Головуючий суду 1 інстанції -
Доповідач - Орлов І.В.
Справа № 422/5508/13-ц
Провадження № 22ц/782/5328/13
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2014 року

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Луганської області в складі:

головуючого: Орлова І.В.,

суддів: Масенка Д.Є., Коротких
О.Г.,

при секретарі: Ковальчук С.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті
Луганську апеляційну скаргу
Відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків та професійних захворювань в
Перевальському районі Луганської
області на рішення Перевальського
районного суду Луганської області від
20 листопада 2013 року у цивільній справі
за позовом ОСОБА_2 до Відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань в Перевальському районі
Луганської області про відшкодування
моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а:

Рішенням Перевальського районного
суду від 20 листопада 2013 року позов
ОСОБА_2 (далі позивач) задоволено
частково. З Відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань в Перевальському районі
Луганської області (далі відповідач
або Фонд) на користь ОСОБА_2 стягнуто
10.000,00 гривень на відшкодування
моральної шкоди, спричиненої
ушкодженням здоров'я.

В апеляційній скарзі Фонд, посилаючись
на порушення норм матеріального та
процесуального права, неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи, невідповідність
висновків суду обставинам справи,
просив: рішення скасувати та ухвалити
нове рішення, яким відмовити у
задоволенні позовних вимог у повному
обсязі.

В обґрунтування своїх доводів
відповідач зазначив: діючі норми
матеріального права не покладають на
Фонд обов'язку з виплати компенсації
моральної шкоди, спричиненої
ушкодженням здоров'я; довідкою МСЕК,
іншими наданими доказами, наявність
факту спричинення моральної шкоди,
позивач не довів.

Перевіривши матеріали справи,
законність та обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги та заявлених позовних вимог,
колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню, виходячи з наступного.

Вирішуючи спір та частково
задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив з того, що право
позивача на безпечні умови праці
порушено; у зв'язку з отриманням за
час роботи професійного
захворювання, позивач частково
втратив професійну працездатність,
в результаті чого зазнав моральних
страждань. Відшкодувати моральну шкоду
повинен Фонд, на який, згідно
законодавству, що діяло на час
первинного встановлення позивачу
стійкої втрати професійної
працездатності - 28.02.2005 року , був
покладений цей обов'язок.

Колегія суддів погоджується з цими
висновками, оскільки у цієї частині
рішення суду відповідає вимогам
закону. Так, судом першої інстанції
встановлено та з матеріалів справи
вбачається, що в період з 1981 року по 2006
рік ОСОБА_2 працював на вугільних
підприємствах Перевальського району
Луганської області. Факт втрати ОСОБА_2
25% професійної працездатності
внаслідок отримання ним професійного
захворювання, був встановлений вперше
28.02.2005 року. З приводу
професійного захворювання позивач
неодноразово проходив курс лікування.
25% ступень втрати працездатності
ОСОБА_2, яка була отримана ним внаслідок
професійного захворювання, періодично
підтверджувалася експертними
висновками від 16.12.2007 року, 19.02.2009 року,
05.01.2011 року.

Стаття 173 КЗпП України передбачає, що
шкода, заподіяна працівникам каліцтвом
або іншим ушкодженням здоров'я,
пов'язаним з виконанням трудових
обов'язків, відшкодовується у
встановленому законодавством порядку.

Відповідно до статті 9 Закону України
«Про охорону праці» відшкодування
шкоди, заподіяної працівникові
внаслідок ушкодження його здоров'я,
здійснюється Фондом соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України відповідно до
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування від нещасного випадку на
виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності».

Згідно роз'яснень, що містяться в
пунктах 1, 1-2, 1-4 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 27 березня
1992 року № 6 «Про практику розгляду
судами цивільних справ за позовами про
відшкодування шкоди» (з послідуючими
змінами), відшкодування шкоди,
заподіяної працівникові ушкодженням
його здоров'я від нещасного випадку на
виробництві та професійного
захворювання, провадиться згідно із
законодавством про страхування від
нещасного випадку. Це законодавство
складається з Основ законодавства
України про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування, Закону
України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV
«Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності», Закону від 14 жовтня 1992
року № 2694-ХІІ «Про охорону праці» (у
редакції Закону від 21 листопада 2002 року
№ 229-IV), КЗпП України, а також
законодавчих та інших
нормативно-правових актів у тій їх
частині, що не суперечить Закону №1105
-XIV. Спори про відшкодування шкоди
повинні вирішуватися за
законодавством, яке було чинним на
момент виникнення у потерпілого права
на відшкодування шкоди. Право на
відшкодування шкоди настає з дня
встановлення потерпілому МСЕК стійкої
втрати професійної працездатності.

