№ справи:101/3346/13-ц Головуючий суду
першої інстанції:Хотянова В.В. №
провадження:22-ц/190/226/14Доповідач суду
апеляційної інстанції:Пономаренко А. В.
________________________________________________________________________
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" січня 2014 р. колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Автономної
Республіки Крим у складі:

головуючого судді:Пономаренко А.В.
суддів:Болотова Є.В., Сокола В.С. при
секретарі:Урденко Г.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Сімферополі цивільну
справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7,
Алуштинського міського відділу
Головного Управління Державної
міграційної служби України в АР Крим
про визнання особи такою, що втратила
право користування житловим
приміщенням, усунення перешкод у
користуванні власністю шляхом зняття з
реєстрації , зобов'язання вчинити певні
дії , позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про
вселення та зобов'язання вчинити певні
дії,

за апеляційною скаргою ОСОБА_8 в
інтересах ОСОБА_6 на рішення
Алуштинського міського суду
Автономної Республіки Крим від 31
жовтня 2013 року,

в с т а н о в и л а :

У липні 2013 року ОСОБА_6 звернувся до
суду з зазначеним позовом, посилаючись
на те, що позивач на підставі свідоцтва
про право на спадщину за законом від 28
серпня 2007 року є власником 57/100 часток
житлового будинку з надвірними
будівлями, розташованого за адресою:
АДРЕСА_1, де зареєстрована , але не
проживає без поважних причин з вересня
2012 року колишня дружина позивача
ОСОБА_7, яка відмовляється у
добровільному порядку знятися з
реєстрації за вищевказаною адресою ,
чим створює позивачу перешкоди у
реалізації прав власника.

За вказаних обставин ОСОБА_6 на
підставі статей 386 і 391 Цивільного
кодексу , статей 72 і 107 Житлового
кодексу України просив визнати ОСОБА_7
такою, що втратила право користування
спірним житловим приміщенням у будинку
АДРЕСА_1, усунути перешкоди у
здійсненні права власності шляхом
зняття відповідачки з реєстрації за
вказаною адресою шляхом зобов'язання
Алуштинського міського відділу
Головного Управління Державної
міграційної служби України в АР Крим
вчинити дані дії.

ОСОБА_7 у серпні 2013 року
звернулася з позовом до ОСОБА_6, про
усунення перешкод у користуванні
будинком шляхом вселення і
зобов'язання вчинити певні дії,
мотивуючи свої вимоги тим, що унаслідок
протиправних дій відповідача, який
перешкоджає позивачці проживати у
будинку АДРЕСА_1 , вона позбавлена
можливості користуватися цим жилим
приміщенням як член сім'ї власника
відповідно до положень статті 156
Житлового кодексу України.

Оскільки ОСОБА_6 чинить перешкоди
для здійснення позивачкою своїх
законних житлових прав відносно
спірного майна , ОСОБА_7 з урахуванням
уточнених позовних вимог просила
вселити її у 57/100 часток житлового
будинку АДРЕСА_1 і зобов'язати ОСОБА_6
забезпечити позивачці безперешкодний
доступ до вказаного майна шляхом
надання дублікатів ключів від вхідних
дверей та хвіртки будинку, а також
стягнути з нього судові витрати.

Ухвалою Алуштинського міського
суду АР Крим від 22 жовтня 2013 року
зазначені позовні заяви об'єднані в
одне провадження.

Рішенням цього суду від 31 жовтня
2013 року у задоволенні позову ОСОБА_6
відмовлено. Позовні вимоги ОСОБА_7
задоволено частково: вселено ОСОБА_7,
ІНФОРМАЦІЯ_2, у 57/100 часток будинку
АДРЕСА_1. В іншій частині позовних вимог
ОСОБА_7 відмовлено. Судом також
вирішено питання щодо розподілу
судових витрат.

На вказане рішення представник
ОСОБА_6 - ОСОБА_8 звернувся з апеляційною
скаргою, в якій просить рішення суду
першої інстанції скасувати та ухвалити
нове рішення про задоволення позову
ОСОБА_6 та відмову у задоволенні позову
ОСОБА_7, посилаючись на порушення судом
норм матеріального і процесуального
права, невідповідність висновків суду
фактичним обставинам справи та неповне
їх з'ясування.

Апеляційна скарга обґрунтована
тим, що суд не дав належної правової
оцінки фактичним обставинам і
зібраним по справі доказам, не звернув
увагу на недоведеність позовних вимог
ОСОБА_7, а також однобічно розглянув
справу, вибірково оцінивши пояснення
свідків та наявні у матеріалах справи
докази, внаслідок чого дійшов
помилкового висновку про
необґрунтованість позову ОСОБА_6 і
наявність правових підстав для захисту
житлових прав ОСОБА_7 , ухваливши
незаконне рішення на її користь .

Заслухавши доповідача, пояснення
осіб, які з'явилися у судове засідання,
дослідивши матеріали справи, колегія
суддів дійшла висновку про те, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з таких підстав .

Згідно з вимогами частини 1 статті 303
Цивільного процесуального кодексу
(далі - ЦПК) України під час розгляду
справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Відповідно до вимог статей 213, 214
ЦПК України рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим та
відповідати на питання: чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги і заперечення, якими доказами
вони підтверджуються; чи є інші
фактичні дані , які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Законним є рішення, яким суд,
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх
вимог і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Оскаржуване рішення відповідає
зазначеним вимогам процесуального
закону.

Ухвалюючи рішення про відмову у
задоволенні позову ОСОБА_6 та часткове
задоволення позовних вимог ОСОБА_7, суд
першої інстанції виходив з наявності
правових підстав для судового захисту
порушених житлових прав позивачки як
колишнього члена сім'ї власника
житлового приміщення та
безпідставності вимог ОСОБА_6

Судова колегія погоджується з
такими висновками суду , які
узгоджуються з матеріалами справи та
відповідають закону .

За змістом статей 3 і 15 ЦПК України
право кожної особи на звернення до суду
закон пов'язує із захистом порушених,
невизнаних або оспорюваних прав ,
свобод чи інтересів , що виникають ,
зокрема, із житлових відносин .

Отже за вимогами закону право
звернення кожної особи до суду
обумовлено порушенням, не визнанням
або оспорюванням її прав, свобод чи
інтересів іншими особами, а на позивача
статтями 10 і 60 ЦПК України покладений
обов'язок довести за допомогою
належних і допустимих доказів правову
та фактичну підставу своїх вимог .

Всупереч наведених норм
процесуального закону позивачем
ОСОБА_6 не доведено у встановленому
законом порядку існування обставин , з
якими закон пов'язує можливість
позбавлення відповідачки ОСОБА_7 права
на користування спірним жилим
приміщенням, а також не наведено
безперечних доказів створення
протиправною поведінкою відповідачки
будь-яких перешкод, або загрози
перешкод, що заважають нормальному
здійсненню права власності позивача на
належну їй частку житлового будинку .

При апеляційному перегляді
справи встановлено, що предметом спору
є право ОСОБА_7 на користування 57100
часток житлового будинку із надвірними
будівлями і спорудами АДРЕСА_1 , яка
перебуває у власності ОСОБА_6 на
підставі свідоцтва про право на
спадщину від 28 серпня 2007 року .

З матеріалів справи вбачається,
що ОСОБА_7 з 04 серпня 1998 року
зареєстрована і постійно проживала у
вищевказаному житловому приміщенні до
вересня 2012 року як дружина ОСОБА_6 - сина
колишнього власника частки будинку
ОСОБА_9, померлого ІНФОРМАЦІЯ_4.

Матеріали справи також свідчать,
що сторони перебували у шлюбі з 15
лютого 1997 року по 12 вересня 2012 року, від
якого мають неповнолітніх дітей
ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_3 і ОСОБА_11
ІНФОРМАЦІЯ_5 , діти проживають з батьком
ОСОБА_6 у спірному будинку , де є гарні
житлові умови для дітей та усе
необхідне для їхнього повноцінного
розвитку і навчання .

Правильність викладених обставин
сторонами не заперечувалася.

Відповідно до статей 311
Цивільного кодексу України , статей 61 і
64 Житлового кодексу України , а також
вимог статті 47 Конституції України
право на житло, зокрема, користування
житлом і усунення перешкод у вчиненні
такого права підлягає судовому
захисту.

Права власника житлового будинку
визначені статтею 383 Цивільного
кодексу (далі-ЦК) України та статтею 150
Житлового кодексу (далі-ЖК) України, які
передбачають право власника
використовувати житло для власного
проживання, проживання членів сім'ї,
інших осіб і розпоряджатися своїм
житлом на власний розсуд. Обмеження чи
втручання у право власника можливе
лише з підстав, передбачених законом.

Згідно із частиною 1 статті 405 ЦК
України і статтею 156 ЖК України, члени
сім'ї власника жилого будинку
(квартири), які проживають разом з ним у
будинку (квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням
нарівні з власником будинку (квартири),
якщо при їх вселенні не було іншої
угоди про порядок користування цим
приміщенням. Припинення сімейних
відносин із власником будинку
(квартири) не позбавляє їх права
користування займаним приміщенням. У
разі відсутності угоди між власником
будинку (квартири) і колишнім членом
його сім'ї про безоплатне користування
жилим приміщенням, до цих відносин
застосовуються правила, встановлені
статтею 162 цього Кодексу.

З огляду на наведене суд першої
інстанції дійшов обгрунтованого
висновку, що ОСОБА_7 вселилася у
спірній будинок як член сім'ї
співвласника за його згодою, а тому
відповідно до частини 1 статті 156 ЖК
України і частини 1 статті 405 ЦК України
набула рівного з ним права
користування цим житлом , оскільки
іншого не встановлено, тому
правовідносини , що виникли між
сторонами з приводу користування
колишнім членом сім'ї співвласника
житлового будинку цим жилим
приміщенням , врегульовані наведеними
нормами матеріального закону.

Таким чином судом правильно було
визначено характер спірних
правовідносин між сторонами та
застосовано відповідні правові норми,
що їх регулюють.

