В.М., за участю
позивача ОСОБА_1, її представника
ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3,
представника позивачів за об"єднаним
позовом ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 в інтересах якої діє
представник ОСОБА_2 до Виноградівської
міської ради, ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_6 про
визнання права власності на житловий
будинок та виселення, треті особи:
державний нотаріус Виноградівської
державної нотаріальної контори -
Боричок Катерина Василівна, Відділ у
справах громадянства, імміграції та
реєстрації фізичних осіб
Виноградівського РВ УМВС України в
Закарпатській області, ОСОБА_8, ОСОБА_9,
та за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_6 до
ОСОБА_1 про визнання права власності на
частину жилого будинку в порядку
спадкування, треті особи:
Виноградівська міська рада, КП
"Виноградівське районне бюро технічної
інвентаризації",

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_10 звернувся до
суду з позовом до Виноградівської
міської ради, ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_6 про
визнання права власності на житловий
будинок та виселення, треті особи без
самостійних вимог: Державний нотаріус
Виноградівської державної
нотаріальної контори Боричок Катерина
Василівни, Відділ у справах
громадянства, імміграції та реєстрації
фізичних осіб Виноградівського РВ УМВС
України в Закарпатській області,
ОСОБА_9, ОСОБА_8. Треті особи: ОСОБА_9 та
ОСОБА_11 залучені до участі у справі за
ухвалою суду (а.с.144 т.1).

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що
житловий будинок АДРЕСА_1, відповідно
до витягу з реєстру прав власності на
нерухоме майно від 11.07.2007 року належав у
рівних долях по 1/2 частині батьку
позивача та її бабусі, матері батька,
ОСОБА_12. Раніше даний будинок належав
ОСОБА_12 на підставі: свідоцтва на право
на спадщину за законом від 23.09.1963 року в
розмірі 1/4 частини будинку, договору
купівлі-продажу від 16.10.1963 року в
розмірі 1/4 будинку, а в цілому перейшов
у власність за рішенням
Виноградівського районного суду від
04.09.1990 року.

23.03.2003 року ОСОБА_12 подарувала 1/2
частину житлового будинку своєму сину
ОСОБА_11, який був батьком позивача.
26.02.2008 року ОСОБА_12 склала заповіт, яким
все своє майно, де б воно не було із чого
б воно не складалося і все те, що їй буде
належати на день смерті і на що згідно
із законом матиме право заповіла
своєму сину ОСОБА_11. ІНФОРМАЦІЯ_8
заповідач померла. Після її смерті
відкрилася спадщина, яка складається з
із згаданого житлового будинку,
земельної ділянки та предметів
домашнього вжитку.

Спадкоємцем першої черги померлої став
її син, а позивача батько, ОСОБА_11, який
на момент смерті проживав разом з нею, у
зв'язку з чим прийняв спадщину, однак
спадкові права не оформив, оскільки
ІНФОРМАЦІЯ_9 помер. Заповітного
розпорядження не оформив.

Після його смерті позивач звернулась
до нотаріальної контори із заявою на
прийняття спадщини. Нотаріусом у
видачі свідоцтва про право на спадщину
за законом/заповітом їй було
відмовлено, з причини необхідності
подати правовстановлюючі документи на
спірний будинок, оскільки ОСОБА_11
фактично прийняв спадщину, однак не
оформив свої спадкові права за
заповітом. У зв'язку з чим позивач не в
змозі у встановленому законом порядку
оформити своє право власності на
спадкове майно.

Також позивач зазначає про те, що за
згодою спадкодавців у частині спірного
житлового будинку проживають
відповідачі ОСОБА_5, яка є її тіткою, та
діти останньої ОСОБА_3, ОСОБА_6.

ОСОБА_5 неналежно користувалась майно
бабки та батька позивача, ставилась до
них з неповагою, у зв'язку з чим між ними
виникли недоброзичливі відносини,
батько та бабака звертались до неї з
письмовою вимогою звільнити займану
частину будинку, яка була
проігнорована. Після цього вони
звертались до суду з позовом про
усунення перешкод у користуванні
майном шляхом виселення з будинку,
однак у зв'язку зі смерті позивачів
провадження у справі було закрито.

У грудні 2010 року позивач зверталась до
суду з позовом про визнання права
власності на спірне майно. Рішенням
суду її позовні вимоги було задоволено.
Після вступу рішення в законну силу,
право власності було зареєстровано в
КП «Виноградівське районне бюро
технічної інвентаризації». За заявою
відповідачів рішення суду було
скасовано, а справу призначено до
нового судового розгляду. У подальшому
її позов залишено без розгляду.

Позивач зазначає про те, що вона є
єдиним спадкоємцем спадкового майна, а
саме спірного житлового будинку, а
також виражаючи волю батька та бабусі,
являючись правонаступником, вважає
відповідачів такими, що не мають право
на спадкування та втратили право на
користування майном. У зв'язку з
наведеним просить позов задовольнити,
визнати за нею право власності на
спірний будинок та виселити
відповідачів, які в ньому проживають.

Відповідачі ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_6,
звернулись до суду з позовом до ОСОБА_1
про визнання право власності на
частину житлового будинку в порядку
спадкування, треті особи без
самостійних вимог: Виноградівська
міська рада, Комунальне підприємство
«Виноградівське районне бюро
технічної інвентаризації».

Позовні вимоги з урахуванням уточненої
заяви обґрунтовують тим, що 23 вересня
1963 року ОСОБА_12 отримала свідоцтво про
право на спадщину на 1/4 частину жилого
будинку в АДРЕСА_1. Іншу 1/4 частину цього
жилого будинку успадкувала ОСОБА_13.

16.10.1963 року згідно договору
купівлі-продажу посвідченого 2-ю
Берегівською держнотконторою за
реєстром №2155 ОСОБА_12 придбала у ОСОБА_13
1/4 частину жилого будинку в АДРЕСА_1.

Оскільки ОСОБА_12 знаходилась в
зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_14, то
після укладення договору
купівлі-продажу 16.10.1963 року 1/4 частина
жилого будинку в АДРЕСА_1 належала
ОСОБА_12 та ОСОБА_14 на праві спільної
сумісної власності.

Інша 1/2 частина цього жилого будинку
належала ОСОБА_15

Станом на 16.10.1963 року спірний будинок в
цілому мав загальну площу 47,8 кв.м.
складався - з однієї жилої кімнати
площею 21,5 кв.м. на експлікації
позначеної 1-1, кухні площею 15,5 кв.м. на
експлікації позначеної 1-4, комори
площею 4,10 кв.м. на експлікації
позначеної 1-3, прохідної кімнати площею
6,70 кв.м на експлікації позначеної 1-2, що
підтверджується планом будинку від 4-15
вересня 1962 року, та описом будинку
наведеного в договорі купівлі-продажу
від 16.10.1963 року.

Згідно рішення народного суду
Берегівського району від 27.03.1964 року
цей будинок відповідно до ст. 115 ЦК
України було реально поділено на 2
квартири і право спільної часткової
власності на будинок було припинено.

За цим рішенням, позивачам ОСОБА_14 та
ОСОБА_12 було виділено квартиру №1, яка
складалася з жилої кімнати на плані 4-15
вересня 1962 року позначеної 1-1 загальною
площею 21,50 кв.м. та перехідної кімнати
площею 8,40 кв.м., всього загальною площею
29.90 кв.м., а відповідачам ОСОБА_15 та
ОСОБА_16 було виділено квартиру №2, яка
складалася з жилої кімнати на плані 4-15
вересня 1962 року позначеної 1-4 загальною
площею 15,5 кв.м. (після ремонту 14,9 кв.м.)
та перехідної кімнати площею 2,40 кв.м.,
всього загальною площею 17,30 кв.м.

Зазначене підтверджується відомістю
обмірів площі домоволодіння
зробленого Виноградівським БТІ 1964
року.

ОСОБА_15 в 1966 році свою квартиру
розібрала, а будівельні матеріали
використала для будівництва будинку по
АДРЕСА_2.

Зазначені фактичні обставини
встановлені рішенням Виноградівського
райсуду від 04.09.1990 року по справі
№2-359/1990.

Через розбір сім'єю ОСОБА_15 своєї
квартири, яка була під одним дахом з
квартирою ОСОБА_12 та ОСОБА_14, їх
квартира прийшла в непридатний до
використання стан, зруйнувався дах,
половина якого була розібрана, а з
будинку фактично залишилися стіни лише
однієї жилої кімнати площею 21,5 кв.м.

Через фактичне знищення майна - право
спільної сумісної власності ОСОБА_14 та
ОСОБА_12 на квартиру АДРЕСА_1, яке вони
набули на підставі рішення народного
суду Берегівського району від 27.03.1964
року - було припинено.

На підставі рішення виконкому
Виноградівської ради народних
депутатів №99 від 28.04.1965 року ОСОБА_12
разом з ОСОБА_14 повністю перебудували
зазначений будинок і його загальна
площа стала 89,05 кв.м.

Рішенням №124 від 18.05.1970 року виконкому
Виноградівської міської ради
депутатів трудящих було визнано право
особистої власності на домоволодіння в
АДРЕСА_1 за ОСОБА_12 і зобов'язано
Виноградівський міськкомунгосп видати
їй свідоцтво про право особистої
власності.

При цьому при прийнятті цього рішення
виконком Виноградівської міськради
керувався п.27 Інструкції МКГ УРСР «Про
порядок реєстрації будинків та
домоволодінь у містах і селищах
міського типу Української РСР» від
31.01.1966 року, згідно якої - в разі
будівництва, з дозволу виконкому
місцевої Ради депутатів трудящих,
будинку взамін старого, що підлягає
знесенню, після закінчення
будівництва та прийняття нового
будинку в експлуатацію, забудовнику
повинно бути видано на підставі
відповідного рішення виконкому
місцевої Ради депутатів трудящих
свідоцтво про право власності, а
старий правовстановлюючий документ
відбирається та погашається.

Разом з тим, забудовнику на підставі
вищезазначеного рішення виконкому
Виноградівської міськради не було
видано свідоцтво про право
власності на новий будинок та не
відбулася його реєстрація в БТІ, через
що, в реєстраційні дані
Виноградівського БТІ не були внесені
відповідні зміни, що випливали з
створення нового майна - жилого будинку
в АДРЕСА_2 площею 89,05 кв.м., що було
підтверджено рішенням №124 від 18.05.1970
року виконкому Виноградівської
міської ради депутатів трудящих.

ІНФОРМАЦІЯ_10 ОСОБА_14 помирає не
залишивши заповіту.

Спадкове майно складалося з половини
житлового будинку, що розташований за
адресою: АДРЕСА_1, на який належним
чином не було оформлено право
власності, але яким він разом з
дружиною ОСОБА_12 володів на праві
спільної сумісної власності, оскільки
набув його в період зареєстрованого з
нею шлюбу.

Спадкоємцями першої черги згідно ст. 529
ЦК України (редакція 1963 року) були рідні
діти спадкоємця та його дружина, а саме:
ОСОБА_9, ОСОБА_11, ОСОБА_17, ОСОБА_18,
ОСОБА_11, ОСОБА_19 та дружина ОСОБА_12

Жоден з спадкоємців першої черги в
нотаріальну контору з заявами про
прийняття спадщини в межах
шестимісячного строку не звертався.

Це було зумовлено тим, що спадкодавець
ОСОБА_14, ще при житті всім дітям, які
проживали окремо, надав грошову
компенсацію в розмірі 2 000,00 (дві тисячі)
рублів, з тією умовою, що будинок по
АДРЕСА_1 залишається наймолодшому сину
ОСОБА_18, який постійно разом з своєю
сім»єю (позивачами по справі) та з

спадкодавцем проживав в цьому будинку
і вів разом з ним спільне господарство.
Про таку волю спадкодавця було відомо
всім його дітям та дружині ОСОБА_12

ОСОБА_18 прийняв спадщину згідно ст.549 ЦК
України (редакція 1963 року), оскільки на
момент смерті спадкодавця постійно
проживав разом з ним і після його
смерті вступив в управління та
володіння спадковим майном, тобто
успадкував 1/2 частину жилого будинку в
АДРЕСА_1, однак не оформив свої спадкові
права через відсутність
правовстановлюючих документів на
майно.

Рішенням Виноградівського райсуду від
04.09.1990 року по справі №2-359/1990 вже після
смерті ОСОБА_14, за ОСОБА_12, дружиною
померлого, було визнано право
власності на 1/2 частину цього жилого
будинку.

При цьому предметом даної судової
справи не було спадкування 1/2 частини
будинку, спадщина на яку відкрилася
після смерті ОСОБА_14

В подальшому цю 1/2 частину будинку, вона
подарувала своєму сину ОСОБА_11, згідно
договору дарування від 22.03.2003 року, який
повернувся жити в цей будинок у 1993 році,
після розлучення зі своєю дружиною.

Згідно заповіту посвідченого 26.02.2008
року приватним нотаріусом
Виноградівського районного
нотаріального округу ОСОБА_20 за
реєстром №728 ОСОБА_12 все майно яке буде
належати їй на день смерті заповіла
своєму сину ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_1.

ІНФОРМАЦІЯ_8 ОСОБА_12 помирає.

ІНФОРМАЦІЯ_11 помирає призначений
заповітом ОСОБА_12 - спадкоємець ОСОБА_11
не встигнувши її прийняти.

25.10.2011 року єдиний спадкоємець ОСОБА_11
його дочка ОСОБА_1, яка спадкує
відповідно до ст.1276 ЦК України в
порядку спадкової трансмісії подала до
суду позов до позивачів за даним
позовом та Виноградівської міської
ради про визнання за нею права
власності на майно - житловий будинок в
АДРЕСА_1 та виселення позивачів за
даним позовом.

Право спільної сумісної власності
могло виникнути виключно на підставі
Закону або договору. Зокрема, на
підставі ст.125 Кодексу про сім»ю, опіку,
шлюб та акти громадянського стану УСРР
1929 року або ст.22 Кодексу про шлюб та
сім»ю УРСР 1969 року.

Рішенням №124 від 18.05.1970 року виконкому
Виноградівської міської ради
депутатів трудящих на підставі п.27
Інструкції МКГ УРСР «Про порядок
реєстрації будинків та домоволодінь у
містах і селищах міського типу
Української РСР» від 31.01.1966 року було
визнано право особистої власності на
домоволодіння в АДРЕСА_1 за ОСОБА_12 і
зобов'язано Виноградівський
міськкомунгосп видати їй свідоцтво про
право особистої власності.

При цьому, згідно п.27 Інструкції МКГ
УРСР «Про порядок реєстрації будинків
та домоволодінь у містах і селищах
міського типу Української РСР» від
31.01.1966 року (далі Інструкція) - в разі
будівництва, з дозволу виконкому
місцевої Ради депутатів трудящих,
будинку взамін старого, що підлягає
знесенню, після закінчення
будівництва та прийняття нового
будинку в експлуатацію, забудовнику
повинно бути видано на підставі
відповідного рішення виконкому
місцевої Ради депутатів трудящих
свідоцтво про право власності, а
старий правовстановлюючий документ
відбирається та погашається.

Разом з тим, ОСОБА_12 з незалежних від
неї причин - свідоцтво на право
власності згідно рішення №124 від 18.05.1970
року Виноградівським міськкомунгоспом
видано не було.

Відповідно до п.16 додатку №1 Інструкції
- свідоцтва про право власності на
будинки (домоволодіння), які видані
виконкомами місцевих Рад депутатів
трудящих або органами комунального
господарства на підставі рішень
виконкомів - було правовстановлюючим
документом на підставі якого
провадиться реєстрація будинків та
домоволодінь у містах і селищах
міського типу Української РСР.

В результаті відсутності контролю за
виконанням своїх рішень
підпорядкованими підрозділами
Виноградівської міської ради в
Виноградівському БТІ до
сьогоднішнього дня існують неправдиві
відомості про власників домоволодіння
в АДРЕСА_1 та підстави їх набуття.

Зокрема не було внесено змін про
припинення права спільної часткової
власності на

будинок в зв'язку з його реальним
поділом згідно рішення народного суду
Берегівського району від 27.03.1964 року та
не було реалізовано рішення №124 від
18.05.1970 року.

Відсутність правильного обліку в
Виноградівському БТІ призводило до
видачі неправдивих довідок, що
провокували судові позови (наприклад
справка - характеристика №35 від 01.08.1989
року, що жилий будинок рахується в 1/2
частині за ОСОБА_15, а інша за ОСОБА_12)
яка в подальшому визнана недійсною
рішенням Виноградівського райсуду від
04.09.1990 року по справі №2-359/1990.

Таким чином, рішенням №124 від 18.05.1970
року виконкому Виноградівської
міської ради депутатів трудящих
держава визнала право власності за
ОСОБА_12 на домоволодіння АДРЕСА_1
площею 89.05 кв.м., але не видала
правовстановлюючий документ на це
домоволодіння на підставі даного
рішення.

Оскільки ОСОБА_14 та ОСОБА_12 перебували
в шлюбі з 16.01.1945 року, що
підтверджується витягом державного
реєстру актів цивільного стану від
30.07.2013 року №0 то домоволодіння
АДРЕСА_1 площею 89.05 кв.м. - належить їм на
праві спільної сумісної власності на
підставі ст.22 Кодексу про шлюб та сім»ю
УРСР 1969 року.

ІНФОРМАЦІЯ_10 ОСОБА_14 помирає не
залишивши заповіту.

Ст.28 Кодексу про шлюб та сім»ю УРСР 1969
року визнається рівність часток
подружжя в майні, яке є спільною
сумісною власністю.

В результаті смерті ОСОБА_14 відкрилася
спадщина на 1/2 частину домоволодіння
АДРЕСА_1.

