Справа № 373/2082/14-ц Головуючий у І
інстанції Залеська А.О.Провадження №
22-ц/780/7000/14 Доповідач у 2
інстанції ПоліщукКатегорія 1
УХВАЛА

Іменем України

16 грудня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
апеляційного суду Київської області у
складі:

Головуючого судді: Поліщука М.А.,

суддів: Малорода О.І., Ігнатченко Н.В.

при секретарі: Лопатюк В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві матеріали
цивільної справи за апеляційною
скаргою ОСОБА_1 на рішення
Переяслав-Хмельницького
міськрайонного суду Київської області
від 07 листопада 2014 року у справі за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, треті особи:
ОСОБА_3, ОСОБА_4, Переяслав-Хмельницький
районний сектор Управління Державної
міграційної служби України в Київській
області про захист права власності
шляхом виселення та зняття з
реєстрації, -

В С Т А Н О
В И Л А:

У серпні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до
суду із вказаним позовом та просила
виселити відповідача ОСОБА_1 з належної
їй на праві власності квартири, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, зняти
її з реєстрації та зобов'язати
повернути будинкову книгу та ключі
від квартири.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що
вказана квартира належить їй на праві
власності. В 2012 році вирішила
продати квартиру і в якості
потенційного покупця познайомилась
із ОСОБА_4, який попросив
зареєструвати і поселити у квартиру
ОСОБА_1, на що позивач погодилась і
на початку 2013 року ОСОБА_1 вселилась до
вказаної квартири та зареєструвалась у
ній. У неї ж залишилась і будинкова
книга. Посилалась на те, що
домовленість щодо придбання квартири
ОСОБА_4 не виконав, а позивач
потребує поліпшення житлових умов і
бажає жити окремо від батьків та
створити свою сім'ю, а проживання у
квартирі відповідача створює їй у
цьому перешкоди.

Рішенням Переяслав-Хмельницького
міськрайонного суду Київської області
від 07 листопада 2014 року позов
задоволено частково.

Виселено ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1.
Зобов'язано ОСОБА_1 повернути ОСОБА_2
будинкову книгу та ключі від квартири
АДРЕСА_1.

Не погоджуючись із вказаним рішенням
суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу,
в якій просить рішення суду скасувати
та ухвалити нове, яким відмовити у
задоволенні позову, посилаючись на
незаконність і необґрунтованість
рішення, невідповідність висновків
суду обставинам справи, порушення
норм матеріального і процесуального
права.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
відхиленню, а рішення суду - залишенню
без змін із наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про часткове
задоволення позову, суд першої
інстанції виходив з того, що ОСОБА_1
проживає у АДРЕСА_1, яка належить на
праві власності ОСОБА_2, без належних
правових підстав. Проживання ОСОБА_1 у
зазначеній квартирі створює
перешкоди ОСОБА_2 у користуванні та
розпорядженні належною їй квартирою,
тому вказане право власника підлягає
захисту відповідно до вимог ст. 41
Конституції України та ст. 391ЦК України.

Колегія суддів погоджується з
вказаними висновками суду, так як
вони відповідають обставинам справи
і вимогам закону.

Судом першої інстанції встановлено, що
ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право
власності на нерухоме майно від 06
вересня 2010 року, рішення виконавчого
комітету від 30.08.2010 року на праві
приватної власності належить квартира
АДРЕСА_1. ( а.с. 6).

У січні 2013 року в квартиру з дозволу
власника вселилась ОСОБА_1, а

20 лютого 2013 року зареєструвала своє
місце проживання у цій квартирі.
(а.с.40, 46).

Між сторонами існувала усна
домовленість про купівлю-продаж цієї
квартири в майбутньому. В інтересах
позивача виступала її мати ОСОБА_3, а в
інтересах відповідача - її рідний брат
ОСОБА_4

Вказана обставина визнана
сторонами, а тому відповідно до ч.1
ст.61 ЦПК України не підлягає
доказуванню, що і було встановлено
судом першої інстанції.

ОСОБА_1 не є членом сім'ї власника
квартири, договору найму жилого
приміщення та попереднього договору
купівлі-продажу квартири між сторонами
не укладалося.

Статтею 16 ЦК України визначено, що
кожна особа має право звернутись до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу.

Згідно з ст. 317 ЦК України власникові
належать права володіння, користування
та розпоряджання своїм майном. На зміст
права власності не впливають місце
проживання власника та
місцезнаходження майна.

Відповідно до ст.391 ЦК України
власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпоряджання
своїм майном.

Статтею 109 ЖК України передбачено, що
виселення із займаного жилого
приміщення допускається з підстав,
установлених законом. Виселення
проводиться добровільно або у судовому
порядку.

