Справа № 536/1496/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2014 року
м. Кременчук

Кременчуцький районний суд
Полтавської області в складі :

головуючого судді -
Колотієвського О.О.,

при секретарі -
Литвинюк А.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Кременчуці цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
третя особа: Служба у справах дітей
Чопського міськвиконкому про
надання дозволу на тимчасовий виїзд
за кордон неповнолітньої дитини без
згоди батька,

ВСТАНОВИВ:

16 липня 2014 року до
Кременчуцького районного суду
Полтавської області звернулася ОСОБА_1
з позовом до ОСОБА_2, третя особа:
Служба у справах дітей Чопського
міськвиконкому про надання дозволу
на тимчасовий виїзд за кордон
неповнолітньої дитини без згоди
батька. Позовні вимоги обґрунтувала
тим, що вона, ОСОБА_1, перебувала в
зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 з 18
лютого 1995 року по 14 березня 2012 р. Шлюб
розірвано на підставі рішення
Токмацького районного суду
Запорізької області від 14 березня 2013
року.

Від шлюбу мають двох дітей -
повнолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1
та малолітнього сина ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_2. В даний час дитина
проживає з позивачем за адресою:
АДРЕСА_1.

Позивач вказувала, що 17 січня 2013
року вона повторно вступила в шлюб з
громадянином Угорщини ОСОБА_11

Вихованням малолітнього сина
ОСОБА_4 займається позивач разом зі
своїм теперішнім чоловіком,
матеріально утримують його та належним
чином піклуються про його здоров'я,
його фізичний, духовний та моральний
розвиток.

З часу розірвання шлюбу, незважаючи
на ст.ст.15, 16 Закону України «Про
охорону дитинства» де визначено, що
батьки, які проживають окремо від
дитини, зобов'язані брати участь у її
вихованні, відповідач участі у
вихованні та догляді за дитиною не
бере, розвитком дитини не цікавиться,
матеріальної допомоги на утримання та
розвиток дитини не надає.

Більше того, відповідач ОСОБА_2
використовує наявність малолітнього
сина ОСОБА_4 у своїх корисливих цілях, а
саме для ухилення від відбування
покарання за вчинений злочин.

Так, 23 квітня 2014 року ОСОБА_2
вироком Кременчуцького районного суду
був визнаний винним у вчиненні злочину,
передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України
(нанесенні їй легких тілесних
ушкоджень, які спричинили
короткочасний розлад здоров'я) та
засуджений до 150 годин громадських
робіт. Проте, не бажаючи відбувати
покарання за вчинений злочин, ОСОБА_2
звернувся у суд із клопотанням про
застосування до нього Закону України
«Про амністію у 2014 році», зазначивши
підставою для застосування до нього
амністії - наявність у нього
неповнолітньої дитини. 27.06.2014 року
судом його клопотання було задоволене
та застосовано до ОСОБА_2 амністію.

Відповідач відмовляється надати
у передбаченому законодавством
України порядку дозвіл на виїзд
малолітнього ОСОБА_4 за кордон для
відпочинку та оздоровлення останнього.

Позивач зазначала, що на даний час
з'явилася ще одна обставина, яка
обумовлює необхідність виїзду
малолітнього сина ОСОБА_4 за кордон - це
можливість отримання середньої освіти
Європейського рівня. Так, від директора
загальноосвітньої середньої художньої
школи імені Йокаї Мора, розташованої у
м. Мішкольц, Угорщина вона отримала
повідомлення про зарахування її
малолітнього сина ОСОБА_4 до 1 класу
зазначеного вище навчального закладу.
До початку навчання додатково
необхідно подати в адміністрацію школи
ряд документів, а також сину пройти
медичну комісію в Угорщині.

Виїзд дитини за кордон вочевидь
сприятиме розширенню світогляду
дитини та добре позначиться на її
духовному та інтелектуальному
розвитку як особистості, син зможе
отримати середню освіту Європейського
рівня, ознайомитись з культурою інших
народів, стимулювати вивчення
іноземних мов та підготовку до
самостійного життя.

Але не зважаючи на це, відповідач
ОСОБА_2, принципово і безпідставно не
дає згоди на виїзд дитини за межі
України. При цьому жодних вагомих
аргументів, які б пояснювали та
обґрунтовували його відмову, він не
наводить.

На підставі викладеного
позивач просила суд постановити
рішення, яким:

- надати ОСОБА_1 дозвіл на тимчасовий
виїзд за кордон до Угорщини ОСОБА_4
ІНФОРМАЦІЯ_3 у супроводі матері без
дозволу (згоди) батька дитини ОСОБА_2 з
01.08.2014 до повноліття дитини.

- дозволити ОСОБА_1, без згоди батька
ОСОБА_2, оформлювати документи
для тимчасового виїзду
неповнолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 р.
н. за кордон до Угорщини з 01.08.2014 до
досягнення ним повноліття. Судові
витрати покласти на відповідача.

22 вересня 2014 року до
Кременчуцького районного суду
Полтавської області надійшла заява
про уточнення позовних вимог в якому
позивач просить ухвалити рішення,
яким:

- дозволити ОСОБА_1 тимчасові
поїздки за кордон у країни
Євросоюзу та Російської Федерації з
малолітнім сином ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2
без згоди батька ОСОБА_2 до
досягнення малолітнім сином 16-ти
річного віку, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_5
року.

- дозволити ОСОБА_1 без згоди ОСОБА_2
оформлення та виготовлення
проїзного документу для виїзду
малолітнього ОСОБА_4 за межі України.

Позивач ОСОБА_1 в судове
засідання не з'явилася про час та дату
слухання справи була повідомлена
належним чином. На адресу суду
надіслала клопотання про слухання за
її відсутності, позовні вимоги
підтримала в повному обсязі та
просила суд їх задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_8 в
судовому засіданні позовні вимоги
підтримав в повному обсязі та
просив суд їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому
засіданні проти задоволення позову
заперечував, мотивуючи тим, що
позивач просить надати дозвіл на
тимчасовий виїзд дитини за кордон,
але фактично мова йде про виїзд
дитини за кордон на постійне місце
проживання. Свою незгоду надати дозвіл
на виїзд дитини за кордон відповідач
мотивує тим, що позивачка не
повернеться до України разом з його
сином. Окрім того, відповідач
вважає, що метою виїзду з дитиною за
кордон є влаштування особистого
життя позивачки.

Представник третьої особи Служби
у справах дітей Чопського
міськвиконкому в судове засідання не
з'явився, хоча належним чином був
повідомлений про дату, час та місце
розгляду справи, надав суду заяву,
згідно якої просив суд розглянути
справу без його участі.

Суд, вислухавши доводи
представника позивача та відповідача,
пояснення свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10,
дослідивши представлені докази по
справі вважає, що в задоволенні
позову слід відмовити виходячи з
наступного:

Як вбачається за матеріалів
справи, між сторонами по справі 18
лютого 1995 року було зареєстровано
шлюб у міськвідділі реєстрації актів
громадянського стану м. Токмака
Запорізької області за актовим
записом № 21, що підтверджується
свідоцтвом про укладення шлюбу серії
НОМЕР_1

Від вказаного шлюбу сторони мають
двох синів: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4,

Заочним рішенням Токмацького
районного суду Запорізької області
від 14 березня 2012 року( справа № 2-107/12,
824/154/2012) шлюб між сторонам було
розірвано. Місце проживання
малолітньої дитини ОСОБА_4 судом не
визначалося, що не оспорюється
сторонами. Після розірвання шлюбу
малолітній ОСОБА_4 залишився
проживати з позивачкою, що
підтверджується довідкою про склад
сім'ї від 11 листопада 2013 року, що
була видана комітетом мікрорайону «
Короленко» м. Токмак Запорізької
області, а також довідкою Управління
комунального господарства
Виконавчого комітету Чопської
міської ради за № 1290 від 22 липня 2014
року.

17 січня 2013 року позивач уклала
шлюб з громадянином Угорщини -
ОСОБА_11, що не оспорюється стронами.

На даний час позивачка має намір
виїхати за межі України з дитиною, а
саме до країн Євросоюзу та
Російської Федерації, з метою
оздоровлення, навчання та більш
тісного спілкування ОСОБА_4 з новою
родиною. Відповідно до повідомлення
про зарахування від 21 травня 2014 року ,
ОСОБА_4 поступив до 1 класу
загальноосвітньої середньої
художньої школи імені Йокаї Мора, яка
розташована : Угорщина, м. Мішкольц, вул.
Паллош, буд.1.

Доводи позивача про те, що
відповідач участі у вихованні та
догляді за дитиною не приймає, не
виконує належним чином батьківських
обов'язків своїх підтверджень не
знайшли та були спростовані
показами свідків, а також довідкою
дошкільного навчального закладу № 5 «
Червона шапочка» від 15 серпня 2014 року.

Як було встановлено в судовому
засіданні та не оспорюється
відповідачем, позивач неодноразово
зверталася до відповідача з метою
отримання дозволу виїзду дитини за
кордон. Проте, відповідач в
добровільному порядку не надає
письмової згоди на виїзд дитини за
кордон, мотивуючи свою незгоду надати
дозвіл на виїзд дитини за кордон тим,
що це буде суперечить інтересам
дитини та не виключає можливість, що
позивач не повернеться до України
разом з його сином, тому категорично
заперечує проти надання дозволу на
виїзд сина за межі України.

Згідно ст.3 Конвенції про права дитини,
прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН
20.11.1989 року передбачено, що в усіх діях
щодо дітей, незалежно від того,
здійснюються вони державними чи
приватними установами, що займаються
питаннями соціального забезпечення,
судами, адміністративними чи
законодавчими органами, першочергова
увага приділяється якнайкращому
забезпеченню інтересів дитини.

Турбота про дітей, їх виховання є
рівним правом і обов'язком батьків.
Ця конституційна норма, що
зафіксована в ст. 51 Основного закону,
конкретизується сімейним
законодавством.

В ч. 3 ст. 11 Закону України «Про
охорону дитинства» закріплено, що
батько і мати мають рівні права та
обов'язки щодо своїх дітей. Предметом
основної турботи та основним
обов'язком батьків є забезпечення
інтересів своєї дитини.

Відповідно до ч. 7, 8 ст. 7 СК України
дитина має бути забезпечена можливістю
здійснення її прав, установлених
Конституцією України, Конвенцією про
права дитини, іншими міжнародними
договорами України, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України. Регулювання сімейних
відносин має здійснюватися з
максимально можливим урахуванням
інтересів дитини.

За змістом ст.ст. 141, 150, 151, 154, ч.2
ст.157, ч.1 ст.160, СК України мати, батько
мають рівні права та обов'язки щодо
дитини, незалежно від того, чи
перебували вони у шлюбі між собою.

Розірвання шлюбу між батьками,
проживання їх окремо від дитини не
впливає на обсяг їхніх прав і не
звільняє від обов'язків щодо дитини -
виховання та розвитку дитини, права
батьків по захисту дитини, право
батьків на визначення місця проживання
дитини, на особисте спілкування з
дитиною.

Одне з питань, яке має
вирішуватися за взаємною згодою
батьків дитини - реалізація права
дитини на свободу пересування.
Відповідно до ст. 8 СК, особисті
немайнові та майнові відносини між
подружжям , батьками та дітьми, іншими
членами сім'ї та родичами не
врегульовані СК України, вони
регулюються Конституцією України та
відповідними нормами Цивільного
кодексу України, якщо це не
суперечить суті сімейних відносин.

Статтею 33 Конституції України
передбачено, що кожному, хто на
законних підставах перебуває на
території України, гарантується
свобода пересування, вільний вибір
місця проживання, право вільно
залишати територію України, за
винятком обмежень, які установлюються
законом.

Відповідно до ч.1 ст.313 ЦК України
фізична особа має право на свободу
пересування. Фізична особа, яка досягла
чотирнадцяти років, має право на вільне
самостійне пересування по території
України і на вибір місця перебування.

Згідно ч.3 ст. 313 Цивільного Кодексу
України фізична особа, яка не досягла
шістнадцяти років, має право на виїзд
за межі України лише за згодою батьків
(усиновлювачів), піклувальників та в
їхньому супроводі або в супроводі осіб,
які уповноважені ними.

За загальними правилами,
встановленими ст.4 Закону України «Про
порядок виїзду з України та в'їзду в
Україну громадян України» від 21
січня 1994 року та п.4 Правил перетинання
державного кордону громадянами
України, затверджених постановою
Кабінету Міністрів України від 27 січня
1995 року №57, оформлення проїзного
документа дитини провадиться на
підставі нотаріально засвідченого
клопотання батьків або законних
представників батьків чи дітей у разі
потреби самостійного виїзду
неповнолітнього за кордон, а виїзд з
України громадян, які не досягли
16-річного віку, здійснюється за згодою
обох батьків (усиновлювачів) та в їх
супроводі, або в супроводі осіб,
уповноважених ними. Виїзд з України
громадян, які не досягли 16-річного віку,
в супроводі одного з батьків або інших
осіб, уповноважених одним з батьків, за
нотаріальною згодою, здійснюється за
нотаріально посвідченою згодою
другого з батьків із зазначенням у ній
держави прямування та відповідного
часового проміжку перебування у цій
державі, якщо другий з батьків
відсутній у пункті пропуску.

Законодавство України передбачає
також можливість судового вирішення
спору щодо виїзду дітей за межі
України без дозволу того з батьків,
який безпідставно не надає згоду на
виїзд дитини - п.2 ст.4 Закону України
«Про порядок виїзду з України та в'їзду
в Україну громадян України» та п.4
Правил перетинання державного кордону
громадянами України, затверджених
постановою Кабінету Міністрів України
від 27 січня 1995 р. № 57.

Отже, законодавством передбачена
можливість і необхідність вирішення у
судовому порядку питання про надання
дозволу на виїзд за кордон дитини, якій
не виповнилося 16 років, із зазначенням
конкретної країни, конкретної дати
виїзду (разового), а не надання рішенням
суду дозволу на виїзд дитини за кордон
без зазначення держави перебування та
конкретного періоду такого
перебування, що у порушення ст. ст.153,157
СК України фактично позбавить батька
дитини можливості брати участь у її
вихованні та можливості особистого
спілкування з нею.

Така правова позиція підтримана
Вищим спеціалізованим судом України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в ухвалі від 19 грудня 2012 року
(справа № 6-44788).

А тому, суд не може погодитись із
вимогою позивачки щодо надання дозволу
малолітній дитині на тимчасові поїздки
за кордон у країни Євросоюзу та
Російської Федерації у супроводі
матері без згоди та супроводу батька до
досягнення дитиною повноліття,
оскільки відповідач не позбавлений
батьківських прав відносно
малолітнього сина, здійснює часткове
піклування та утримання дитини, а тому
має право на здійснення своїх
батьківських прав та виконання своїх
батьківських обов'язків, зокрема щодо
погодження конкретних держав та
відповідного часового проміжку
перебування у даних державах дитини.
Окрім того, багаторазове вивезення
дитини за кордон без надання згоди
батька чинним законодавством не
передбачено.

Надання згоди за рішенням суду
дозволу на майбутнє на виїзди дитини
без згоди батька за кордон суперечить
нормам матеріального права, які
визначають рівність прав та обов'язків
батьків відносно виховання дитини та
фактично можуть позбавити батька
дитини брати участь у вихованні та
спілкуванні з сином.

На підставі вищевикладеного та
керуючись 10, 11, 57, 60, 88, 212, 213, 215
Цивільно-процесуального Кодексу
України, статтею 313 Цивільного кодексу
України, статтями 7, 141, 150, 154, 155
Сімейного кодексу України, Законом
України «Про порядок виїзду з України і
вїзду в Україну громадян України»,
Правилами перетинання державного
кордону громадянами України,
затверджених Постановою Кабінету
Міністрів України №57 від 27 січня 1995
року «Про затвердження Правил
перетинання державного кордону
громадянами України», Правилами
оформлення і видачі паспорта
громадянина України для виїзду за
кордон і проїзного документа дитини, їх
тимчасового затримання та вилучення,
затверджених постановою Кабінету
Міністрів України №231 від 31 березня 1995
року суд,-

В И
Р ІШ И В :

В задоволенні позовної заяви
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа:
Служба у справах дітей Чопського
міськвиконкому про надання дозволу
на тимчасовий виїзд за кордон
неповнолітньої дитини без згоди
батька - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається до Апеляційного суду
Полтавської області через
Кременчуцький районний суд
Полтавської області протягом десяти
днів з дня його проголошення. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя
О. О. Колотієвський