Спадкоємцями першої черги згідно ст. 529
ЦК України (редакція 1963 року) були рідні
діти спадкоємця та його дружина, а саме:
ОСОБА_9, ОСОБА_11, ОСОБА_17, ОСОБА_18,
ОСОБА_11, ОСОБА_19 та дружина ОСОБА_12

Жоден з спадкоємців першої черги в
нотаріальну контору з заявами про
прийняття спадщини в межах
шестимісячного строку не звертався.

Це було зумовлено тим, що спадкодавець
ОСОБА_14, ще при житті всім 5 дітям, які
проживали окремо, надав грошову
компенсацію в розмірі 2 000,00 (дві тисячі)
рублів, а будинок по АДРЕСА_1
залишається наймолодшому сину ОСОБА_18,
з яким ОСОБА_12 та ОСОБА_14 залишалися
проживати на старість і який, постійно,
разом з своєю сім»єю (Позивачами по
справі), проживав в цьому будинку і вів
разом з ним спільне господарство. Про
таку волю спадкодавця було відомо всім
його дітям та дружині ОСОБА_12 і вони при
житті ОСОБА_18 визнавали, що він після
смерті батьків є спадкоємцем всього
будинку.

ОСОБА_18 прийняв спадщину згідно ст.549 ЦК
України (редакція 1963 року), оскільки на
момент смерті спадкодавця постійно
проживав разом з ним і після його
смерті вступив в управління та
володіння спадковим майном, тобто
успадкував 25/100 частин жилого будинку в
АДРЕСА_1, однак не оформив свої спадкові
права через відсутність
правовстановлюючих документів на
майно.

Інші 25/100 частин жилого будинку в
АДРЕСА_1 успадкувала ОСОБА_12, яка також
на момент смерті спадкодавця постійно
проживала разом з ним.

ІНФОРМАЦІЯ_13 ОСОБА_18 помирає не
залишивши заповіту і після його смерті
відкривається спадщина на 12,5/100 цього
домоволодіння.

Спадкоємцями першої черги відповідно
до ст. 529 ЦК України (1963 року) є дружина -
ОСОБА_5, син - ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 та
дочка - ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_6.

Після смерті свого батька та чоловіка
позивачі фактично продовжувала
проживати в будинку АДРЕСА_1.

Право власності на спадкове майно у
зв'язку з тим, що не було
правовстановлюючих документів на
майно та в зв'язку з тим що двоє з них
були неповнолітніми та не володіли
інформацією про необхідність її
оформлення, ними офіційно оформлено не
було.

ІНФОРМАЦІЯ_12 ОСОБА_12 помирає
призначивши спадкоємцем ОСОБА_22 згідно
заповіту посвідченого приватним
нотаріусом ОСОБА_20 26.02.2008 року за
реєстром№728.

Відповідно до ст.1241 ЦК України право на
обов'язкову частку мають непрацездатні
діти

спадкодавця ОСОБА_9. та ОСОБА_11, а також
частку яку спадкує ОСОБА_11 за
заповітом.

Заявами у Виноградівську
держнотконтору від 11.06.2010 року особи
які мали право на обов'язкову частку
ОСОБА_9 та ОСОБА_8 відмовились від своєї
частки у спадщині на користь двох з
позивачів ОСОБА_6 та ОСОБА_3

З наведених підстав позивачі просять
заявлені вимоги задовольнити.

Вказані позови ухвалою суду від 04.10.2013
року об'єднані в одне провадження (т. 1
а.с.185).

Позивач ОСОБА_1 та її представник
ОСОБА_2 в судовому засіданні заявлені
вимоги просили задовольнити. У
задоволенні позову ОСОБА_5, ОСОБА_3,
ОСОБА_6 просили відмовити за
безпідставністю їх позову та пропуску
строку позовної давності на звернення
до суду.

Відповідач ОСОБА_3, її представник
ОСОБА_4, який також представляє
інтереси ОСОБА_5 та ОСОБА_6, позовні
вимоги ОСОБА_1 просили задовольнити
частково, а заявлені ними вимоги
задовольнити повністю.

Представники Виноградівської міської
ради та КП «Виноградівське бюро
технічної інвентаризації», державний
нотаріус Виноградівської державної
нотаріальної контори Боричок Катерина
Василівни, представник відділу у
справах громадянства, імміграції та
реєстрації фізичних осіб
Виноградівського РВ УМВС України в
Закарпатській області, ОСОБА_9, ОСОБА_8,
про час та місце розгляду справи
повідомлені належним чином, в судове
засіданні не з»явились.

Поряд з цим ОСОБА_9 та ОСОБА_11 були
допитані в судовому засіданні 27.11.2013
року в якості свідків.

ОСОБА_9 пояснила, що спірний будинок
побудований у 1966 році ОСОБА_12 та
ОСОБА_14, за час перебування у шлюбі
останніми. ОСОБА_14 у 1980-х роках зібрав
всіх своїх дітей та надав їм гроші, як
компенсацію за будинок, оскільки
будинок повинен був залишитись ОСОБА_18
На час смерті ОСОБА_14 з ним постійно
проживав його син ОСОБА_18 зі своєю
сім'єю. Син померлого ОСОБА_11 на той час
проживав у іншому місці. ОСОБА_11 у
будинок батьків перейшов жити після
розлучення зі своєю жінкою. Коли
ОСОБА_18 у 2001 році помер, відносини його
дружини з дітьми між ОСОБА_23
погіршились, оскільки останній
зловживав алкоголем та часто
провокував сварки. Про договір
дарування, яким ОСОБА_12 подарувала
ОСОБА_11 1/2 частину спірного житлового
будинку дізналися у нотаріальній
конторі після смерті дарувальника. За
життя ОСОБА_12 дійсно зверталась до суду
з позовами до відповідачів. На подання
таких позовів ОСОБА_12 налаштовував її
син ОСОБА_11

ОСОБА_8 пояснив, що він допомагав
будувати спірний будинок з фундаменти
до даху. У 1968 році пішов служити до лав
Радянської армії. Після з 1971 по 1976 роки
проживав у спірному будинку. ОСОБА_14,
який був його батьком, за життя, зібрав
всіх своїх дітей, та дав їм по 2000
радянських рублів, кожному, окрім
ОСОБА_18, як компенсацію за те, що вони не
будуть претендувати на батьківську
хату, оскільки будинок після його
смерті повинен залишитися ОСОБА_18
ОСОБА_11 на час смерті батька проживав в
АДРЕСА_3. Після смерті батька у будинку
залишились проживати дружина
померлого - ОСОБА_12, їхній син ОСОБА_18 зі
своєю сім'єю. Вони разом жили добре, до
того часу як у будинок прийшов жити
ОСОБА_11. Після смерті ОСОБА_18 будинок
поділений усно між ОСОБА_12 та ОСОБА_5
Між ними було визначено, яку частину
будинку будуть використовувати ОСОБА_5
зі своїми дітьми та ОСОБА_12 з сином
ОСОБА_11 На даний час ОСОБА_5 зі своїми
дітьми використовує ту частину
будинку, яка поділена.