Відповідно до ст. 150 ЖК України
громадяни, які мають у приватній
власності будинок (частину будинку),
квартиру, користуються ним (нею) для
особистого проживання і проживання
членів їх сімей і мають право
розпоряджатися цією власністю на свій
розсуд: продавати, дарувати,
заповідати, здавати в оренду,
обмінювати, закладати, укладати інші не
заборонені законом угоди.

Встановивши вказані обставини
справи, з врахуванням зазначених
вимог закону, які регулюють спірні
правовідносини, доказів сторін на
підтвердження-заперечення позову, суд
прийшов до законного і
обґрунтованого висновку про
наявність правових підстав для
захисту прав позивача в обраний нею
спосіб, а саме: виселення ОСОБА_1 з
квартири, яка належить на праві
приватної власності ОСОБА_2 та
зобов'язання відповідача повернути
власнику ключі від квартири та
будинкову книгу.

Вселення ОСОБА_1 в квартиру із
дозволу власника ОСОБА_2 не надало
відповідачу право на постійне
проживання у цій квартирі, оскільки
сторонами визнано, що ОСОБА_1 була
вселена у квартиру на нетривалий
час з умовою подальшого придбання
нею квартири за договором
купівлі-продажу, що не відбулось із
вини відповідача. Крім цього ОСОБА_1
не була і не є членом сім'ї власника
житла ОСОБА_2

Також колегія суддів враховує, що
Статтею 41 Конституції України та ст.1
Першого протоколу до Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод, до якої Україна приєдналася
17.07.1997 року відповідно до Закону
України від 17.07.1997 року «Про
ратифікацію Конвенції про захист прав
і основоположних свобод 1950 року,
Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7
та 11 до Конвенції» закріплено принцип
непорушності права приватної
власності, який означає право у особи
на безперешкодне користування своїм
майном та закріплює право власника
володіти, користуватися і
розпоряджатися належним йому майном,
на власний розсуд учиняти щодо свого
майна будь-які угоди, відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб.

Рішення суду ухвалене з додержанням
норм матеріального і процесуального
права і передбачених законом підстав
для його скасування при
апеляційному розгляді не
встановлено.

Доводи апеляційної скарги на те, що
суд безпідставно не взяв до уваги
положення ч.3 ст.47 Конституції України
та статей 9, 109 Житлового кодексу УРСР,
а застосовані судом статті 316, 317, 319,
321, 383, 391 ЦК України, ст.150 Житлового
кодексу УРСР не передбачають захист
прав власника житла шляхом виселення
громадянина без надання іншого
житла, підлягають відхиленню із
наступних підстав.

Дійсно відповідно до статті 47
Конституції України кожен має право
на житло. Держава створює умови, за яких
кожний громадянин матиме змогу
побудувати житло, придбати його у
власність або взяти в оренду.

Громадянам, які потребують соціального
захисту, житло надається державою та
органами місцевого самоврядування
безоплатно або за доступну для них
плату відповідно до закону.

Ніхто не може бути примусово
позбавлений житла інакше як на
підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч.3 ст.9 Житлового
кодексу УРСР ніхто не може бути
виселений із займаного жилого
приміщення або обмежений у праві
користування жилим приміщенням
інакше як з підстав і в порядку,
передбаченому законом.

Як встановлено судом першої
інстанції до вселення у спірну
квартиру із дозволу її власника
відповідач ОСОБА_1 мала на праві
власності інше житлове приміщення,
яке з її волі в добровільному
порядку було відчужене шляхом
продажу іншій особі і за виручені
кошти, які за дорученням ОСОБА_1
отримав її брат ОСОБА_4, відповідач
мала наміри в майбутньому купити
квартиру ОСОБА_2

Статтею 391 ЦК України визначено, що
власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпоряджання
своїм майном.

З врахуванням вказаних обставин
колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції вірно визначив
правовідносини сторін, правильно
застосував норми матеріального
права, які регулюють спірні
правовідносини.

Захист права власності шляхом
виселення відповідача із житла, яке
належить на праві власності
позивачу, відповідає вимогам закону.

Посилання апелянта на положення ст.116
Житлового кодексу УРСР є
необґрунтованими, оскільки вказана
норма матеріального права спірні
правовідносини не регулює.

Доводи апелянта на те, що після
реєстрації та вселення в квартиру
нею було здійснено капітальний
ремонт, проведено комунікації, не
заслуговують на увагу і не впливають
на висновки суду. Із зустрічним
позовом про відшкодування витрат на
проживання ОСОБА_1 не зверталась.

Інші доводи апеляційної скарги про
незаконність і необґрунтованість
рішення, невідповідність висновків
суду обставинам справи, порушення
норм матеріального і процесуального
права є необґрунтовані, висновків
суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 308, 315 ЦПК України,
колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Переяслав-Хмельницького
міськрайонного суду Київської області
від 07 листопада 2014 року - залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржена у касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: