Справа № 105/5338/13-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

"20" січня 2014 р. Джанкойський
міськрайонний суд АР Крим у складі:

Головуючого, судді - Старової Н.А.,

при секретарі - Рижковій О.А.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Джанкой цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до Завіто-Ленінської
сільської ради Джанкойського району
Автономної Республіки Крим, треті
особи: ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання
недійсним свідоцтва про право
власності на нерухоме майно, -

В С Т
А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до
Завіто-Ленінської сільської ради
Джанкойського району Автономної
Республіки Крим, треті особи: ОСОБА_2,
ОСОБА_3 про визнання недійсним
свідоцтва про право власності на
нерухоме майно, мотивуючи наступним.
Вона є власником квартири АДРЕСА_1.
Співвласниками зазначеної квартири,
яка є приватною власністю та
приватизована в установленому законом
порядку в частках, що є рівними,
являються треті особи ОСОБА_2, ОСОБА_3.

03.10.2005 року на підставі рішення від
27.08.2005 року виконком Завіто-Ленінської
сільської ради Джанкойського району
АРК видав свідоцтво про право
власності на нерухоме майно серії САА
№ 633820, яким визнав право власності
відповідача на цілий житловий будинок
за вищезазначеною адресою.

Посилаючись на те, що свідоцтво про
право власності на нерухоме майно
серії САА № 633820 на цілий житловий
будинок АДРЕСА_1 не відповідає вимогам
ст.ст. 355-357 ЦПК України та п. 2 ст. 10
Закону України «Про приватизацію
державного житлового фонду» від 19.06.1992
року № 2482-ХII та порушує права позивача,
як власника квартири АДРЕСА_1 у
зазначеному будинку, на підставі ч. 1 ст.
203, ч.1,3 ст. 215 ЦК України, просить
визнати зазначене свідоцтво
недійсним.

В судовому засіданні представник
позивача Швець В.П. підтримав позовні
вимоги, з підстав, викладених в
позовній заяві. Пояснив, що оспорюване
свідоцтво про право комунальної
власності на цілий багатоквартирний
будинок АДРЕСА_1 порушує права позивача
як власника квартири, що розташована в
зазначеному будинку, оскільки
зазначеним свідоцтвом порушується
його право на допоміжні приміщення,
зокрема підвал, сараї, горища,
колясочні. Оспорюване свідоцтво є
недійсним, оскільки не відповідає ч. 1
ст. 203 ЦК України, згідно якої зміст
правочину не може суперечити цьому
кодексу, іншим актам цивільного
судочинства, а також моральним засадам
суспільства. В даному випадку
свідоцтво суперечить вимогам ст. 355-356
ЦК України, якими визначені поняття та
види права спільної власності та
спільної часткової власності, оскільки
на час отримання свідоцтва про право
комунальної власності квартира,
належна позивачу вже була
приватизованою.

Представник відповідача в судовому
засіданні просив відмовити у
задоволенні позову, зазначив, що
багатоквартирний будинок АДРЕСА_1
відповідно до Положення «Положення про
порядок передачі в комунальну
власність державного житлового фонду,
що перебував у повному господарському
віданні або в оперативному
управлінні підприємств, установ та
організацій», затвердженого
Постановою Кабінету міністрів України
від 06.11.1995 року №891, Постанови Кабінету
міністрів України від 05.09.1996 року № 1060
«Про поетапну передачу у комунальну
власність об'єктів соціальної сфери,
житлового фонду
сільськогосподарських, переробних та
обслуговуючих підприємств, установ і
організацій агропромислового
комплексу, заснованих на колективній
та інших формах недержавної власності»
було передано у комунальну власність
відповідачу з метою організації
господарської діяльності та укладання
між юридичними особами договорів по
обслуговуванню будинку. Обов'язковою
умовою для реалізації зазначених
функцій є свідоцтво про право
власності на нерухоме майно. Свідоцтво
про право комунальної власності не
порушує право власності позивача на
належну йому квартиру та допоміжні
будівлі багатоквартирного будинку,
тому у задоволенні позову просить
відмовити в повному обсязі.

Треті особи в судове засідання не
з'явились, в письмовій заяві просять
справу розглянути без їх участі, позов
вважають таким, що підлягає до
задоволення.

Суд, заслухавши сторони, дослідивши
матеріали справи, вважає позовні
вимоги такими, що не підлягають
задоволенню.

У відповідності зі ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи в межах
заявлених особами вимог і на підставі
представлених сторонами доказів, а
ст.ст. 10,60 ЦПК України визначають, що
кожна сторона повинна довести ті
обставини справи, на які вона
посилається, як на підставу своїх вимог
або заперечень.

Правовідносини, які виникли між
сторонами у справі, врегульовані ст..ст.
203, 215, 355, 356, 379, 380, 382, 383, 391 Цивільного
кодексу України, Законом України «Про
приватизацію державного житлового
фонду», Законом України «Про передачу
об'єктів права державної та
комунальної власності», Законом
України «Про об'єднання співвласників
багатоквартирного будинку».

Судом встановлено, що відповідно до
свідоцтва про право власності на житло
від 10.08.1998 року, виданого
Завіто-Ленінською сільською радою
Джанкойського району Автономної
Республіки Крим на підставі
розпорядження № 45 від 10.08.1998 року, із
позначкою Джанкойського МБРТІ від
18.08.1998 року про державну реєстрацію
права власності позивачу та третім
особам на праві приватної власності
належить квартира АДРЕСА_1, яка
приватизована в установленому законом
порядку в частках, що є рівними (а.с 7).

На виконання Положення «Про порядок
передачі в комунальну власність
державного житлового фонду, що
перебував у повному господарському
віданні або в оперативному
управлінні підприємств, установ та
організацій», затвердженого
Постановою Кабінету міністрів України
від 06.11.1995 року №891, Постанови Кабінету
міністрів України від 05.09.1996 року № 1060
«Про поетапну передачу у комунальну
власність об'єктів соціальної сфери,
житлового фонду
сільськогосподарських, переробних та
обслуговуючих підприємств, установ
і організацій агропромислового
комплексу, заснованих на колективній
та інших формах недержавної власності»
та Указу Президента № 398/2000 від 09.03.2000
року «Про деякі заходи щодо поліпшення
умов господарювання недержавних
сільськогосподарських підприємств»
Завіто-Ленінською сільською радою
Джанкойського району АР Крим були
прийняті рішення сесії № 23/13-1 від 17.02.2000
року «Про поетапну передачу об`єктів
соцкультбуту житлового фонду в
комунальну власність
Завіто-Ленінської територіальної
громади», № 23/24-2 від 10.08.2001 року «Про
надання згоди на прийняття в
комунальну власність житлового фонду»
(а.с.26-27, 28).

На підставі вказаних рішень 29.04.2003 року
до комунальної власності
Завіто-Ленінської сільської ради
Джанкойського району АР Крим передано,
зокрема, багатоквартирний будинок
АДРЕСА_1, що підтверджується рішенням
Завіто-Ленінської сільської ради №
24/9-11 від 29.04.2003 року «Про затвердження
актів прийому-передачі житлового фонду
в комунальну власність» (а.с. 29).

03.10.2005 року виконавчим комітетом
Завіто-Ленінської сільської ради
Джанкойського району АР Крим видане
свідоцтво серії САА № 633820 про право
комунальної власності
Завіто-Ленінської сільської ради на
цілий житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с.9).

Право комунальної власності
зареєстроване 06.10.2005 року, що
підтверджується Витягом про
реєстрацію права власності на
нерухоме майно №8564193 (а.с. 10).

Суть спору полягає у визнанні
зазначеного свідоцтва про право
комунальної власності недійсним.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України,
кожна особа має право звернутися до
суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України у п. 11 Постанови №14 від 18.12.2009
року «Про судове рішення у цивільній
справі», правом на звернення до суду за
захистом наділена особа в разі
порушення, невизнання або оспорювання
саме її прав, свобод чи інтересів, а
також у разі звернення до суду органів
та осіб, яким надано право захищати
права, свободи та інтереси інших осіб
або державні та суспільні інтереси.

Судом встановлено, що спірний
багатоквартирний будинок був
переданий до комунальної власності
Завіто-Ленінської сільської ради
відповідно положень Закону України N
147/98-ВР від 03.03.1998 року «Про передачу
об'єктів права державної та
комунальної власності», який регулює
відносини, пов'язані з передачею
об'єктів права державної власності у
комунальну власність.

Згідно ст. 2 зазначеного Закону
об'єктами передачі згідно з цим Законом
є об'єкти житлового фонду,
гуртожитки та інші об'єкти
соціальної інфраструктури, які
перебувають у повному господарському
віданні чи оперативному управлінні
державних підприємств, установ,
організацій або не увійшли до
статутного капіталу господарських
товариств, створених у процесі
приватизації (корпоратизації), у тому
числі не завершені будівництвом.

Пунктом 3 Постанови Кабінету міністрів
України від 05.09.1996 року № 1060 «Про
поетапну передачу у комунальну
власність об'єктів соціальної сфери,
житлового фонду
сільськогосподарських, переробних та
обслуговуючих підприємств, установ
і організацій агропромислового
комплексу, заснованих на колективній
та інших формах недержавної власності»
передбачено, що передачі до
комунальної власності підлягають:
житловий фонд (крім гуртожитків);
дитячі дошкільні заклади, школи та інші
заклади освіти, табори для відпочинку і
оздоровлення дітей, об'єкти культури та
аматорського спорту, приміщення
будинків-інтернатів для престарілих та
інвалідів, об'єкти охорони здоров'я і
побуту; мережі електро-, тепло, газо-,
водопостачання і водовідведення, а
також інженерні будівлі та споруди,
призначені для обслуговування
житлового фонду і соціальної сфери
(бойлерні, котельні, теплові,
каналізаційні та водопровідні мережі і
споруди, вбудовані та прибудовані
приміщення, обладнання тощо). Також
встановлено, що об'єкти соціальної
сфери та житлового фонду разом з
об'єктами інженерної інфраструктури
підприємств, установ і організацій
агропромислового комплексу,
заснованих на колективній та інших
формах недержавної власності, за
рішенням загальних зборів членів
підприємства чи зборів уповноважених
колективних сільськогосподарських
підприємств або за рішенням органів,
уповноважених розпоряджатися майном
підприємств інших форм недержавної
власності, передаються безоплатно у
комунальну власність відповідних
адміністративно-територіальних
одиниць (за згодою органів місцевого
самоврядування).

Пунктом 8 постанови визначено, що
передача об'єктів соціальної
інфраструктури у комунальну власність
здійснюється відповідно до Положення
про порядок передачі у комунальну
власність загальнодержавного
житлового фонду, що перебував у повному
господарському віданні або в
оперативному управлінні підприємств,
установ та організацій, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 06.11.1995 року № 891.

Відповідно до зазначеного Положення
передачі в комунальну власність
підлягають житлові будинки відомчого
житлового фонду (крім гуртожитків).
Відомчий житловий фонд передається у
власність відповідних міст, селищ і сіл
безоплатно. Разом з відомчим житловим
фондом передаються відповідним
комунальним підприємствам зовнішні
мережі електро-, тепло-, газо-,
водопостачання і водовідведення, а
також будівлі, призначені для
обслуговування цього фонду (бойлерні,
котельні, каналізаційні та
водопровідні споруди, вбудовані і
прибудовані приміщення, обладнання
тощо).

Відповідно до Указу Президента України
від 09.03. 2000 року № 398/2000 «Про деякі
заходи щодо поліпшення умов
господарювання недержавних
сільськогосподарських підприємств»
постановлено Раді Міністрів
Автономної Республіки Крим, обласним,
Київській та Севастопольській міським
державним адміністраціям із
залученням у встановленому порядку
органів місцевого самоврядування
здійснити відповідно до Закону України
«Про передачу об'єктів права державної
та комунальної власності» , інших актів
законодавства України організаційні
заходи щодо: безоплатної передачі
протягом 2000 року у комунальну
власність житлового фонду та інших
об'єктів соціальної інфраструктури,
включаючи об'єкти незавершеного
будівництва (далі - об'єкти соціальної
інфраструктури), які належать
сільськогосподарським кооперативам,
приватним (приватно-орендним)
сільськогосподарським підприємствам,
селянським (фермерським)
господарствам, господарським
товариствам, а також іншим
сільськогосподарським підприємствам,
які засновано на приватній власності,
із збереженням мережі та
функціонального призначення об'єктів
соціальної інфраструктури.

Статтею 182 ЦК України передбачена
необхідність державної реєстрації
прав на нерухомість і правочинів щодо
нерухомості.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень» у
Державному реєстрі прав реєструються
речові права та їх обтяження на
земельні ділянки, а також на об'єкти
нерухомого майна, розташовані на
земельній ділянці, переміщення яких
неможливе без їх знецінення та зміни
призначення, а саме: підприємства як
єдині майнові комплекси, житлові
будинки, будівлі, споруди (їх окремі
частини), квартири, житлові та
нежитлові приміщення.

З огляду на викладене, на підставі
зазначених норм Закону зазначений
багатоквартирний будинок переданий до
комунальної власності, яка підлягала
державній реєстрації.

Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства; правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Судом встановлено, що оспорюване
свідоцтво не суперечить актам
цивільного законодавства. Так, позивач
посилається на те, що вказане свідоцтво
суперечить ст.ст. 355-356 ЦК України,
згідно яких майно, що є у власності двох
або більше осіб (співвласників),
належить їм на праві спільної
власності (спільне майно), а власність
двох чи більше осіб із визначенням
часток кожного з них у праві власності
є спільною частковою власністю.

Суд вважає, що ізольована квартира в
багатоквартирному будинку та цілий
багатоквартирний будинок є
самостійними об'єктами нерухомості.

Так, поняття житла визначено ст. 379 ЦК
України, згідно якої житлом фізичної
особи є житловий будинок, квартира,
інше приміщення, призначені та
придатні для постійного проживання в
них.

Житловий будинок як об'єкт права
власності є будівлею капітального
типу, яка споруджена з дотриманням
вимог, встановлених законом,
іншими нормативно-правовими актами, і
призначена для постійного у ній
проживання (ст. 380 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 382 ЦК України квартирою є
ізольоване помешкання в житловому
будинку, призначене та придатне для
постійного у ньому проживання.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про
об'єднання співвласників
багатоквартирного будинку» житловий
комплекс - це не тільки квартири, а
єдиний комплекс нерухомого майна, що
утворений земельною ділянкою в
установлених межах, розміщеним на ній
житловим багатоквартирним будинком
разом із спорудами та інженерними
мережами.

Таким чином, багатоквартирний житловий
будинок як складна річ (сукупність
речей, що становить їх комплекс)
складається з приміщень, призначених
для самостійного самодостатнього
використання (квартири та нежитлові
приміщення), і майна, призначеного для
загального використання (земельна
ділянка, конструкції будинку, технічні
приміщення, конструктивні приміщення,
такі як підвали, горища і так далі).

Квартири та нежитлові приміщення
багатоквартирного житлового будинку
фізично не пов'язані між собою, хоча й
утворюють єдине ціле - житловий
будинок, але використовуються
самостійно. Навпаки, допоміжні
приміщення не можуть
використовуватися самостійно, вони
призначені для обслуговування квартир
та в певній мірі - нежитлових приміщень.
Тому між ними і квартирою виникає
правовий режим як головної речі та її
приналежності з тією особливістю, що
основна річ (квартира або нежитлове
приміщення) належить особі на праві
власності, а приналежність (допоміжні
приміщення) належить всім власникам
квартир і нежитлових приміщень цього
будинку на праві спільної власності.

Суд вважає, що право власності позивача
на 1/3 частку зазначеної квартири не
порушується оспорюваним свідоцтвом за
наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 321 ЦК України
право власності є непорушним. Ніхто не
може бути протиправно позбавлений
цього права чи обмежений у його
здійсненні. Особа може бути позбавлена
права власності або обмежена у його
здійсненні лише у випадках і в порядку,
встановлених законом.

Зазначена правова норма відтворює
конституційне положення про
непорушність права власності (ст.41
Конституції України).

Відповідно до ст.ст.328,345 ЦК України
право власності набувається на
підставах, що не заборонені законом,
зокрема в порядку приватизації.

Позивач набув право власності на
частку квартири відповідно Закону
України «Про приватизацію державного
житлового фонду», отримав свідоцтво
про право власності на житло, яке
ніяким чином не оспорюється та не
порушується свідоцтвом про право
комунальної власності на цілий
багатоквартирний будинок.

Суд також не може погодитися з тим, що
спірне свідоцтво порушує право
позивача на допоміжні приміщення в
багатоквартирному будинку.

За вказаною адресою не всі мешканці
квартир використали своє право
приватизації, передбачене Законом
України «Про приватизацію державного
житлового фонду», що не заперечується
сторонами.

Відповідно до ч.2 ст.382 ЦК України
власникам квартири у дво- або
багатоквартирному житловому будинку
належать на праві спільної сумісної
власності приміщення загального
користування, опорні конструкції
будинку, механічне, електричне,
сантехнічне та інше обладнання за
межами або всередині квартири, яке
обслуговує більше однієї квартири, а
також споруди, будівлі, які призначені
для забезпечення потреб усіх
власників квартир, а також власників
нежитлових приміщень, які розташовані
у житловому будинку.

Згідно ч. 2 ст. 10 Закону України «Про
приватизацію державного житлового
фонду», власники квартир
багатоквартирних будинків та житлових
приміщень у гуртожитку є
співвласниками допоміжних приміщень у
будинку чи гуртожитку, технічного
обладнання, елементів зовнішнього
благоустрою і зобов'язані брати участь
у загальних витратах, пов'язаних з
утриманням будинку і прибудинкової
території відповідно до своєї частки у
майні будинку чи гуртожитку. Допоміжні
приміщення (кладовки, сараї і т. ін.)
передаються у власність
квартиронаймачів безоплатно і окремо
приватизації не підлягають.

Відповідно до пункту 1.1, 1.2
резолютивної частини Рішення
Конституційного Суду України від 2
березня 2004 року № 4-рп/2004 1.1. допоміжні
приміщення (підвали, сараї, кладовки,
горища, колясочні і т.ін.) передаються
безоплатно у спільну власність
громадян одночасно з приватизацією
ними квартир (кімнат у квартирах)
багатоквартирних будинків.
Підтвердження права власності на
допоміжні приміщення не потребує
здійснення додаткових дій, зокрема
створення об'єднання співвласників
багатоквартирного будинку, вступу до
нього.

Власник (власники)
неприватизованих квартир
багатоквартирного будинку є
співвласником (співвласниками)
допоміжних приміщень нарівні з
власниками приватизованих квартир.

Як убачається з п. 4 зазначеного
рішення Конституційного Суду України
допоміжні приміщення, стають
об'єктами права спільної власності
співвласників багатоквартирного
будинку, тобто їх спільним майном,
одночасно з приватизацією
громадянами квартир, що засвідчується
єдиним документом - свідоцтвом про
право власності на квартиру. Для
підтвердження набутого в такий спосіб
права не потребується вчинення
будь-яких інших додаткових юридичних
дій.

Також у згаданому рішенні
Конституційний Суд України зазначив,
що права власників приватизованих і
неприватизованих квартир
багатоквартирних будинків та органів
місцевого самоврядування і місцевих
державних адміністрацій
розпоряджатися допоміжними
приміщеннями, а також конструктивними
елементами таких будинків (фундамент,
несучі стіни, міжповерхові перекриття,
сходові марші і т.ін.), виходить з
правової характеристики спільного
майна власників квартир,
конкретизованої у Законі України «Про
об'єднання співвласників
багатоквартирного будинку». Правовий
режим майна, що перебуває у спільній
власності власників квартир, має
визначатися, відповідно до Конституції
України (пункт 7 частини першої статті
92), виключно законами України.

Згідно з положеннями статті 1 Закону
України «Про об'єднання співвласників
багатоквартирного будинку» до
конструктивних елементів
багатоквартирного будинку належать
частини споруди, які забезпечують її
цілісність та необхідні технічні умови
функціонування (фундамент, несучі
стіни, міжповерхові перекриття,
сходові марші, конструкції даху,
покрівля, в'їзна група тощо), а
неподільним майном є неподільна
частина житлового комплексу, яка
складається з частини допоміжних
приміщень, конструктивних елементів
будинку, технічного обладнання
будинку, що забезпечують належне
функціонування жилого будинку.

Відповідно до статті 19 цього Закону
спільне майно співвласників
багатоквартирного будинку складається
з неподільного та загального майна.
Неподільне майно перебуває у спільній
сумісній власності співвласників
багатоквартирного будинку. Власники
приміщень володіють, користуються і у
встановлених цим Законом та цивільним
законодавством межах розпоряджаються
спільним майном.

З огляду на зазначене, право позивача
на допоміжні приміщення в
багатоквартирному будинку визнається
державою та не потребує додаткової
легалізації.

Відповідно до ст.ст. 383, 391 Цивільного
кодексу України власник житлового
будинку, квартири має право
використовувати приміщення для
власного проживання, проживання членів
своєї сім'ї, інших осіб. Власник майна
має право вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпорядження своїм майном.

Суд вважає, що в даному випадку право
власності позивача відповідачем
ніяким чином не порушується та не
оспорюється.

Враховуючи надані суду докази слід
зазначити, що законодавство України
щодо права власності не суперечить
міжнародному. Єдиним положенням у
системі Європейської конвенції з прав
людини та протоколів до неї, яке
стосується захисту права власності та
правомочностей власника, є ст. 1
Протоколу № 1 до Конвенції. Вона
передбачає, що кожна фізична або
юридична особа має право мирно
володіти своїм майном; ніхто не може
бути позбавлений свого майна інакше, як
в інтересах суспільства і на умовах,
передбачених законом або загальними
принципами міжнародного права. Ці
положення, однак, жодним чином не
обмежують право держави
запроваджувати такі закони, які, на її
думку, необхідні для здійснення
контролю за використанням майна
відповідно до загальних інтересів або
для забезпечення сплати податків,
інших зборів чи штрафів.

Відповідно до ст. 327 ЦК України у
комунальній власності є майно, у тому
числі грошові кошти, яке належить
територіальній громаді. Управління
майном, що є у комунальній власності,
здійснюють безпосередньо
територіальна громада та утворені
нею органи місцевого самоврядування.

Таким чином, аналізуючи вищенаведені
обставини, суд приходить до висновку,
що свідоцтво про право власності на
нерухоме майно серії САА № 633820, яким
визнано право комунальної власності
відповідача на цілий житловий будинок
АДРЕСА_1 не порушує прав позивача, як
власника квартири №10 за зазначеною
адресою, оскільки вищезазначений
будинок було передано у комунальну
власність відповідачу відповідно до
діючого законодавства.

За таких обставин, враховуючи
вищевикладене, суд дійшов висновку про
безпідставність та необґрунтованість
заявлених позовних вимог, що зумовлює
відмову у задоволенні позову.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст.
10, 11, 57-61, 88, 128, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И
Р І Ш И В:

У позові ОСОБА_1 до Завіто-Ленінської
сільської ради Джанкойського району
Автономної Республіки Крим, треті
особи: ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання
недійсним свідоцтва про право
власності на нерухоме майно -
відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення до Апеляційного суду
Автономної Республіки Крим через
Джанкойський міськрайонний суд
Автономної Республіки Крим, який
ухвалив оскаржуване судове рішення.

Суддя
Н. А. Старова