Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

07 лютого 2014 року
м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА
Р.Ю.

суддів КОЖУХ О.А.,
ЛЕСКА В.В.

при секретарі ПУДАК О.П.

за участю представника позивача
Гринихи Т.Ю. розглянувши у відкритому
судовому засіданні в м. Ужгороді
цивільну справу за позовом Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про
стягнення боргу, за апеляційною
скаргою ПАТ КБ «ПриватБанк» на рішення
Свалявського районного суду від 19
листопада 2013 р., -

в с т а н о в и л а :

ПАТ КБ «ПриватБанк» 17.10.2013 р. звернулося
до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_2
Банк мотивував позов тим, що Закрите
акціонерне товариство комерційний
банк «ПриватБанк» 16.03.2007 р. уклало із
ОСОБА_2 договір, на підставі якого
надало кредит у розмірі 7000,00 грн. у
вигляді кредитного ліміту на платіжну
картку зі сплатою за користування
коштами 22,80% річних. Пунктом 9.12. Умов та
правил надання банківських послуг, які
є невід'ємною частиною договору,
встановлено, що договір діє протягом 12
місяців з моменту підписання, однак,
якщо протягом цього терміну жодна із
сторін не проінформує іншу сторону про
припинення дії договору, він
автоматично пролонгується на такий же
строк. Відповідачка порушила свої
зобов'язання і спричинила виникнення
боргу, який станом на 30.09.2013 р. складав
23480,45 грн., з яких: 6996,10 грн. -
заборгованість за кредитом, 8853,97 грн. -
заборгованість за процентами, 6036,07 грн.
- заборгованість за комісією, а також
500,00 грн. фіксованої частини штрафу і
1094,31 грн. процентної складової штрафу.
Під час розгляду справи в суді першої
інстанції було встановлено, що
правонаступником ЗАТ КБ «ПриватБанк» є
Публічне акціонерне товариство
комерційний банк «ПриватБанк», а
прізвище відповідачки змінилося зі
«ОСОБА_2» на «ОСОБА_2». Посилаючись на ці
обставини та на передбачене договором
і нормами ЦК України право вимоги
боргу, банк просив стягнути з
відповідачки заборгованість за
кредитним договором від 16.03.2007 р. №
SAMDN716 у розмірі 23480,45 грн. та
покласти на неї судові витрати.

Рішенням Свалявського районного суду
від 19.11.2013 р. у позові відмовлено у
зв'язку з пропуском строку позовної
давності.

Позивач ставить в апеляції питання про
скасування рішення суду та задоволення
позову. На думку апелянта, рішення
ухвалено із порушенням норм
матеріального та процесуального права,
оскільки позов був поданий у межах
строку позовної давності, а пред'явлені
вимоги були доведені.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
представника апелянта Гринихи Т.Ю., яка
скаргу підтримала, розглянувши справу
за правилами ст. 305 ч. 2 ЦПК України за
відсутності відповідачки, обговоривши
доводи сторін, дослідивши матеріали
справи, оцінивши докази в сукупності,
суд приходить до такого.

Відмовляючи в позові, суд першої
інстанції виходив з того, що банк
пропустив строк позовної давності.
Однак, погодитись із таким рішенням не
можна оскільки свого висновку суд
дійшов унаслідок неправильного
застосування норм матеріального права
та порушення норм процесуального
права.

Встановлено, що Закрите акціонерне
товариство комерційний банк
«ПриватБанк», правонаступником якого є
Публічне акціонерне товариство
комерційний банк «ПриватБанк» (а.с. 24-29),
16.03.2007 р. уклало із ОСОБА_2, яка на час
вирішення справи судом першої
інстанції мала прізвище «ОСОБА_2» (а.с.
22-23, 32), кредитний договір № SAMDN716,
що складається із заяви на отримання
кредиту та Умов і правил надання
банківських послуг, що є невід'ємною
частиною договору (далі - Умови,
Правила) (а.с. 13-21). У договорі
відповідачка підтвердила, що
ознайомлена і згідна з його умовами. На
підставі договору банк надав
відповідачці кредит у розмірі 7000,00 грн.
у вигляді кредитного ліміту на
платіжну картку зі строком дії картки
по березень 2009 р. і зі сплатою за
користування коштами 22,80% річних, а
також комісії за кредитне
обслуговування у розмірі 1% від суми
заборгованості.

Пунктом 8.6. Умов передбачено, що за
порушення клієнтом строків платежів за
будь-яким грошовим зобов'язанням,
передбаченим договором, більш ніж на 120
днів, клієнт зобов'язаний сплати банку
штраф у розмірі 500,00 грн. + 5% від суми
позову, а пунктом 9.12. встановлено, що
договір діє протягом 12 місяців з
моменту підписання, однак, якщо
протягом цього строку жодна зі сторін
не проінформує іншу сторону про
припинення дії договору, він
автоматично пролонгується на такий же
строк.

Доданим до заяви розрахунком
заборгованості за договором
стверджується, що станом на 30.09.2013 р.
заборгованість за кредитом складала
6996,10 грн., заборгованість за процентами
- 8853,97 грн., заборгованість за комісією -
6036,07 грн., разом - 21886,14 грн. (а.с. 6-12). Крім
того, до стягнення пред'явлено штраф,
який складається з фіксованої частини
у 500,00 грн. і процентної складової (21886,14
грн. х 5%) у розмірі 1094,31 грн. З розрахунку
боргу, який відображає рух коштів по
рахунку позичальника, вбачається
також, що останній платіж на сплату за
кредитом відповідачка зробила 23.06.2008 р.,
а останню операцію зняття коштів у сумі
3069,50 грн. здійснила 01.07.2008 р., після чого
коштів на сплату за кредитом не вносила
і з 31.08.2010 р. банком остаточно визначено
заборгованість позичальника за сумою
основного боргу у розмірі 6996,10 грн.,
виходячи з якої розраховувалися інші
елементи боргу. Отже, відповідачка в
односторонньому порядку припинила
виконувати свої зобов'язання за
кредитним договором за дев'ять місяців
до закінчення строку дії платіжної
картки, порушення зобов'язань триває.

Відповідно до положень ст.ст. 11-16, 202, 509,
525, 526, 610, 614, 625, 629, 1054 ЦК України (в
редакції, чинній на час виникнення
спірних правовідносин), цивільні
зобов'язання, що виникають з договорів,
повинні належно виконуватися; за
загальним правилом, одностороння
відмова від зобов'язання або
одностороння зміна його умов не
допускається; особа здійснює свої
права на власний розсуд, а також
виконує цивільні обов'язки у межах,
наданих їй договором або актами
цивільного законодавства і повинна
діяти добросовісно, не завдаючи шкоди
іншій особі; позичальник зобов'язаний
повернути кредитору усе заборговане на
умовах, передбачених договором і
законом, а кредитор управі відповідно
до умов договору та положень закону
вимагати виконання порушеного
зобов'язання; відсутність своєї вини
доводить особа, яка порушила
зобов'язання.

Беручи до уваги установлений пунктом
9.12. Умов порядок пролонгації договору
та установлений п. 3.1.3. Правил порядок
продовження дії платіжної картки,
колегія суддів констатує, що договір
діяв як на час звернення банку із
позовом до суду, так він діє й на даний
час. У справі немає доказів
повідомлення однієї сторони договору
іншої сторони установленим порядком із
фіксацією відповідного факту про
припинення договору, а також доказів
письмового повідомлення позичальника
про закриття карткового рахунку. Тож
договір щорічно з дня його укладення
пролонгувався на наступний рік на всіх
тих умовах, на яких був первісно
укладений. Та обставина, що строк дії
платіжної картки був установлений
банком у два роки (по березень 2009 р.
включно - п. 3.1.1. Правил) і позичальник
прийняв такі умови, свідчить про
фактичну згоду сторін на пролонгацію
договору щонайменше на 12 місяців після
спливу першого року дії договору та не
суперечить умовам договору щодо строку
його дії і не порушує прав сторін,
оскільки у випадку порушення
позичальником своїх зобов'язань
кредитор управі був призупинити дію
картки, блокувати її, визнати недійсною
до моменту усунення порушень, вимагати
часткового або повного, в т.ч.,
дострокового виконання зобов'язань
тощо (п. 5.2. та інші положення Умов). Як
видно з матеріалів справи,
відповідачка здійснювала операції за
картковим рахунок по 01.07.2008 р., а
доступний кредитний ліміт із динамікою
до зменшення обліковувався банком за
картковим рахунком позичальника по
30.08.2010 р. включно.

У спірному випадку строк дії
кредитного договору та строк дії
платіжного інструменту, передбаченого
цим договором (платіжної картки), не є
тотожними поняттями, закінчення строку
дії платіжної картки не припиняє дію
договору. Безвідносно до того, що після
спливу строку дії платіжної картки
здійснення операцій із її
використанням неможливе, позичальник
залишається зобов'язаним перед
кредитором стосовно повернення
заборгованого, сплати належних за
договором платежів і не звільняється
від відповідальності за невиконання
грошових зобов'язань, що виникли з
договору.

Таким чином, кредитор пред'явив позов
до боржника у межах трирічного строку
позовної давності (ст.ст. 256, 257 ЦК
України). Відповідачка, подавши заяву
від 19.11.2013 р. про застосування позовної
давності (а.с. 43) та реалізуючи свої
цивільні і процесуальні права на
власний розсуд (ст. 12 ч. 1 ЦК України, ст.
11 ч. 2 ЦПК України), жодним чином не
оспорювала і не заперечувала доводів
позивача, зокрема, щодо умов договору
про позовну давність та факту
виникнення боргу, його елементів,
розміру, тож не спростувала цих фактів
і обставин.

Суд першої інстанції вищенаведеного не
врахував, а тому, вважаючи днем початку
перебігу позовної давності день
закінчення строку дії платіжної картки
(який, до того ж, помилково визначив як
03.09.2009 р.), необґрунтовано взяв до уваги
заяву відповідачки, застосував
положення ст. 267 ч.ч. 3, 4 ЦК України за
відсутності для цього підстав, чим
неправильно застосував норми
матеріального права щодо позовної
давності. Натомість, суд не застосував
норми матеріального права, якими
регулюються спірні правовідносини
щодо стягнення боргу по суті. Суд
узагалі не зазначив у рішенні суму
боргу, яку вважав встановленою, не дав
оцінки умовам договору, розрахунку
боргу, іншим наявним у справі доказам, а
також доводам позивача, не навів щодо
цього ніякого обґрунтування, суд по
суті не встановив фактів і обставин, що
мають значення в справі.

Відтак, рішення суду не відповідає
вимогам ст.ст. 212-215 ЦПК України щодо
його законності та обґрунтованості,
тому на підставі ст. 309 ч. 1 п.п. 2, 4 ЦПК
України, апеляцію слід задовольнити,
рішення суду першої інстанції
скасувати, позов банку задовольнити і
стягнути на його користь з
відповідачки борг у розмірі 23480,45 грн.
із визначеними позивачем його
елементами.

Керуючись ст. 307 ч. 1 п. 2, ст. 309 ч. 1 п.п. 2, 4,
ст.ст. 314, 316 ЦПК України, колегія суддів -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» задовольнити,
рішення Свалявського районного суду
від 19 листопада 2013 р. скасувати, позов
ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про
стягнення боргу задовольнити, стягнути
на користь банку з ОСОБА_2,
ідентифікаційний номер НОМЕР_1,
мешканки АДРЕСА_1 заборгованість за
кредитним договором від 16.03.2007 р. №
SAMDN716 у розмірі 23480,45 грн. (двадцять
три тисячі чотириста вісімдесят
гривень 45 коп.), яка складається із 6996,10
грн. заборгованості за кредитом, 8853,97
грн. заборгованості за процентами, 6036,07
грн. заборгованості за комісією, а
також 500,00 грн. фіксованої частини
штрафу і 1094,31 грн. процентної складової
штрафу.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ
«ПриватБанк» 352,20 грн. у відшкодування
сплаченого судового збору.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, але протягом
двадцяти днів може бути оскар жене до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Судді