Справа № 541/1773/13-ц
Провадження №2/541/14/2014
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

14 січня 2014 року Миргородський
міськрайонний суд Полтавської області
в складі:

головуючого - судді Сидоренко
Ю.В..,

при секретарі - Кійченко Т.Г.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Миргороді цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
усунення перешкод у користуванні
земельною ділянкою,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною
заявою до ОСОБА_2 в якій просив
зобов'язати відповідачку усунути
перешкоди, які вона створила йому в
користуванні його земельною ділянкою
за адресою АДРЕСА_1, а саме: покласти на
неї обов'язок по знесенню паркану,
спорудженого нею на території його
земельної ділянки біля межі літ. «Г» -
літ. «А» згідно державного акту на
право власності на земельну ділянку
від 06.11.07р. на його ім'я, повернути йому
частку його земельної ділянки,
самовільно зайнятої відповідачкою;
покласти на неї обов'язок по знесенню
дерев, які розташовані в безпосередній
близькості від встановленої державним
актом межі літ. «Г» - літ. «А» його
земельної ділянки: слива - 0,4м., вишня -
0,6м., шовковиця - 1,2м., 2 дерева дуба - 1м.;
зобов'язати відповідачку не чинити
йому перешкод у користуванні його
земельною ділянкою

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що
в його власності знаходиться земельна
ділянка площею 0,1783 га. для
обслуговування житлового будинку за
адресою АДРЕСА_1, а також вказаний
житловий будинок. Відповідачці
належить сусідній будинок по АДРЕСА_2
та вона користується земельною
ділянкою за цією адресою, яка не
приватизована. Під час отримання
позивачем державного акту у 2007 році
межі його земельної ділянки
узгоджувались із усіма сусідами, в т.ч.
і з відповідачкою, але, незважаючи на
це, вона протягом тривалого часу
порушує його право власності на
земельну ділянку шляхом розміщення
паркану на території його земельної
ділянки та утримання на своїй
земельній ділянці дерев у
безпосередній близькості від
встановленої державним актом межі, які
затіняють значну площу його городу,
внаслідок чого він не може
використовувати частину своєї
земельної ділянки за призначенням. На
неодноразові звернення позивача
відповідачка відмовляється усунути
вказані порушення, не виконує вона і
рішення Петрівцівської сільської ради
№ 10 від 29.04.2013р., яким її зобов'язано
знести самовільно зведений паркан на
земельній ділянці позивача, тому він
змушений звертатися до суду,
посилаючись на ст.ст.95, 104, 158 ЗК України
та ст.ст.386, 387 ЦК України.

Під час судового розгляду справи
позивач позовні вимоги підтримав,
просив їх задовольнити з викладених у
позовній заяві підстав, пояснив, що
спірний паркан між земельними
ділянками сторін розташований таким
чином приблизно з 1980 року, коли ще
власником будинковолодіння був його
батько - ОСОБА_3 Коли після смерті
батька у 2006 році він оформляв спадщину
то переоформив на себе земельну
ділянку в межах згідно з державним
актом, який був виданий на ім'я батька, і
вказані межі були погоджені з
відповідачкою при виготовленні
державного акту на його ім'я у 2007 році.

Представники позивача адвокат ОСОБА_4
(а.с.32-33), ОСОБА_5, що діє на підставі
довіреності (а.с.49), позовні вимоги
підтримали, просили їх задовольнити як
такі, що ґрунтуються на законі та
підтверджуються сукупністю доказів у
справі, в т.ч. висновком судової
земельно-технічної експертизи та
рішенням Петрівцівської сільської
ради, якими встановлено факт порушення
землекористування позивача зі сторони
відповідачки.

Представник відповідачки ОСОБА_6, що
діє на підставі довіреності (а.с.34)
позов не визнав, по його суті пояснив,
що паркан між земельними ділянками
АДРЕСА_1 і АДРЕСА_2 встановлений у 1970
році і з того часу не переносився, тому
якщо у документах позивача зазначено
що межа йде не по лінії паркану то це
грубе порушення або помилка при
виготовленні державного акту на право
власності на земельну ділянку.
Зазначав, що рішення сільської ради, на
яке посилається позивач, має
рекомендаційний характер, під час і
після приватизації земельної ділянки
батьком позивача ніяких претензій не
виникало, тому вимоги позивача вважав
безпідставними і просив у їх
задоволенні відмовити. Також
повідомив, що він свого права власності
на будинок та земельну ділянку не
оформляв.

Представник відповідачки адвокат
ОСОБА_7 (а.с.29-30) просив відповідно до ч.3
ст.267 ЦК України відмовити у
задоволенні позову в зв'язку з
пропуском строку позовної давності,
оскільки, як визнав позивач, паркан має
термін розташування між земельними
ділянками сторін з 1980 року, загальний
строк позовної давності становить три
роки, клопотання про поновлення строку
позовної давності позивачем не
заявлялося. Крім того зазначив, що
представник відповідачки ОСОБА_6,
відповідно до рішення виконавчого
комітету Петрівцівської сільської
ради від 17 червня 1997 року також є
співвласником будинку по АДРЕСА_2, отже
рішення по справі може вплинути на його
права чи обов'язки, але позивачем не
заявлене клопотання про залучення його
до участі у справі в якості
співвідповідача. З огляду на те, що
ОСОБА_6 є співвласником вказаної
нерухомості межі земельної ділянки
необхідно було узгоджувати також і з
ним, але цього зроблено не було. Також
просив відхилити як доказ висновок
судової земельно-технічної експертизи
№ 876 від 10 грудня 2013 року в зв'язку з тим,
що експертиза проведена з порушенням
п.6.1 Інструкції про призначення та
проведення судових експертиз та
експертних досліджень, затвердженої
наказом МЮ України від 26.12.2012р., а також
без відновлення межових знаків в
порядку, передбаченому Інструкцією про
встановлення (відновлення) меж
земельних ділянок в натурі (на
місцевості) та їх закріплення межовими
знаками, затвердженої наказом
Державного комітету України із
земельних ресурсів від 18.05.2010р. № 376.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть
участь у справі, свідків, дослідивши
матеріали справи, суд приходить до
висновку, що позов підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

У відповідності з ч.1 ст.61 ЦПК України
обставини, визнані сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню.

Судом встановлено, що згідно договору
дарування від 20 вересня 2003 року позивач
придбав жилий будинок з надвірними
будівлями, що знаходиться по АДРЕСА_1
(а.с.7-8), а відповідно до свідоцтва про
право на спадщину за законом від 27
лютого 2007 року успадкував після смерті
батька - ОСОБА_3, земельну ділянку
площею 0,1783 га, передану для
обслуговування цього будинку (а.с.9).

На підставі вказаного свідоцтва про
право на спадщину позивачу 6 листопада
2007 року було видано державний акт на
право власності на зазначену земельну
ділянку серія ЯГ № 692952 (а.с.10), при цьому
виготовлено технічну документацію із
землеустрою щодо складання документів,
що посвідчують право власності на
земельну ділянку, в т.ч. кадастровий
план земельної ділянки (а.с. 11-13).
Вказаний державний акт є дійсним на
даний час і не оскаржений
відповідачкою.

Згідно свідоцтв про забудову садиби в
сільських населених пунктах
Української РСР (а.с.89-90, 98-99) сусідня
земельна ділянка по АДРЕСА_2, площею 0,16
га рішенням виконавчого комітету
Миргородської районної Ради депутатів
трудящих від 15 грудня 1967 року № 564
(а.с.88) виділена під забудову ОСОБА_8,
який зі слів представників
відповідачки був її чоловіком та помер
у 1972 році. Доказів того, що ОСОБА_8 за
життя набув права власності на
житловий будинок по АДРЕСА_2 під час
розгляду справи не надано. На даний час,
згідно довідки Петрівцівської
сільської ради відповідачка ОСОБА_2 має
у користуванні земельну ділянку на
території цієї сільської ради
загальною площею 1,05 га, в тому числі для
будівництва і обслуговування жилого
будинку, господарських будівель і
споруд - 0,25 га та для ведення особистого
селянського господарства 0,80 га (а.с.35).
За твердженням представників
відповідачки земельна ділянка не
приватизована, що підтверджується
також доповідною запискою
спеціаліста-землевпорядника
Петрівцівської сільської ради Деркач
Т.О. (а.с.16) і її показаннями як свідка у
судовому засіданні. По результатах
розгляду вказаної доповідної за заявою
позивача ОСОБА_1 виконавчим комітетом
Петрівцівської сільської ради було
прийняте рішення від 29.04.2013 року № 10
«Про вирішення спору щодо встановлення
межі земельної ділянки за заявою
ОСОБА_1», яким рекомендовано
відповідачці змістити паркан з
приватизованої земельної ділянки
ОСОБА_1 та звернутися до сесії
Петрівцівської сільської ради про
надання дозволу на виготовлення
правовстановлюючих документів на
земельну ділянку за адресою с.Петрівці,
АДРЕСА_2 (а.с.17). В добровільному порядку
відповідачка зазначене рішення не
виконує. Згідно ч.5 ст.158 Земельного
Кодексу України у разі незгоди
власників землі або землекористувачів
з рішенням органів місцевого
самоврядування, органу виконавчої
влади з питань земельних ресурсів спір
вирішується судом.

Крім зазначених вище доказів факт
розташування паркану відповідачки на
земельній ділянці позивача
підтверджується висновком судової
земельно-технічної експертизи № 876 від
10.12.2013р. (а.с.115-124), який суд приймає до
уваги, як такий, що узгоджується з
іншими матеріалами справами.

Згідно ч.2 ст.152 ЗК України власник
земельної ділянки або землекористувач
може вимагати усунення будь-яких
порушень його прав на землю, навіть
якщо ці порушення не пов'язані з
позбавленням права володіння
земельною ділянкою. Частиною 3 цієї
статті встановлені засоби захисту цих
прав, серед яких відновлення стану
земельної ділянки, який існував до
порушення прав.

Відповідно до ст.391 ЦК України власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпорядження своїм
майном. При цьому, оскільки порушення
триває і має місце на момент звернення
з позовом, на дану вимогу не
поширюються вимоги щодо строків
позовної давності, тому що з негаторним
позовом можна звернутися в будь-який
час, поки існує правопорушення, тому
посилання представників відповідача
на сплив позовної давності є
безпідставним.

Оскільки представниками відповідача
визнано, що спірний паркан, який є
перешкодою у користуванні позивачем
його земельною ділянкою, встановлено
відповідачкою, то обов'язок по його
знесенню слід покласти на неї.
Твердження представника відповідачки
адвоката ОСОБА_7 про те, що рішення у
справі може вплинути на права чи
обов'язки ОСОБА_6 суд вважає
безпідставним, оскільки ним не
доведено те, що ОСОБА_6 є співвласником
будинку по АДРЕСА_2 (архівна довідка про
рішення виконавчого комітету
Петрівцівської сільської ради від
17.06.1997р. (а.с.141) не є правовстановлюючим
документом), або власником чи
користувачем земельної ділянки за цією
адресою. При цьому сам ОСОБА_6, який брав
участь у справі в якості представника
відповідачки, не заявляв про порушення
його прав.

Щодо вимоги позивача про знесення
дерев, які розташовані в безпосередній
близькості від встановленої державним
актом межі суд вважає наступне.

Ст. 105 ЗК України визначено, що у випадку
проникнення коренів і гілок дерев з
однієї земельної ділянки на іншу
власники та землекористувачі
земельних ділянок мають право
відрізати корені дерев і кущів, які
проникають із сусідньої земельної
ділянки, якщо таке проникнення є
перепоною у використанні земельної
ділянки за цільовим призначенням.
Право вимагати ліквідації дерев
передбачене ст.109 ЗК України лише щодо
дерев, які стоять на спільній межі.

В зв'язку з тим, що позивачем не
доведено, що зазначені ним дерева
розташовані на межі земельної ділянки,
а також що відповідачка крім
розташування паркану іншим чином
перешкоджає йому у користуванні
земельною ділянкою, у задоволенні цих
позовних вимог слід відмовити.

Згідно ст.88 Цивільного процесуального
кодексу України стороні, на користь
якої ухвалено рішення, суд присуджує з
другої сторони понесені нею і
документально підтверджені судові
витрати. На цій підставі, витрати на
сплату судового збору (а.с.1) та на
проведення судової земельно-технічної
експертизи (а.с.140) підлягають стягненню
з відповідачки на користь позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 96, 106, 107, 108, 158 ЗК України, ст.ст. 10, 11, 60,
209, 212, 214-215, 218 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Зобов'язати ОСОБА_2 усунути перешкоди у
користуванні ОСОБА_1 земельною
ділянкою за адресою АДРЕСА_1
Полтавської області шляхом знесення
паркану, розташованого на вказаній
земельній ділянці по лінії від точки 1
до точки 81, позначеній червоним
кольором в додатку № 4 до висновку
судової земельно-технічної експертизи
№ 876 від 10 грудня 2013 року.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1,
уродженки с.Петрівці Миргородського
району Полтавської області,
ідентифікаційний номер ДРФО НОМЕР_1, на
користь ОСОБА_1 2868,70 грн. (дві тисячі
вісімсот шістдесят вісім гривень 70
коп.) у відшкодування судових витрат.

Рішення може бути оскаржене шляхом
подання апеляційної скарги протягом 10
днів з дня його проголошення через
Миргородський міськрайонний суд
Полтавської області до Апеляційного
суду Полтавської області. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Рішення набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо її не було подано.

Суддя: Ю. В. Сидоренко