Справа № 352/1828/13-ц
Провадження № 22-ц/779/134/2014
Головуючий у 1 інстанції Гургула В.В.
Суддя-доповідач Шишко А.І.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючого Шишка А.І.,

суддів:
Малєєва А.Ю., Пнівчук О.В.,

секретаря
Турів О.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення
неустойки за прострочення сплати
аліментів за апеляційною скаргою
ОСОБА_3 на рішення Тисменицького
районного суду від 29 листопада 2013 року,-

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_3
про стягнення неустойки за
прострочення сплати аліментів.

Справа розглядалась неодноразово, як
судом першої інстанції так і судом
апеляційної та касаційної інстанції.

Останнім рішенням Тисменицького
районного суду від 29 листопада 2013 року
задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
стягнення неустойки за прострочення
сплати аліментів. Стягнуто з ОСОБА_3 на
користь ОСОБА_2 неустойку за
прострочення сплати аліментів в сумі
78948 грн. та судовий збір в розмірі 789 грн.
48 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3
посилається на невідповідність
висновків суду обставинам справи,
незаконність та необґрунтованість
судового рішення, що ухвалено з
порушенням норм матеріального та
процесуального права. У зв'язку з цим,
апелянт просить рішення суду першої
інстанції скасувати та ухвалити нове,
яким у задоволенні позову відмовити,
стягнути з позивача судові витрати.

Апелянт свої вимоги обґрунтовує
тим, що заборгованість по аліментах в
розмірі 8772 грн. утворилась в результаті
неналежного виконання покладених
обов'язків посадовими особами ДВС
Івано-Франківського міського
управління юстиції, які порушили
вимоги ст.74 "Про виконавче провадження",
а саме не направили у встановленому
законом порядку на її адресу
розпорядження №02-19/В-10/27810 про
стягнення з неї заборгованості. Крім
того, за вимогою ВДВС №02-19/В-10/27810 від
18.12.2012 року вищезазначене
розпорядження повернуто
адміністрацією перинатального центру
без виконання. Про те, що 18.09.2012 року
державним виконавцем Леськів Л.З. було
здійснено розрахунок заборгованості
по аліментах за виконавчим листом
№2-104/09 апелянту відомо не було, так як
жодна із розрахункових довідок їй не
направлялась та про їх існування вона
не знала. Таким чином, відповідач, як
платник аліментів, до 18.09.2012 року не
знала про існування у неї
заборгованості, що сталося не з її вини,
оскільки стягнення аліментів
проводиться за місцем роботи, а
контроль за цим покладається на
державного виконавця. Через такі дії
державного виконавця Леськів Л.З.
стосовно неї порушено кримінальне
провадження.

Апелянт зазначає, що місце роботи нею
не змінювалось, в нарахування та
відрахування аліментів з заробітної
плати вона не втручалась, не
усвідомлювала та не передбачала, що
посадові особи державної виконавчої
служби, адміністрації обласного
перинатального центру можуть
неналежно виконувати покладені на них
обов'язки. Весь період стягнення вона
була зацікавлена в наданні
матеріальної допомоги на утримання
своїх дітей. А тому, за таких фактичних
обставин справи, на думку апелянта, не
має її вини у виникненні
заборгованості.

В той же час, державним виконавцем про
наявність заборгованості по сплаті
аліментів апелянта повідомлено
належним чином тільки 15.08.2013 року і саме
з цієї дати слід нараховувати пеню за
кожен день прострочення виплати до її
повного погашення.

ОСОБА_2 подав заперечення на апеляційну
скаргу, в якому зазначив, що вважає
рішення суду першої інстанції законним
та обґрунтованим, а тому просить
рішення залишити без змін.

Вислухавши суддю-доповідача, доводи
апелянта та її представника,
заперечення представників позивача,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів приходить до висновку, що
апеляційна скарга підлягає до
задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно з
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до висновку,
що рішення суду першої інстанції не
відповідає вимогам щодо законності та
обґрунтованості.

Відповідно до вимог ст.10 Цивільного
процесуального кодексу України,
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін.

Згідно ст.11 ЦПК України, суд розглядає
цивільні справи в межах заявлених
вимог і на підставі наданих сторонами
та іншими учасниками процесу доказів.

Згідно ч.1 ст.57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог і заперечень.

За змістом п.6 ч.3 ст. 295, ч.2 ст.303 та п.1 ч.1
ст.309 ЦПК України, апеляційний суд
може встановлювати нові обставини,
якщо їх наявність підтверджується
новими доказами, що мають значення для
справи (з урахуванням положень про
належність і допустимість доказів), які
особа не мала можливості подати до суду
першої інстанції з поважних причин,
доведених нею, або які неправомірно не
були цим судом прийняті та досліджені,
або доказами, які судом першої
інстанції досліджувались із
порушенням встановленого порядку.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2,
суд першої інстанції виходив з того, що
внаслідок невиконання ОСОБА_3 рішення
суду та з її вини утворилась
заборгованість по виплаті аліментів в
розмірі 8772 грн., а тому позивач, як
одержувач аліментів, має право на
стягнення неустойки (пені) у розмірі
одного відсотка від суми несплачених
аліментів за кожен день прострочення,
що становить 78948 грн. При цьому, на думку
суду, відповідач була обізнана про
розмір аліментів і про наявність
заборгованості та свій обов'язок їх
сплачувати, а відсутність своєї вини у
виникненні заборгованості зі сплати
аліментів вона належними і допустимими
доказами не довела.

Про те, колегія суддів не може
погодитись з такими висновками суду
першої інстанції.

Колегія суддів вважає, що стягнення
неустойки можливе лише у випадку
виникнення заборгованості з вини
особи, зобов'язаної сплачувати
аліменти, наприклад, якщо особа
ухилялась від сплати аліментів,
знаходилась у розшуку та інше.

Під ухиленням від сплати аліментів
слід розуміти, як пряму відмову від
надання утримання, так і різні дії
(бездіяльність) зобов'язаної особи,
спрямовані на повне або часткове
ухилення від сплати аліментів: зміна
роботи або місця свого проживання з
метою запобігання сплаті аліментів;
приховання свого місцезнаходження;
інші дії, що свідчать про намір особи
ухилитися від виконання обов'язків
щодо утримання, Ухилення від сплати
аліментів завжди припускає винні
навмисні дії (бездіяльність).

Як установив суд першої інстанції та
вбачається з матеріалів справи,
рішенням Тисменицького районного суду
від 16.03.2009 року розірвано шлюб між
ОСОБА_2 та ОСОБА_4, а неповнолітніх дітей
ОСОБА_5 та ОСОБА_1 залишено проживати
разом з батьком. Цим же рішенням
зобов'язано ОСОБА_3 сплачувати на
утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_6 -
ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 та
ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 аліменти у розмірі ?
частини її заробітку щомісячно, але не
менше ніж 30% прожиткового мінімуму для
дитини відповідного віку до
повноліття.

На виконання вищевказаного рішення
суду першої інстанції, видано
виконавчий лист за №2-104/2009 від 16.12.2009
року.

Рішенням Тисменицького районного суду
від 16.06.2010 року розмір стягнення
аліментів із відповідача зменшено з ?
до 1/3 частини стягнення зі всіх видів
доходів ОСОБА_3 до досягнення дітьми
повноліття, але не менше ніж 30%
прожиткового мінімуму для дитини
відповідного віку. Відкликано з ДВС
Тисменицького районного управління
юстиції виконавчий лист №2-104/2009р. від
16.12.2009 року. 02.07.2010 року Тисменицьким
районним судом видано новий виконавчий
лист за №2-857.

З матеріалів справи вбачається, що
22.04.2010 року та 03.09.2010 року видані
розпорядження ВДВС
Івано-Франківського міського
управління юстиції головному
бухгалтеру Івано-Франківського ОПЦ про
стягнення аліментів з ОСОБА_3 по
вищезазначених виконавчих листах.

Згідно копій довідок-розрахунків
№02-32/В-10/1008 від 18.09.2012 року і №02-32/В-10/1033
від 21.09.2012 року та листа ВДВС
Івано-Франківського управління
юстиції від 04.12.2012 року заборгованість
ОСОБА_3 по виплаті аліментів за 2009-2010
роки становить 8772 грн.

Згідно ст.196 Сімейного кодексу України,
при виникненні заборгованості з вини
особи, яка зобов'язана сплачувати
аліменти за рішенням суду, одержувач
аліментів має право стягнення
неустойки (пені) у розмірі одного
відсотка від суми несплачених
аліментів за кожен день прострочення.

Відповідно до п.22 Постанови Пленуму
Верховного Суду України "Про
застосування судами окремих норм
Сімейного кодексу України при розгляді
справ щодо батьківства, материнства та
стягнення аліментів", передбачена
статтею 196 СК України відповідальність
платника аліментів за прострочення їх
сплати у виді неустойки (пені) настає
лише за наявності вини цієї особи. На
платника аліментів не можна покладати
таку відповідальність, якщо
заборгованість утворилася з
незалежних від нього причин, зокрема, у
зв'язку з несвоєчасною виплатою
заробітної плати, затримкою або
неправильним перерахуванням аліментів
банками.