Законом України від 23 лютого 2007 року №
717-V «Про внесення змін до Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності»,
який набрав чинності з 30 березня 2007
року, внесені зміни до абзацу 4 ст. 1,
підпункту «е» п.1 ч.1 ст. 21, ч.3 ст. 28,
виключено частину 3 ст. 34 Закону № 1105 -XIV,
тобто скасовано право потерпілих на
виробництві громадян на відшкодування
їм моральної (немайнової) шкоди за
рахунок Фонду.

З огляду на заявлені позивачем позовні
вимоги саме до відділення Фонду,
рішення суду узгоджується з
положеннями частини 1 статті 11 ЦПК
України, якою встановлений принцип
диспозитивності цивільного
судочинства, за яким суд розглядає
цивільні справи не інакше як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
поданим відповідно до цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Право на відшкодування моральної шкоди
виникло у позивача 28 лютого 2005 року,
тобто під час дії частини 3 статті 34
Закону України 1105 -XIV «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності». Суд прийшов до
вірного висновку про наявність
підстав для покладення на відділення
Фонду соціального страхування
обов'язку відшкодувати ОСОБА_2 моральну
шкоду на підставі вищевказаної
норми закону в редакції, що діяла на час
виникнення спірних правовідносин з
врахуванням первинного встановлення
МСЕК 25% втрати професійної
працездатності, пов'язаної з
професійним захворюванням.

Закон України від 23 лютого 2007 року,
яким виключено з Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності»
норми, які передбачали відшкодування
моральної шкоди Фондом, набрав
чинності після виникнення спірних
правовідносин і не має зворотної
сили. З огляду на зазначене, посилання
в апеляційній скарзі відповідача на те,
що на час винесення рішення закон не
містить обов'язку Фонду по здійсненню
страхових виплат по відшкодуванню
моральної шкоди, є безпідставними.

Виплата позивачеві передбачених
Законом інших страхових сум, на що є
посилання в апеляційній скарзі
відповідача, не є підставою для
відмови в відшкодуванні йому моральної
шкоди.

Колегія суддів вважає, що позивач,
відповідно до вимог статей 10, 60 ЦПК
України, довів заподіяння йому
моральної шкоди, а тому посилання в
апеляційній скарзі відповідача на
недоведеність позивачем
заподіяння йому моральної шкоди,
оскільки наявність професійного
захворювання не є доказом її
заподіяння, є безпідставними.

Суд дав вірну оцінку зібраним у
справі доказам, і доводи відповідача
з приводу того, що саме професійне
захворювання не є доказом факту
спричинення моральної шкоди, не
заслуговують на увагу, оскільки
відсутність медичних ознак моральної
шкоди в результаті професійного
захворювання, не свідчить про
відсутність моральної шкоди,
заподіяння якої зазначеними
захворюваннями є очевидним та
безсумнівним.

Визначаючи суму компенсації моральної
шкоди у розмірі 10.000,00 гривень, суд не в
повній мірі врахував вимоги частини 3
статті 23 ЦК України. Виходячи з
конкретних обставин справи, характеру
і обсягу моральних страждань, яких
зазнав позивач внаслідок отриманого
ним у 2005 році професійного
захворювання, засад розумності,
виваженості та справедливості,
визначений судом розмір грошового
відшкодування моральної шкоди на
користь ОСОБА_2 підлягає зменшенню з
десяти до п'яти тисяч гривень.

Керуючись статтями 303, 307-308, 313-314,316 ЦПК
України, колегія судів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків та
професійних захворювань в
Перевальському районі Луганської
області задовольнити частково.

Рішення Перевальського районного суду
Луганської області від 20 листопада 2013
року, - змінити, зменшивши розмір
моральної шкоди, стягнутої з
Відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків та професійних захворювань в
Перевальському районі Луганської
області на користь ОСОБА_2 до 5000,00 (п'яти
тисяч) гривень.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути оскаржена
протягом двадцяти днів в касаційному
порядку, шляхом подачі касаційної
скарги до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних та
кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: