Справа № 333/2444/14-ц
Провадження № 2/333/2384/14
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

17 жовтня 2014 року
м. Запоріжжя

Комунарський районний суд м. Запоріжжя
у складі:

головуючого судді
Дмитрієвої М.М.,

при секретарі
Пасюті К.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні, в залі Комунарського
районного суду м. Запоріжжя, цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
треті особи: Державна податкова
інспекція у Комунарському районі м.
Запоріжжя Головного управління
Міндоходів у Запорізькій області,
Орган опіки та піклування районної
адміністрації Запорізької міської
ради по Комунарському району, про
розірвання шлюбу та поділ спільного
майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до Комунарського
районного суду м. Запоріжжя до ОСОБА_2,
треті особи: Державна податкова
інспекція у Комунарському районі м.
Запоріжжя Головного управління
Міндоходів у Запорізькій області,
Орган опіки та піклування районної
адміністрації Запорізької міської
ради по Комунарському району, про
розірвання шлюбу та поділ спільного
майна подружжя.

В обґрунтування позовних вимог
зазначила наступне.

08.07.2000 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали
шлюб. Від шлюбу сторони мають дитину -
неповнолітнього сина ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1. Спільне життя між
подружжям не склалося. Між сторонами
тривалий час немає розуміння з
багатьох питань сімейних відносин. На
даний час сторони мешкають окремо. Під
час спільного проживання, перебуваючи
у шлюбі, сторони придбали однокімнатну
квартиру, яка знаходить за адресою:
АДРЕСА_1, яка зареєстрована за
відповідачем ОСОБА_2 Добровільно
вирішити питання щодо розподілу майна
у сторін не має можливості. Крім того,
вироком Жовтневого районного суду м.
Запоріжжя від 06.03.2014 року ОСОБА_2
засуджений до покарання у вигляді
позбавлення волі з конфіскацією майна.

З огляду на вищевикладене, просить суд
розірвати шлюб, укладений між ОСОБА_1 та
ОСОБА_2, зареєстрований 08.07.2000 року
відділом реєстрації актів
громадянського стану міської ради м.
Запоріжжя, актовий запис № 386, після
розірвання шлюбу прізвище залишити без
змін, а також просить суд визнати за
ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину
однокімнатної квартири, яка
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 не
з'явилась, про дату, час та місце
розгляду справи була повідомлена
своєчасно та належним чином, надала
заяву про розгляд справи за її
відсутності, позовні вимоги підтримує
в повному обсязі, на фіксації судового
процесу не наполягає.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання
не з'явився, про дату, час та місце
розгляду справи був повідомлений
своєчасно та належним чином, подав
заяву про розгляд справи за його
відсутності, проти задоволення
позовних вимог не заперечує.

Третя особа орган опіки та піклування
районної адміністрації Запорізької
міської ради по Комунарському району в
судове засідання не з'явилися, про дату,
час та місце слухання справи
повідомлялися своєчасно та належним
чином, надали на адресу суду заяву про
слухання справи за їх відсутності, в
інтересах дитини позов підтримують.

Третя особа Державна податкова
інспекція у Комунарському районі м.
Запоріжжя Головного управління
Міндоходів у Запорізькій області в
судове засідання не з'явилися, про дату,
час та місце слухання справи
повідомлялися своєчасно та належним
чином, жодних заяв та клопотань на
адресу суду не надходило.

Відповідно до вимог ст. 169 ЦПК України
їх неявка не перешкоджає розгляду
справи, а тому суд вважає можливим
розглянути справу за відсутності
позивача, відповідача та третіх осіб.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК
України, фіксування судового процесу
за допомогою звукозаписувального
технічного засобу не здійснюється.

Всебічно та повно з'ясувавши обставини
справи, об'єктивно оцінивши в
сукупності докази, які мають значення
для розгляду справи, надавши їм оцінку
у сукупності з дослідженими
матеріалами справи, суд дійшов
наступного висновку.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції
України, юрисдикція судів поширюється
на всі правовідносин, що виникають у
державі.

У відповідності з п. 1 ст. 6 Конвенції про
захист прав людини та основоположних
свобод, ратифікованої Україною,
Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року,
яка відповідно до ст. 9 Конституції
України є частиною національного
законодавства України, кожна людина
при визначенні її громадянських прав
та обов'язків має право на справедливий
розгляд справи незалежним та
безстороннім судом.

Відповідно до ст. 55 Конституції
України, кожному гарантується судовий
захист його прав і свобод.

Згідно зі ст. 3 ЦПК України, кожна особа
має право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України, суд
розглядає справи на принципах
змагальності і диспозитивності.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних та юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.ст. 57, 60 ЦПК України,
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.
Кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Судом встановлені такі факти та
відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ч. 9 ст. 7 СК України,
сімейні відносини регулюються на
засадах справедливості та розумності,
відповідно до моральних засад
суспільства.

Відповідно до ст. 5 Протоколу № 7
Європейської конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод 1950 року
(Конвенцію ратифіковано Законом
№475/97-ВР (475/97-ВР) від 17.07.1997 року) кожен з
подружжя у відносинах між собою і в
їхніх відносинах зі своїми дітьми
користується рівними правами та
обов'язками цивільного характеру, що
виникають зі вступу у шлюб, перебування
в шлюбі та у випадку його розірвання.

Згідно зі ст. 24 СК України шлюб
гарантується на вільній згоді жінки та
чоловіка. Примушування до шлюбу не
допускається.

За змістом ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105 СК
України, шлюб припиняється внаслідок
його розірвання за позовом одного із
подружжя на підставі рішення суду,
відповідно до ст. 110 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 110 СК України,
позов про розірвання шлюбу може бути
пред'явлено одним із подружжя.

Згідно з ч. 2 ст. 112 СК України суд
постановляє рішення про розірвання
шлюбу, якщо буде встановлено, що
подальше спільне життя подружжя і
збереження шлюбу суперечило б
інтересам одного із них, інтересам їх
дітей.

08.07.2000 року між сторонами було укладено
шлюб, що підтверджується свідоцтвом
про одруження від 08.07.2000 року, серії
НОМЕР_2, виданого відділом реєстрації
актів громадянського стану міської
ради м. Запоріжжя, про що було зроблено
відповідний актовий запис № 386.

Сторони є батьками неповнолітньої
дитини - сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, що
підтверджується свідоцтвом про
народження від 14.02.2001 року, серії
НОМЕР_3, виданого Токмацьким
міськвідділом реєстрації актів
громадянського стану Запорізького
обласного управління.

За договором купівлі - продажу від
02.03.2001 року, посвідченого приватним
нотаріусом Запорізького міського
нотаріального округу ОСОБА_4, ОСОБА_5
продала, а ОСОБА_2 придбав у власність
однокімнатну квартиру АДРЕСА_1. Право
власності на зазначену квартиру
зареєстровано в Запорізькому
міжміському бюро технічної
інвентаризації 06.03.2001 року, записаний у
реєстрову книгу № 189 за реєстровим
номером 34835.

Вироком Жовтневого районного суду м.
Запоріжжя від 06.03.2014 року ОСОБА_2
визнано винним у вчиненні кримінальних
правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 187,
ч. 2 ст. 187 КК України, та призначено
покарання, на підставі ч. 1 ст. 70 КК
України, у вигляді 7 років позбавлення
волі з конфіскацією майна, яке є
власністю засудженого.

З'ясувавши фактичні взаємостосунки між
сторонами і дійсні причини позову про
розірвання шлюбу, а також, враховуючи
ст. 51 Конституції України та ст. 24
Сімейного Кодексу України, в якій
вказано, що шлюб ґрунтується на вільній
згоді жінки та чоловіка і примушування
жінки та чоловіка до шлюбу не
допускається, а документальне
існування шлюбу між сторонами по
справі не відповідає поняттю «сім'ї»,
як соціального інституту сучасного
суспільства.

Зважаючи на принципи рівноправності
жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб
згода на одруження була взаємною.
Принцип добровільності шлюбу є чинним
не лише на стадії його реєстрації, а і
під час знаходження в шлюбі, що
зумовлює можливість добровільного
розірвання шлюбу, про що записано в
статті 16 Конвенції про дискримінацію
жінок в частині першій підпункту «с»)
«однакові права і обов'язки під час
шлюбу і після його розірвання», тобто
дружина шлюбом не закріпляється за
чоловіком по життєво. Шлюб - це сімейний
союз, при цьому слово «сімейний»
засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а
слово «союз» підкреслює договірну
природу шлюбу, яка зумовлює його
добровільний характер.

Враховуючи особливий характер
сімейних відносин та їх об'єктивну
недоступність для оточуючих та з
урахуванням норм ст. 112 СК України,
суд дійшов висновку, що подальше
спільне життя подружжя і збереження
шлюбу суперечить їх інтересам,
інтересам суспільства, у зв'язку з чим,
шлюб між ними повинен бути розірваний.

Згідно зі ст. 113 СК України, особа, яка
змінила своє прізвище у зв'язку з
реєстрацією шлюбу, має право після
розірвання шлюбу надалі іменуватися
цим прізвищем або відновити своє
дошлюбне прізвище.

Враховуючи клопотання позивача про
залишення їй після розірвання шлюбу
прізвища «ОСОБА_1», суд вважає можливим
його задовольнити, оскільки
відповідно до ст. 113 СК України особа,
яка змінила своє прізвище у зв'язку з
реєстрацією шлюбу, має право після
розірвання шлюбу у подальшому
іменуватися цим прізвищем або поновити
своє дошлюбне прізвище.

Відповідно до ч. 8 ст. 235 ЦПК України у
рішенні суду про розірвання шлюбу
зазначається про вибір прізвища тим з
подружжя, який змінив прізвище під час
державної реєстрації шлюбу, що
розривається.

Згідно зі ст. 15 Закону України «Про
державну реєстрацію актів цивільного
стану» той з подружжя, який бажає
відновити своє дошлюбне прізвище,
повинен заявити про це в органи
державної реєстрації актів цивільного
стану під час державної реєстрації
розірвання шлюбу. Про державну
реєстрацію розірвання шлюбу в
паспортах або паспортних документах
осіб робиться відмітка про розірвання
шлюбу із зазначенням прізвища, імені та
по батькові особи, з якою розірвано
шлюб, та місця і дати державної
реєстрації розірвання шлюбу. Відмітка
про розірвання шлюбу за рішенням суду
робиться в паспортах або паспортних
документах осіб, шлюб між якими
розірвано, у разі їх звернення до
органу державної реєстрації актів
цивільного стану.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України,
майно, набуте подружжям за час шлюбу,
належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності.

Згідно зі ст. 63 СК України дружина та
чоловік мають рівні права на володіння,
користування і розпорядження майном,
що належить їм на праві спільної
сумісної власності, якщо інше не
встановлено домовленістю між ними.

Статтею 69 СК України встановлено, що
дружина і чоловік мають право на поділ
майна, що належить їм на праві спільної
сумісної власності, незалежно від
розірвання шлюбу.

Згідно зі ст. 71 СК України майно, яке є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, ділиться між ними в
натурі.

Відповідно до ст. 70 СК України у разі
поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

В п. 22 Постанови Пленуму Верховного
Суду України «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ майна подружжя» № 11
від 21.12.2007 року зазначено, що поділ
спільного майна подружжя здійснюється
за правилами, встановленими статтями
69-72 СК України та ст. 372 ЦК України.

Статтею 372 ЦК України встановлено, що
майно, яке є у спільній сумісній
власності, може бути поділене між
співвласниками за домовленістю між
ними. У разі поділу майна, що є у
спільній сумісній власності,
вважається, що частки співвласників у
праві спільної сумісної власності є
рівними, якщо інше не встановлено
домовленістю між ними або законом.

Отже, законодавець визначився, що поділ
спільної сумісної власності подружжя
здійснюється в натурі. При цьому у п. 25
вищезазначеної Постанови зазначено, що
в разі, якщо неподільні речі не можуть
бути реально поділені між подружжям
відповідно до їх часток, суд визнає
ідеальні частки подружжя в цьому майні
без його реального поділу і залишає
майно у їх спільній частковій
власності.

Пунктом 23 Постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про практику
застосування судами законодавства
при розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя» № 11 від 21.12.2007 року
роз'яснено, що вирішуючи спори між
подружжям про майно, необхідно
встановлювати обсяг спільно нажитого
майна, наявного на час припинення
спільного ведення господарства,
з'ясовувати джерело і час його
придбання. Спільною сумісною власністю
подружжя, що підлягає поділу (статті 60,
69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України),
відповідно до частин 2,3 ст. 325 ЦК України
можуть бути будь - які види майна, за
винятком тих, які згідно із законом не
можуть їм належати (виключені з
цивільного обороту), незалежно від
того, на ім'я кого з подружжя вони були
придбані чи внесення грошовими
коштами, якщо інше не встановлено
шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя,
зокрема, можуть бути: квартири, жилі
й садові будинки; земельні ділянки та
насадження на них, продуктивна і
робоча худоба, засоби виробництва,
транспортні засоби; грошові кошти,
акції та інші цінні папери,
паєнакопичення в житлово-будівельному,
дачно-будівельному,
гаражно-будівельному кооперативі;
грошові суми та майно, належні
подружжю за іншими зобов'язальними
правовідносинами, тощо.

Відповідно до п. 24 зазначеної Постанови
до складу майна, що підлягає поділу
включається загальне майно подружжя,
наявне у нього на час розгляду справи,
та те, що знаходиться у третіх осіб.
При поділі майна враховуються також
борги подружжя та правовідносини за
зобов'язаннями, що виникли в інтересах
сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК). Не належить до
спільної сумісної власності майно
одного з подружжя, набуте особою до
шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі
договору дарування або в порядку
спадкування; набуте за час шлюбу, але
за кошти, які належали одному з
подружжя особисто; речі
індивідуального користування, в тому
числі коштовності, навіть якщо вони
були придбані за рахунок спільних
коштів подружжя; кошти, одержані як
відшкодування за втрату (пошкодження)
речі, що належала особі, а також як
відшкодування завданої їй моральної
шкоди; страхові суми, одержані за
обов'язковим або добровільним
особистим страхуванням, якщо страхові
внески сплачувалися за рахунок коштів,
що були особистою власністю кожного з
них.

Згідно з ч. 2 ст. 70 СК України та ч. 2 ст. 372
ЦК України при вирішенні спору про
поділ майна, суд може відступити від
засади рівності часток подружжя за
обставин, що мають істотне значення,
зокрема якщо один із них не дбав про
матеріальне забезпечення сім'ї,
приховав, знищив чи пошкодив спільне
майно, втрачав його на шкоду інтересам
сім'ї.

Сторонами у справі не було заявлено про
наявність обставин, які б давали
підстави щодо відходу від рівності
часток подружжя у спільній сумісній
власності, тому суд виходить із засад
їх рівності.

Враховуючи рівність часток подружжя,
суд приходить до висновку про
належність ОСОБА_1 1/2 частки об'єкту
спільної сумісної власності подружжя -
квартири АДРЕСА_1, та вважає за можливе
визнати за нею право власності на 1/2
частку зазначеного житлового будинку.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 325, 368, 372 ЦК України, ст.ст. 60, 63, 65,
68-70, 105, 110, 111, 113 СК України, Постановою
Пленуму Верховного Суду України «Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» № 11 від
21.12.2007 року, ст.ст. 4, 10, 11, 60, 61, 88, 174, 197, 208,
209, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи:
Державна податкова інспекція у
Комунарському районі м. Запоріжжя
Головного управління Міндоходів у
Запорізькій області, Орган опіки та
піклування районної адміністрації
Запорізької міської ради по
Комунарському району, про розірвання
шлюбу та поділ спільного майна
подружжя - задовольнити.

Шлюб, зареєстрований 08.07.2000 року, серії
НОМЕР_2, відділом реєстрації актів
громадянського стану міської ради м.
Запоріжжя (актовий запис № 386) між
ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_1,
ІНФОРМАЦІЯ_3 - розірвати.

Позивачу ОСОБА_1 залишити прізвище
«ОСОБА_1».

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, РНОКПП
НОМЕР_1, право власності на 1/2 частини
однокімнатної квартири, розташованої
за адресою: АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
судовий збір в розмірі 1216 (одна тисяча
двісті шістнадцять) гривень 60 копійок.

Рішення суду про розірвання шлюбу, яке
набрало законної сили, є документом, що
підтверджує факт розірвання шлюбу
судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може
бути подана протягом десяти днів з дня
його проголошення до апеляційного суду
Запорізької області через
Комунарський районний суд м. Запоріжжя.
Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії рішення.

Суддя Комунарського районного суду

м. Запоріжжя
М.М. Дмитрієва