Таким чином, виходячи зі змісту норм
ст.196 СК України суд відповідно до вимог
ст. 214 ЦПК України повинен встановити
факт заборгованості за аліментами й
наявність чи відсутність вини особи,
яка зобов'язана сплачувати аліменти за
рішенням суду, у її виникненні та
залежно від цього вирішити питання про
наявність чи відсутність у одержувача
аліментів права на стягнення
неустойки.

Як вірно встановлено судом першої
інстанції, ОСОБА_3 на час видачі
виконавчих листів працювала в
Івано-Франківському ОПЦ на посаді
акушерки.

Зі змісту ч.1 ст.68 ЗУ "Про виконавче
провадження" ( у редакції, що діяла на
час видання виконавчих листів),
відрахування із заробітної плати
(заробітку) чи стипендії громадян
проводить адміністрація підприємств,
установ і організацій на підставі
надісланих їм державним виконавцем
виконавчих документів.

16 січня 2014 року апелянт подала до
апеляційного суду заяву про долучення
до матеріалів справи ухвали
Тисменицького районного суду від 19.12.2013
року.

Ухвалою Тисменицького районного суду
від 19.12.2013 року задоволено скаргу
ОСОБА_3 до ВДВС Івано-Франківського
міського управління юстиції
Івано-Франківської області про
визнання неправомірними дій, визнання
незаконними довідок-розрахунків
заборгованості, скасування постанови
про стягнення заборгованості. Визнано
незаконними довідку-розрахунок
№02-32/В-10/1008 від 18.09.2012 року та
довідку-розрахунок №02-32/В-10/1033 від
21.09.2012 року. Скасовано постанову
державного виконавця ВДВС
Івано-Франківського міського
управління юстиції Івано-Франківської
області Леськів Л.З. від 01.06.2013 року про
стягнення із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2
боргу в сумі 8772 грн. Визнано
неправомірними дії ВДВС
Івано-Франківського міського
управління юстиції Івано-Франківської
області під час виконання виконавчого
провадження ВП №18757488 за 2010 рік, які
полягають у перекладенні своїх
обов'язків щодо визначення розміру
заборгованості на бухгалтерію ОПЦ,
несвоєчасному та неправильному
нарахуванні заборгованості без
врахування стягнутої суми
заборгованості, неповідомленні
боржника про наявність боргу,
незаконному винесенні постанови від
01.06.2013 року про стягнення боргу, втраті
матеріалів виконавчого провадження,
відмові надати боржнику копію
постанови від 01.06.2013 року, ненаданні
відповіді на звернення боржника від
15.07.2013 року.

Дана ухвала суду першої інстанції,
згідно ст.223 ЦПК України, набрала
законної сили та в апеляційному
порядку не оскаржувалась.

Згідно ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини,
встановлені судовим рішенням у
цивільній, господарській або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Як встановив суд при розгляді скарги
ОСОБА_3, розрахунок заборгованості
проведено державним виконавцем лише у
вересні 2012 року після того, як вказане
виконавче провадження було завершене
згідно постанови від 01.03.2013 року, а
виконавчий лист повернутий до суду на
його вимогу. На той час на виконанні вже
перебував другий виконавчий лист
№2-857/10, виданий Тисменицьким районним
судом 02.07.2010 року на підставі рішення
суду від 16.06.2010 року про зменшення
розміру аліментів. Державний
виконавець у порушення вимог закону не
повідомив боржника про проведений
розрахунок заборгованості згідно
оскаржуваних довідок-розрахунків від
18.09.2012 року та від 21.09.2012 року на суму 8772
грн.

При цьому, суд встановив, що станом на
вересень 2013 року по другому
виконавчому листу №2-857/10 у ОСОБА_3
наявна не заборгованість, а переплата в
розмірі 1256 грн. 71 коп.

В той час, як в довідках-розрахунках,
наданих позивачем, наявна
заборгованість в сумі 8772 грн. У
довідці-розрахунку №02-32/В-10/1008 від
18.09.2012 року вказано, що за 2009 рік
відповідач має заборгованість 6522 грн. 20
коп. (а.с.14 т.1). В довідці-розрахунку
№02-32/В-10/1033 від 21.09.2012 року вказано, що за
2010 рік відповідач має заборгованість
2249 грн. 80 коп. (а.с.15 т.1).

Також, суд встановив, що постанова
державного виконавця про стягнення
заборгованості від 01.06.2013 року є
незаконною, оскільки винесена через
три місяці після закриття виконавчого
провадження, згідно постанови від
01.03.2013 року та повернення до суду
виконавчого листа від 10.03.2010 року, на
підставі незаконних
довідок-розрахунків.

Судом було встановлено і інші
порушення вимог законодавства, які
допустив виконавець при виконанні
судового рішення про стягнення з
ОСОБА_3 аліментів, зокрема
неповідомлення боржника про наявність
боргу.

Одночасно, колегія суддів звертає
увагу, що ОСОБА_3 до ухвалення судового
рішення у даній справі, два рази 10.09.2013
року та 28.11.2013 року зверталась до суду з
клопотанням про зупинення даного
провадження у справі до набрання
законної сили судовим рішенням за
скаргою ОСОБА_3 до ВДВС
Івано-Франківського міського
управління юстиції Івано-Франківської
області про визнання неправомірними
дій, визнання незаконними
довідок-розрахунків заборгованості,
скасування постанови про стягнення
заборгованості (а.с.1, 45 т.2).

Однак, суд таке клопотання відповідача
проігнорував та взагалі не приймав
жодного процесуального рішення з цього
приводу.

Наведене спростовує твердження
представників позивача про те, що вони
взагалі не знали про те, що така справа
розглядалася цим же судом.

З матеріалів справи убачається, що
позов до суду про стягнення аліментів
подано 24.03.2009 року. Рішення суду
ухвалено 16.12.2009 року. Виконавчий лист
видано 10.03.2010 року.

Отже, оскільки за цей період аліменти
не сплачувалися то і утворилася
заборгованість, однак не з вини
відповідачки, і ця заборгованість
після звернення рішення суду до
виконання була погашена.

Таким чином, колегія суддів приходить
до висновку, що утворення
заборгованості по аліментних
зобов'язаннях відбулось не з вини
відповідача, оскільки рішенням суду
аліменти на утримання дітей були
призначені у частині від заробітку
ОСОБА_3, а стягнення провадилось її
роботодавцем на підставі незаконних
розрахунків та постанов державного
виконавця ВДВС Івано-Франківського
міського управління юстиції Леськів
Л.З. При цьому, сама ОСОБА_3 не була у
встановленому законом порядку
повідомлена ні роботодавцем, ні ВДВС
Івано-Франківського міського
управління юстиції про наявність у неї
заборгованості по сплаті аліментів.
Відповідач місце роботи не змінювала, в
нарахування та відрахування аліментів
з заробітної плати вона не втручалась,
не усвідомлювала та не передбачала, що
посадові особи державної виконавчої
служби, адміністрації обласного
перинатального центру можуть
неналежно виконувати покладені на них
обов'язки. Тобто, в даному випадку
відсутня вина платника аліментів.

А тому, відсутні підстави для
застосування до відповідача
цивільно-правової відповідальності у
вигляді стягнення неустойки за
прострочення сплати грошового
зобов'язання.

Враховуючи все вищенаведене, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
підлягає до задоволення, а рішення суду
першої інстанції до скасування з
ухваленням нового рішення про відмову
у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2

Відповідно до ст.88 ЦПК України, стороні,
на користь якої ухвалено рішення, суд
присуджує з другої сторони понесені
нею і документально підтверджені
судові витрати.

Згідно ст.79 ЦПК України, судові витрати
складаються з судового збору та витрат,
пов'язаних з розглядом справи. До
витрат, пов'язаних з розглядом справи
належать, зокрема витрати на правову
допомогу.

А тому, на користь ОСОБА_3 з ОСОБА_2
підлягає стягненню 114 грн. 70 коп.
судового збору за подачу апеляційної
скарги.

Також, ОСОБА_3 16.01.2014 року подала заяву
про долучення до матеріалів справи
договору про надання правової
допомоги.

Згідно договору №28/2013р. від 27.12.2013 року
ОСОБА_3 уклала договір про надання
правової допомоги з ОСОБА_5 Відповідно
до пункту 3.3. даного договору, за
надання правової допомоги довіритель
зобов'язується виплатити адвокату
гонорар у розмірі 2000 грн. Однак, апелянт
не надала суду доказів того, що такі
кошти нею адвокату були виплачені (чек,
квитанція, тощо). У зв'язку з цим, не має
підстав для стягнення з ОСОБА_2 витрат
на правову допомогу.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317
ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Тисменицького районного суду
від 29 листопада 2013 року скасувати та
ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3
про стягнення неустойки за
прострочення сплати аліментів -
відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 114
гривень 70 копійок судового збору.

Рішення набирає чинності з моменту
проголошення, однак може бути
оскаржено в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий
А.І. Шишко

Судді:
А.Ю.Малєєв

О.В. Пнівчук