Також були в судовому засіданні були
допитані ОСОБА_17, ОСОБА_24, ОСОБА_25,
ОСОБА_5

ОСОБА_17 пояснив, що спірний будинок
побудований у 1966 році. ОСОБА_14
приблизно у 1985-1986 роках зібрав всю
родину та дав кожній своїй дитині,
окрім ОСОБА_18, по 2000 радянських рублів,
як компенсацію за те, що вони не будуть
претендувати на будинок, оскільки
будинок повинен залишитися ОСОБА_18 На
цій розмові були присутні батько та
матір позивача ОСОБА_1. ОСОБА_11 до 1993-1994
років проживав в м.

Виноградів по вул. Матросова. Після
прийшов жити у спірний будинок до своєї
матері. На початку 2000 років між ОСОБА_12
та її сином ОСОБА_18 будинок розділено,
зроблено два окремі входи.

ОСОБА_24 в судовому засіданні пояснила,
що вона є дружиною ОСОБА_8. З чоловіком
вона проживала у спірному будинку з 1971
по 1976 роки. Коли помер ОСОБА_14 на час
його смерті з ним проживали дружина,
ОСОБА_12, син ОСОБА_18 зі своєю сім'єю. Син
померлого ОСОБА_11 на той час жив по
АДРЕСА_3, у батьківський будинок
прийшов жити у 1993-1994 роках, оскільки
розлучився. Після цього будинок між
ними був поділений. Після смерті
ОСОБА_18, тобто після 2001 року, у будинку
почалися сварки.

Свідок ОСОБА_25 пояснила, що її будинок
знаходиться поруч з спірним будинком в
якому вона проживає з 1966 року. ОСОБА_5 зі
своїм чоловіком проводили газ,
купували котел. Коли помер ОСОБА_18,
ОСОБА_11 перекрив ОСОБА_5 з дітьми воду,
перегородився від них стіною.
Характеризує ОСОБА_11 негативно, який
свою доньку не признавав, як і вона
його. На час смерті ОСОБА_14 син
померлого ОСОБА_11 з ним не проживав.
Останній прийшов жити у батьківський
будинок приблизно у 1993 році. Відносини
між ОСОБА_12, ОСОБА_14 з невісткою ОСОБА_5
були дуже добрі, до часу поки у будинок
не прийшов жити ОСОБА_11, а після смерті
ОСОБА_18 стали ще гірше.

ОСОБА_5, як свідок пояснила, що 07.03.1987
року вона перейшла жити у спірний
будинок. На той час там проживали
батьки її чоловіка ОСОБА_14 та ОСОБА_12
Відносини у них склалися добрі. Після
смерті ОСОБА_14 у будинок приблизно
наприкінці 1992 року прийшов жити ОСОБА_11
У зв'язку з чим відносини в сім'ї
змінилися, ОСОБА_11 налаштовував свою
матір проти неї. Після смерті її
чоловіка ОСОБА_18, будинок у 2002 році був
поділений між ОСОБА_12 та нею з дітьми.
Проте, що ОСОБА_12 подарувала частину
житлового будинку своєму сину ОСОБА_11
вона дізналась у нотаріальні конторі у
вересні-жовтні 2010 року.

Судом встановлено такі факти і
відповідні їм правовідносини.

23 вересня 1963 року ОСОБА_12 отримала
свідоцтво про право на спадщину на 1/4
частину жилого будинку в АДРЕСА_1 (а.с.6
т.2).

16.10.1963 року згідно договору
купівлі-продажу посвідченого 2-ю
Берегівською держнотконторою за
реєстром №2155 ОСОБА_12 придбала у ОСОБА_13
1/4 частину жилого будинку в АДРЕСА_1
(а.с.7-9 т.2).

ОСОБА_12 знаходилась в зареєстрованому
шлюбі з ОСОБА_14, у зв'язку з чим після
укладення договору купівлі-продажу
16.10.1963 року 1/4 частина жилого будинку в
АДРЕСА_1 належала ОСОБА_12 та ОСОБА_14 на
праві спільної сумісної власності
(а.с.10 т.2).

Інша 1/2 частина цього жилого будинку
належала ОСОБА_15 (а.с.12-13 т.2).

Станом на 16.10.1963 року спірний будинок в
цілому мав загальну площу 47,8 кв.м.
складався - з однієї жилої кімнати
площею 21,5 кв.м. на експлікації
позначеної 1-1, кухні площею 15,5 кв.м. на
експлікації позначеної 1-4, комори
площею 4,10 кв.м. на експлікації
позначеної 1-3, прохідної кімнати площею
6,70 кв.м на експлікації позначеної 1-2, що
підтверджується планом будинку від 4-15
вересня 1962 року, та описом будинку
наведеного в договорі купівлі-продажу
від 16.10.1963 року (а.с.9,11 т.2).

Згідно рішення народного суду
Берегівського району від 27.03.1964 року
цей будинок відповідно до ст. 115 ЦК
України було реально поділено на 2
квартири і право спільної часткової
власності на будинок було припинено
(а.с.12-13 т.2).

За цим рішенням, позивачам ОСОБА_14 та
ОСОБА_12 було виділено квартиру №1, яка
складалася з жилої кімнати на плані 4-15
вересня 1962 року позначеної 1-1 загальною
площею 21,50 кв.м. та перехідної кімнати
площею 8,40 кв.м., всього загальною площею
29.90 кв.м., а відповідачам ОСОБА_15 та
ОСОБА_16 було виділено квартиру №2, яка
складалася з жилої кімнати на плані 4-15
вересня 1962 року позначеної 1-4 загальною
площею 15,5 кв.м. (після ремонту 14,9 кв.м.)
та перехідної кімнати площею 2,40 кв.м.,
всього загальною площею 17,30 кв.м.

Зазначене підтверджується відомістю
обмірів площі домоволодіння
зробленого Виноградівським БТІ 1964 року
(а.с.11 т.2).

ОСОБА_15 в 1966 році свою квартиру
розібрала, а будівельні матеріали
використала для будівництва будинку по
АДРЕСА_2.

Зазначені фактичні обставини
встановлені рішенням Виноградівського
райсуду від 04.09.1990 року по справі
№2-359/1990 (а.с.15-17 т.2).

Через розбір сім'єю ОСОБА_15 своєї
квартири, яка була під одним дахом з
квартирою ОСОБА_12 та ОСОБА_14, їх
квартира прийшла в непридатний до
використання стан, зруйнувався дах,
половина якого була розібрана, а з
будинку фактично залишилися стіни лише
однієї жилої кімнати площею 21,5 кв.м.

Через фактичне знищення майна - право
спільної сумісної власності ОСОБА_14 та
ОСОБА_12 на квартиру АДРЕСА_1, яке вони
набули на підставі рішення народного
суду Берегівського району від 27.03.1964
року - було припинено.

На підставі рішення виконкому
Виноградівської ради народних
депутатів №99 від 28.04.1965 року ОСОБА_12
разом з ОСОБА_14 повністю перебудували
зазначений будинок і його загальна
площа стала 89,05 кв.м. (а.с.19,20 т.2).

Рішенням №124 від 18.05.1970 року виконкому
Виноградівської міської ради
депутатів трудящих було визнано право
особистої власності на домоволодіння в
АДРЕСА_1 за ОСОБА_12 і зобов'язано
Виноградівський міськомунгосп видати
їй свідоцтво про право особистої
власності (а.с.21 т.2).

При цьому при прийнятті цього рішення
виконком Виноградівської міськради
керувався п.27 Інструкції МКГ УРСР «Про
порядок реєстрації будинків та
домоволодінь у містах і селищах
міського типу Української РСР» від
31.01.1966 року, згідно якої - в разі
будівництва, з дозволу виконкому
місцевої Ради депутатів трудящих,
будинку взамін старого, що підлягає
знесенню, після закінчення
будівництва та прийняття нового
будинку в експлуатацію, забудовнику
повинно бути видано на підставі
відповідного рішення виконкому
місцевої Ради депутатів трудящих
свідоцтво про право власності, а
старий правовстановлюючий документ
відбирається та погашається.

Разом з тим, забудовнику на підставі
вищезазначеного рішення виконкому
Виноградівської міськради не було
видано свідоцтво про право
власності на новий будинок та не
відбулася його реєстрація в БТІ, через
що, в реєстраційні дані
Виноградівського БТІ не були внесені
відповідні зміни, що випливали з
створення нового майна - жилого будинку
в АДРЕСА_2 площею 89,05 кв.м., що було
підтверджено рішенням №124 від 18.05.1970
року виконкому Виноградівської
міської ради депутатів трудящих.

Відповідно до п.16 додатку №1 Інструкції
- свідоцтва про право власності на
будинки (домоволодіння), які видані
виконкомами місцевих Рад депутатів
трудящих або органами комунального
господарства на підставі рішень
виконкомів - було правовстановлюючим
документом на підставі якого
провадиться реєстрація будинків та
домоволодінь у містах і селищах
міського типу Української РСР.

Судом встановлено, що рішенням №124 від
18.05.1970 року виконкому Виноградівської
міської ради депутатів трудящих
держава визнала право власності за
ОСОБА_12 на домоволодіння АДРЕСА_1
площею 89.05 кв.м., але не видала
правовстановлюючий документ на це
домоволодіння на підставі даного
рішення.

ІНФОРМАЦІЯ_10 ОСОБА_14 помирає не
залишивши заповіту (а.с.22 т.2).

Спадкове майно складалося з 1/2 частини
житлового будинку, що розташований за
адресою: АДРЕСА_1, на який належним
чином не було оформлено право
власності, але яким він разом з
дружиною ОСОБА_12 володів на праві
спільної сумісної власності, оскільки
набув його в період зареєстрованого з
нею шлюбу.

Згідно ст.22 Кодексу про шлюб та сім»ю
УРСР 1969 року - майно, нажите подружжям
за час шлюбу, є його спільною
сумісною власністю. Кожен з подружжя
має рівні права володіння,
користування і розпорядження цим
майном.

Ст. 112 ЦК УРСР (1963 року) визнавала
спільну сумісну власність - як один з
правових режимів приватної власності в
якій розмір частки права власності в
спільній речі заздалегідь не
визначений.

Право спільної сумісної власності
могло виникнути виключно на підставі
Закону або договору. Зокрема, на
підставі ст.22 Кодексу про шлюб та сім»ю
УРСР 1969 року.

Спадкоємцями першої черги згідно ст. 529
ЦК України (редакція 1963 року) були рідні
діти

спадкоємця та його дружина, а саме:
ОСОБА_9, ОСОБА_11, ОСОБА_17, ОСОБА_18,
ОСОБА_11, ОСОБА_19 та дружина ОСОБА_12

Жоден з спадкоємців першої черги в
нотаріальну контору з заявами про
прийняття спадщини в межах
шестимісячного строку не звертався.

Вказані обставинами сторонами не
оспорюються.

Така бездіяльність спадкоємців
зумовлена була тим, як стверджено в
судовому засіданні свідками, що
спадкодавець ОСОБА_14, ще при житті всім
дітям, які проживали окремо, надав
грошову компенсацію в розмірі 2 000,00 (дві
тисячі) рублів, з тією умовою, що
будинок по АДРЕСА_1 залишається
наймолодшому сину ОСОБА_18, який
постійно разом з своєю сім»єю та зі
спадкодавцем проживав в цьому будинку
і вів разом з ним спільне господарство.

Судом встановлено з пояснень сторін,
показів свідків, які узгоджуються з
документальними доказами про
зареєстроване місце проживання членів
сім'ї ОСОБА_18, зокрема його дружини
ОСОБА_5 та доньки ОСОБА_3, про те, що
ОСОБА_18 прийняв спадщину за своїм
батьком згідно ст.549 ЦК України
(редакція 1963 року), оскільки на момент
смерті спадкодавця постійно проживав
разом з ним і після його смерті вступив
в управління та володіння спадковим
майном, тобто успадкував 25/100 частин
жилого будинку в АДРЕСА_1, однак не
оформив свої спадкові права у
нотаріальні конторі (а.с.43 т.1). Інші 25/100
частин жилого будинку в АДРЕСА_1
успадкувала ОСОБА_12, яка також на
момент смерті спадкодавця постійно
проживала разом з ним.

При цьому, як визнано в судовому
засіданні ОСОБА_1 та її представником
ОСОБА_2, ОСОБА_11 на час смерті свого
батька з ним не проживав, спадщину
після його смерті не прийняв.

Рішенням Виноградівського райсуду від
04.09.1990 року по справі №2-359/1990 вже після
смерті ОСОБА_14, за ОСОБА_12, дружиною
померлого, було визнано право
власності на 1/2 частину цього жилого
будинку (а.с.15-17 т.2).

При цьому, як вбачається з обставин,
встановлених у цьому рішенні предметом
спору не було спадкування 1/2 частини
будинку, спадщина на яку відкрилася
після смерті ОСОБА_14

В подальшому цю 1/2 частину будинку
ОСОБА_12 подарувала своєму сину ОСОБА_11,
згідно договору дарування від 22.03.2003
року, який повернувся жити в цей
будинок у 1993 році, після розлучення зі
своєю дружиною (а.с.18-19 т.1).

ІНФОРМАЦІЯ_13 ОСОБА_18 помирає не
залишивши заповіту і після його смерті
відкривається спадщина на 25/100 частин
цього домоволодіння, яке спадкодавцем
прийнято за життя після смерті свого
батька, однак не оформлено у
встановленому законом порядку (а.с.29
т.2).

Спадкоємцями першої черги відповідно
до ст. 529 ЦК України (1963 року) є дружина -
ОСОБА_5, син - ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 та
дочка - ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_6, які після
смерті свого батька та чоловіка
фактично продовжували проживати в
частині будинку площею 53,68 кв.м., з
урахуванням здійсненого розподілу між
співвласниками ОСОБА_12 та ОСОБА_18 в
АДРЕСА_1, у зв'язку з чим вони фактично
вступили у володіння спадковим майном
відповідно до норм ст.548, п. 1 ст. 549 ЦК
України (1963 p.).

Встановлені судом обставини слідують з
показань свідків допитаних в судовому
засіданні, пояснень сторін та
документальних доказів, які сторонами
не оспорюються.

Право власності на спадкове майно у
зв'язку з тим, що не було
правовстановлюючих документів на
майно та в зв'язку з тим що двоє з них
були неповнолітніми ними офіційно
оформлено не було.

А відтак ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_6
успадкували кожен по 8,3/100 частин жилого
будинку на підставі ст.548, п.і ст. 549 ЦК
України (1963 p.).

При цьому, як встановлено в судовому
засіданні мати померлого ОСОБА_12
обов'язкову частку у спадковому майні
не успадкувала, оскільки на час смерті
спадкодавця разом з ним не проживала,
будинок між нею та спадкодавцем за
життя останнього був поділений, з яким
вона спільним побутом, взаємними
правами та обов'язками пов'язана не
була, із заявою на прийняття спадщини
до нотаріальної контори не зверталась.

ІНФОРМАЦІЯ_12 ОСОБА_12 помирає
призначивши спадкоємцем ОСОБА_22 згідно
заповіту посвідченого приватним
нотаріусом ОСОБА_20 26.02.2008 року за
реєстром№728 (а.с.20,22 т.1).

Спадкове майно складається з 25/100
частин жилого будинку в АДРЕСА_1.

Відповідно до ст.1241 ЦК України право на
обов'язкову частку мають непрацездатні
діти спадкодавця ОСОБА_9. та ОСОБА_11, які
протягом строку встановленого для
прийняття спадщини відмовились від
прийняття спадщини на користь ОСОБА_3
та ОСОБА_6, відповідно до ч. 2 ст. 1274 ЦК
України (а.с.152,153,154 т. 1).

Оскільки на момент відкриття спадщини
було 4-ро спадкоємців першої черги -
діти ОСОБА_12 - ОСОБА_9., ОСОБА_17, ОСОБА_8 та
ОСОБА_11, то розмір обов'язкової частки
становитиме: 25/100:4х? = 3,125/100, де 25/100 -
розмір всієї спадщини; 4 - кількість
спадкоємців першої черги за законом; ? -
половина спадщини за законом; 3,1/100 -
розмір обов'язкової частки.

Таким чином, частка спадкоємця ОСОБА_11
призначеного заповітом або його
правонаступника за мінусом двох
обов'язкових часток становить: 25/100 -
3,1/100 - 3,1/100 = 18,8/100.

ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_11 помер, не
оформивши у встановленому законом
порядку спадщини на спадкове майно за
заповітом ОСОБА_12 (а.с.23 т.1).

Єдиним спадкоємцем першої черги
ОСОБА_11 є його донька ОСОБА_1, яка у
встановлений законом строк звернулась
до нотаріальної контори із заявою на
прийняття спадщини після смерті свого
батька (а.с.26 т1.). Однак її права
нотаріусом не визнається з підстав
неподання спадкоємцем
правовстановлюючих документів (а.с.25,26
т.1).

За встановлених обставин, ОСОБА_1 після
смерті свого батька успадкувала 1/2
частину спірного житлового будинку,
яка належала спадкодавцю на підставі
договору дарування житлового будинку
та 18,8/100 частин, яка перейшла до
спадкодавця за заповітом (а.с.23,24,25,26
т.1).

Поряд з цим, ОСОБА_5, після смерті свого
чоловіка ОСОБА_18 спадкує 8,3/100 частини
спірного будинку, ОСОБА_3 та ОСОБА_6
отримали кожен також по 8,3/100 частин
спірного будинку та по 3,1/100 частин
будинку, як обов'язкову частку, яка до
них перейшла внаслідок відмови від
такої на їх користь спадкоємцями
ОСОБА_12.

Вирішуючи заявлену ОСОБА_5, ОСОБА_3,
ОСОБА_6 про витребування з володіння
ОСОБА_1 на їх користь 12,5/100 частин, 50/100
частин якого ОСОБА_11 набув згідно
договору дарування від 22.03.2003 року, суд
дійшов до обґрунтованого висновку, що
така вимога задоволенню не підлягає.

Так, 22.03.2003 року ОСОБА_12 подарувала ?
частину жилого будинку в АДРЕСА_1
ОСОБА_11 Зазначена частина жилого
будинку належала їй на підставі
рішення Виноградівського райсуду по
справі №2-359/90 від 04.09.1990 року.

Відповідно до норм ч.1 ст. 48 ЦК України
(1963 року) недійсною є угода, що не
відповідає вимогам закону, в тому числі
ущемляє особисті або майнові права
неповнолітніх дітей.

Обставини, які б вказували на те, що при
укладенні договору дарування частини
спірного будинку повинні були
враховуватись інтереси неповнолітніх,
судом не встановлені.

Згідно ч. 1 ст. 50 Закону України „Про
власність" (в редакції чинній на момент
виникнення спірних правовідносин),
власник має право вимагати повернення
(віндикації) свого майна з чужого
незаконного володіння.

Відповідно до ст. ст. 144,145 ЦК України (1963
року) в редакції чинній на час
виникнення спірних правовідносин,
виключно власник вправі витребувати
своє майно з чужого незаконного
володіння.

Нормами ст. 145 ЦК України (1963 року)
передбачено, що якщо майно набуто
безоплатно від особи, яка не мала права
його відчужувати, власник вправі
витребувати майно від особи у всіх
випадках.

Зважаючи на викладене, вимога про
витребування 12,5/100 частин жилого
будинку за адресою АДРЕСА_1 у
правонаступника ОСОБА_11 ОСОБА_1
задоволенню не підлягає.

Вирішуючи поставлене перед судом
представником позивача за первісним
позовом питання про застосування до
заявлених відповідачами вимог строку
позовної давності, суд виходить з
наступних обґрунтувань.

Відповідно до ст. 548, 549 ЦК УРСР для
придбання спадщини необхідно, щоб
спадкоємець її прийняв. Не
допускається прийняття спадщини під
умовою або з застереженнями. Прийнята
спадщина визнається належною
спадкоємцеві з моменту відкриття
спадщини.

Визнається, що спадкоємець прийняв
спадщину:

1) якщо він фактично вступив в
управління або володіння спадковим
майном;

2) якщо він подав державній
нотаріальній конторі за місцем
відкриття спадщини заяву про прийняття
спадщини.

Зазначені в цій статті дії повинні бути
вчинені протягом шести місяців з дня
відкриття спадщини.

З урахуванням вказаних вимог закону та
тієї обставини, що ОСОБА_5, на час смерті
свого чоловіка ОСОБА_18 проживала разом
з ним та фактично вступила у володіння
спадковим майном, незважаючи на
відсутність письмового звернення до
нотаріальної контори, вчинила дії, що
свідчать про прийняття нею спадщини,
передбачені ст. 549 ЦК УРСР, прохання
представника позивача за первісним
позовом про застосування до вимог
ОСОБА_5 строку позовної давності є
безпідставним.

Також є безпідставним таке прохання
представника позивача за первісним
позовом і до вимог ОСОБА_3, ОСОБА_6, які
на час смерті спадкодавця ОСОБА_18 були
неповнолітніми, та прийняли спадщину
за ним, а отже прийнята спадщина
визнається належною їм, як спадкоємцям
з моменту відкриття спадщини,
відповідно до вказаної норми Закону,
яка діяла на час виникнення спірних
правовідносин.

Крім цього, відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК
України незалежно від часу прийняття
спадщини вона належить спадкоємцеві з
часу відкриття спадщини.

ОСОБА_3 та ОСОБА_6 прийняли спадщину
також по 3,1/100 частин спірного будинку,
як обов'язкову частку, яка до них
перейшла внаслідок відмови від такої
на їх користь спадкоємцями ОСОБА_12.

За встановлених обставин строк
позовної давності на виниклі між
сторонами правовідносини застосуванню
не підлягає, а позови сторін підлягають
до часткового задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, якщо
позов задоволено частково, судові
витрати присуджуються позивачеві
пропорційно до розмірі задоволених
вимог, а відповідачеві - пропорційно до
тієї частини позовних вимог, у
задоволенні яких позивачеві
відмовлено.

Враховуючи, що позов ОСОБА_1 та позов
ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_6 підлягають до
часткового задоволення, судові витрати
із сторін не стягуються.

Керуючись ст.ст. 1, 2, 4, 5, 6, 7, 8, 10, 11, 57, 58, 59,
60, 61, 158, 209, 213, 214, 215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, право
власності на 68,9/100 частин житлового
будинку з надвірними спорудами
АДРЕСА_1.

В решті позову ОСОБА_1 відмовити.

Позов ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_6
задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5, право
власності на 8,3/100 частин житлового
будинку з надвірними спорудами
АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_6, право
власності на 11,4/100 частин житлового
будинку з надвірними спорудами
АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_7, право
власності на 11,4/100 частин житлового
будинку з надвірними спорудами
АДРЕСА_1.

В решті позову ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_6
відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна
скарга протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

ГоловуючийВ. Р. Трагнюк