За приписами частини 2 статті 405 ЦК
України для визнання члена сім'ї
власника житлового приміщення таким,
що втратив право на користування цим
житлом доказується факт його
відсутності без поважних причин понад
один рік, а також з'ясовується
наявність чи відсутність іншої
домовленості між ними.

Отже при вирішенні спорів про
позбавлення права користування жилим
приміщенням члена сім'ї власника житла
вирішальне значення має з'ясування
факту його відсутності у спірному
приміщенні без поважних причин понад
один рік за наявністю чи відсутністю
іншої домовленості між ними.

Відповідно до роз'яснень у пункті
11 Пленуму Верховного Суду України № 2
від 12 квітня 1985 року « Про деякі
питання, що виникли в практиці
застосування судами Житлового кодексу
України » у справах про визнання
наймача або члена його сім'ї таким, що
втратив право користування жилим
приміщенням, необхідно з'ясувати
причини відсутності відповідача понад
встановлені строки. У разі поважності
причин відсутності осіб понад
встановлені законом строки
(перебування у відрядженні, внаслідок
неправомірної поведінки інших членів
сім'ї тощо) цей строк може бути
продовжено судом

Таким чином , виходячи з системного
аналізу зазначених положень закону та
роз'яснень Пленуму Верховного суду
України , відсутність члена сім'ї
власника житлового приміщення , у тому
числі колишнього, понад встановлених
законом строків внаслідок
неправомірної поведінки інших членів
сім'ї слід вважати поважною причиною .

Судом першої інстанції
встановлено , що позивачка не проживає
спірному будинку з вересня 2012 року -
після припинення сторонами сімейних
відносин з поважних причин , оскільки
відповідач ОСОБА_6 чинить їй перешкоди
у користуванні будинком і не дозволяє
там проживати .

При цьому суд посилався на
пояснення свідків ОСОБА_12, ОСОБА_13,
ОСОБА_14, ОСОБА_15, і ОСОБА_16 , які
підтвердили неможливість позивачки
проживати у будинку після розірвання
шлюбу з ОСОБА_6, а також лист керівника
Алуштинського міського відділення ГУ
МВС України в АР Крим від 26 липня 2013
року № 555-9666 ( а.с. 94), з якого вбачається,
що за зверненням позивачки з приводу
протиправних дій колишнього чоловіка
ОСОБА_6 щодо чинення ним перешкод у
вільному допуску до будинку з
ОСОБА_6була проведена профілактична
бесіда про недопущення
антигромадської поведінки і вчинення
протиправних дій .

Судова колегія також враховує ,
що за даними матеріалів справи ОСОБА_6 з
23 лютого 2013 року перебуває у
зареєстрованому шлюбі з іншою жінкою,
яка проживає разом з ним у спірному
будинку, даних про наявність у ОСОБА_7
іншого житла матеріали справи не
містять, разом з тим саме за
відсутністю у позивачки належних
житлових умов та можливостей
забезпечити неповнолітніх дітей усім
необхідним для їхнього всебічного
виховання і розвитку вони після
розірвання сторонами шлюбу за згодою
матері залишилися проживати з батьком .

Крім того колегія суддів звертає
увагу на те, що ОСОБА_6 передчасно
звернувся до суду з позовом про
визнання ОСОБА_7 такою, що втратила
право на користування спірним будинком
17 липня 2013 року, тобто, до спливу
встановленого частиною 2 статті 405 ЦК
України строку .

З огляду на наведене суд першої
інстанції правильно вважав
встановленим факт створення
відповідачем ОСОБА_6 перешкод у
здійсненні позивачкою повноважень
користування спірним жилим
приміщенням , тому порушені житлові
права ОСОБА_7, як колишнього члена сім'ї
власника будинку підлягають судовому
захисту шляхом вселення позивачки у
це приміщення в порядку усунення таких
перешкод .

Таким чином суд першої
інстанції обґрунтовано виходив з
відсутності правових підстав для
визнання відповідачки ОСОБА_7 такою, що
втратила право користування спірним
житловим приміщенням , а доводи
апеляційної скарги не спростовують
такого висновку суду , не заслуговують
на увагу і не місять підстав для
скасування оскаржуваного рішення суду
.

За таких обставин колегія
суддів вважає, що рішення
Алуштинського міського суду АР Крим
від 31 жовтня 2013 року ухвалене з
додержанням норм матеріального і
процесуального права , ґрунтується на
повному і всебічному з'ясуванні всіх
обставин справи в їх сукупності ,
висновки суду відповідають обставинам
справи, що відповідно до частини 1
статті 308 ЦПК України, є підставою для
відхилення апеляційної скарги і
залишення рішення суду першої
інстанції без змін.

На підставі наведеного та
керуючись статтею 303, пунктом 1 частини 1
статті 307, частини 1 статті 308 , статтями
313-315 Цивільного процесуального кодексу
України, колегія суддів судової палати
у цивільних справах,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_8 в інтересах
ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Алуштинського міського суду
Автономної Республіки Крим від 31
жовтня 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили у день
проголошення та може бути оскаржена до
суду касаційної інстанції протягом
двадцяти днів з дня набрання чинності.

Судді:

Болотов Є.В. Пономаренко А.В.
Сокол В.С.