Справа № 442/392/13
Головуючий у 1 інстанції: Курус Р.І.
Провадження № 22-ц/783/100/14
Доповідач в 2-й інстанції:
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2014 року Колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого:
Зверхановської Л.Д.

суддів: Штефаніци
Ю.Г., Шеремети Н.О.

при секретарі:
Ясиновській Я.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Львові цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Дрогобицького
міськрайонного суду Львівської
області від 22 травня 2013 року,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Дрогобицького міськрайонного
суду Львівської області від 22 травня 2013
року задоволено позов ОСОБА_3 до
фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про
стягнення сплаченого авансу
відповідно до умов договору.

Стягнуто з фізичної особи-підприємця
ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 57340,00
(п'ятдесят сім тисяч триста сорок)
гривень сплаченого авансу та 573,40 грн.
понесених судових витрат.

Зобов'язано Дрогобицьке управління
Державної казначейської служби
України Львівської області повернути
ОСОБА_3 зайво сплачений ним в касу
Львівського відділення №12 ПАТ
"Фольксбанк" згідно квитанції №ГІН958
від 31.10.2012 року судовий збір в дохід
держави в сумі 214,60 грн.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі зазначає, що
оскаржуване рішення є незаконним, так
як ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального права.
Вказує, що 10.11.2011 року між ОСОБА_3 та ФОП
ОСОБА_2 досягнуто домовленості, згідно
якої відповідач зобов'язався
виготовити для позивача дерев'яні
вікна на загальну суму 45490,40 грн. Під час
виконання замовлення позивач збільшив
об'єм замовлення, а тому загальна
вартість такого склала 85887,20 грн. Під
час виконання замовлення позивач
неодноразово відвідував виробництво
для перевірки ходу виконання
замовлення. Зазначає, що наприкінці
весни 2012 року він виконав договірні
зобов'язання та на прохання позивача
доставив вікна в м. Львів, після чого
представив позивачу акт та
товарно-транспортну накладну для
підпису, проте останній постійно
відкладав дату їх підписання. Вважає,
що фактично договір, укладений між
сторонами, є змішаним, тобто таким, що
містить ознаки договору підряду та
договору перевезення. Звертає увагу
суду, що домовленість між сторонами про
виготовлення вікон в строк до 29.02.2012
року стосувалася замовлення на суму
45490,40 грн., однак не могла бути можливою
після збільшення обсягів замовлення.
Покликається на те, що між сторонами
тривають договірні відносини, оскільки
позивач не виконав свої зобов'язання
щодо сплати коштів на суму 26 950,55 грн.,
а відповідач притримує виготовлений
товар. Вказує, що суму 57340 грн., яку суд
трактував як аванс на виконання
договору на суму 45490,4 грн. нічим не
підтверджена, а лише зазначена у
позовній заяві, хоча фактично
позивачем було сплачено йому 58936,65 грн.

Крім цього зазначає, що оскільки
письмовий договір між сторонами не
укладався, а тому строк виконання
такого 29.02.2012 року та те, що між
сторонами була відсутня домовленість
щодо поставки вікон в певне місце у
АДРЕСА_1), є лише припущенням суду.
Вважає, що районним судом докази були
досліджені з порушенням встановленого
порядку та неправомірно відмовлено в
дослідженні доказів, а саме у допиті
ряду свідків, які могли підтвердити
виготовлення ним вікон для позивача, та
свідка ОСОБА_4, який діяв від імені
замовника як інженер -будівельник, а
також перешкоджено відповідачу подати
усі докази по справі. Вказує, що суд
безпідставно відмовив в задоволенні
клопотань про призначення експертизи,
про допит свідків, не дав правової
оцінки документу із розмірами вікон,
встановлених у будинку на
АДРЕСА_1(належного позивачу) та
фотографіям вікон, які там встановлені.

Просить рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким відмовити в задоволенні позову
ОСОБА_3.

Колегія суддів вважає можливим
розглядати справу у відсутності осіб,
які беруть участь у справі, у тому числі
і апелянта ОСОБА_2, котрі належним
чином відповідно до вимог ст.ст.74-76 ЦПК
України повідомлені про час та місце
розгляду справи, але не з'явилися в
судове засідання.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню, виходячи із наступного.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.
Обгрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Однак, оскаржуване рішення не у
повній мірі відповідає даним вимогам.

Відповідно до положень ст.11 ЦПК
України суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданих відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.
Особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмету спору на власний розсуд.

Згідно із ст.ст.3, 4 ЦПК України
кожна особа має право звернутися до
суду за захистом своїх порушених прав,
а суд, здійснюючи правосуддя, захищає
порушені права цих осіб у спосіб,
визначений законами України.

Перелік можливих способів
захисту міститься в ст.16 ЦК України.

Статтею 214 ЦПК України
передбачено, що суд, встановивши
фактичні обставини справи, для
вирішення спору повинен застосувати
правову норму, яка регулює виниклі
правовідносини.

Скориставшись своїм правом,
позивач просив стягнути з відповідача
сплачений ним аванс відповідно до
умов договору побутового підряду.

Задовольняючи позов, районний суд
виходив з того, що відповідач не
виконав своїх зобов'язань за договором
побутового підряду від 10.11.2011 року, а
тому зобов'язаний повернути позивачу
сплачений ним аванс у розмірі 57340 грн.

Колегія суддів не погоджується з
такими висновками суду першої
інстанції, так як він дійшов до них з
порушенням норм матеріального та
процесуального права.

Статтею 627 ЦК України визначено, що
відповідно до статті 6 цього Кодексу
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу,
інших актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Згідно ст.205 ЦК України правочин може
вчинятися усно або в письмовій
формі. Сторони мають право обирати
форму правочину, якщо інше не
встановлено законом. Правочин, для
якого законом не встановлена
обов'язкова письмова форма,
вважається вчиненим, якщо поведінка
сторін засвідчує їхню волю до настання
відповідних правових наслідків. У
випадках, встановлених договором або
законом, воля сторони до вчинення
правочину може виражатися її
мовчанням.

Районним судом встановлено, що 10.11.2011
року між ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_2 було
досягнуто домовленості, згідно якої
відповідач зобов'язався виготовити в
строк до 29.02.2012 року для позивача
дерев'яні вікна (євробрус) згідно
кошторису на загальну суму 45490,40 грн.

На виконання умов укладеного договору
позивач передав, а відповідач отримав
аванс у розмірі 1500,00 доларів США, що
еквівалентно 11971,05 грн.

У зв'язку зі збільшенням обсягів
замовлення, позивачем було передано
відповідачу 04.01.2012 року ще 1000,00 доларів
США, що еквівалентно 7989,80 грн., 05.02.2012
року - 1000,00 доларів США, що еквівалентно
7989,80 грн., 16.02.2012 року - 8000 грн.; 7000,00 грн.;
та 2000,00 доларів США, що еквівалентно
15986,00 грн.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.837 ЦК України за
договором підряду одна сторона
(підрядник) зобов'язується на свій
ризик виконати певну роботу за
завданням другої сторони (замовника), а
замовник зобов'язується прийняти та
оплатити виконану роботу. Договір
підряду може укладатися на
виготовлення, обробку, переробку,
ремонт речі або на виконання іншої
роботи з переданням її результату
замовникові.

Згідно із ч.1 ст.865 ЦК України за
договором побутового підряду
підрядник, який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується виконати за завданням
фізичної особи (замовника) певну
роботу, призначену для задоволення
побутових та інших особистих потреб,
а замовник зобов'язується прийняти та
оплатити виконану роботу.

Відповідно до ст.526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог ЦК України, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового
обороту або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Відповідно до ч.ч. 3 і 4 ст.10 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених законом.
Суд сприяє всебічному і повному
з'ясуванню обставин справи: роз'яснює
особам, які беруть участь у справі, їх
права та обов'язки, попереджає про
наслідки вчинення або невчинення
процесуальних дій і сприяє здійсненню
їхніх прав у випадках, встановлених цим
Кодексом.

Колегія суддів вважає, що районний суд
не дотримав вимог цієї норми права.

Доказами в розумінні ст.57 ЦПК України є
будь - які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення сторін, та інших
обставин, які мають значення для
вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їх представників,
допитаних як свідків, показань свідків,
письмових доказів, речових доказів,
зокрема звуко- і відеозаписів,
висновків експертів.

Відповідно до ч.1 ст.58 ЦПК України
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч.1 ст.64 ЦПК України
письмовими доказами є будь -які
документи, акти, довідки, листування
службового або особистого характеру
або витяг із них, що містять відомості
про обставини, які мають значення для
справи.

Згідно ч.4 ст.60 ЦПК України доказування
не може ґрунтуватися на припущеннях.

Так, відповідач, стверджуючи, що
виготовлені на замовлення позивача
вікна, він привозив на будову житлового
будинку по АДРЕСА_1 де частина з них вже
й встановлена, просив забезпечити
докази шляхом витребування з
відповідних установ даних про те, кому
належить дане будівництво.

Проте суд ухвалою від 22.05.2013 року
відмовив йому у задоволенні даного
клопотання(а.с.77).

До апеляційної скарги ОСОБА_2 додав
довідку Інспекції Державного
архітектурно -будівельного контролю у
Львівській області №7/13-6-2786, згідно
якої житловий будинок АДРЕСА_1 належить
ОСОБА_6

В судовому засіданні апеляційного суду
16.12.2013 року позивач, явку якого суд
визнав обов'язковою, ствердив, що
ОСОБА_6 - це його дружина ОСОБА_6.

Свідки ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 пояснили,
що вони з відповідачем возили,
забирали, оглядали вікна на
незавершеному будівництві у
м.Львові(ОСОБА_2 стверджував, що це саме
будова на АДРЕСА_1), однак, суд не дав
належної оцінки показам цих свідків.

Крім того, ОСОБА_2 заявляв клопотання
про допит в якості свідка ОСОБА_4(а.с.78),
який, за його словами, діяв від імені
замовника ОСОБА_3, як інженер -
будівельник, але суд відмовив у
задоволенні даного клопотання.

І хоча адвокат ОСОБА_10, яка представляє
інтереси позивача, пояснювала, що їй не
відома така особа як ОСОБА_4, сам
позивач ствердив, що саме ОСОБА_4
познайомив його з відповідачем, разом з
ним вони були на виробництві у ОСОБА_2

Як доказ своїх тверджень про те, що
більшу частину замовлення по договору,
який був укладений між ним та
позивачем, він виконав і виготовлені
ним вікна встановлені на незавершеному
будівництві житлового будинку АДРЕСА_1,
відповідач подав ряд фотографій, які
приєднані до матеріалів справи.

Проте, цим доказам районний суд також
не дав жодної оцінки та відмовив у
задоволенні клопотання відповідача
про призначення відповідної
експертизи, яка б мала встановити, що ці
вікна виготовлені саме ним.

Твердження позивача, що на житловому
будинку по АДРЕСА_1 встановлені вікна,
які він замовляв у інших виробників,
колегія суддів вважає неспроможними,
так як з наданих ОСОБА_3 у підтвердження
цього паспортів гарантійного
обслуговування виробів із ПВХ,
вбачається, що вони видані лише 10.05.2013
року, 29.08.2013 року, 30.07.2013 року, в той час,
коли фотографії із встановленими на
цьому будинку вікнами відповідачем
були подані суду як додаток до своїх
заперечень до позову ще 19.02.2013 року.

Крім того, суд задовольнив позов та
стягнув в користь позивача наче б то
сплачений ним відповідачу аванс у
розмірі 57340 грн., який нічим не
підтверджений, так як навіть наведений
у позовній заяві розрахунок ціни
позову свідчить, що ця сума становила
58936,65 грн. та підтверджена записами про
отримання грошей на виконання
договору, виконаними на первісному
кошторисі вікон (а.с.4).

Враховуючи наведене, колегія суддів
вважає, що оцінюючи зібрані по справі
докази, суд не дотримався
встановленого ст.212 ЦПК України
принципу оцінки доказів, відповідно до
якого суд на підставі всебічного,
повного й об'єктивного розгляду
обставин справи аналізує і оцінює
докази як кожен окремо, так і в їх
сукупності, у взаємозв'язку, в єдності і
протиріччі, і ця оцінка повинна
спрямовуватися на встановлення
достовірності чи відсутності обставин,
які обґрунтовують доводи і заперечення
сторін, та не дав їм належної оцінки,
внаслідок чого прийшов до помилкового
висновку про наявність правових
підстав для задоволення позову, а тому
оскаржуване рішення підлягає
скасуванню з ухваленням нового рішення
про відмову у позові.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.2, 309, 313, 314
ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
задовольнити.

Рішення Дрогобицького міськрайонного
суду Львівської області від 22 травня 2013
року скасувати та ухвалити нове
рішення, яким відмовити у задоволенні
позову ОСОБА_3 до фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення
сплаченого авансу відповідно до умов
договору.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий :

Судді: