Справа № 121/9060/13-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2014 року Ялтинський міський суд
Автономної Республіки Крим у складі:
головуючого судді Цалко А.А., при
секретарі Сьомченко В.В., розглянувши у
відкритому судовому засіданні в залі
суду в місті Ялті цивільну справу за
позовом Національного інституту
винограду і вина «Магарач» до ОСОБА_1,
ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання ордеру
недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з
позовом до відповідачів, в якому
просить визнати недійсним ордер № 65 ОБ,
виданий 25 січня 2011 року Національним
інститутом винограду і вина «Магарач»
на ім'я ОСОБА_1, у складі сім?ї: ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4 та стягнути з
відповідачів судовий збір.

Вимоги мотивовані тим, що
вказаний ордер виданий був з
порушенням діючого законодавства та
особі, яка не пов'язана з позивачем
трудовими відносинами.

В судовому засіданні представник
позивача підтримав позов у повному
обсязі.

Відповідачка ОСОБА_1 до суду не
з'явилась, а її представник у судовому
засіданні позов не визнав, надав суду
письмові заперечення.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до
суду не з'явились, про час і місце
судового засідання повідомлені
належним чином, надали суду заяви про
розгляд справи у їх відсутність, в
задоволенні позову просили відмовити.

Заслухав сторони та їх
представників, з'ясувавши надані суду
докази та встановивши усі необхідні
обставини, суд приходить до висновку,
що у задоволенні позову необхідно
відмовити з наступних підстав:

Судом встановлено, що 16 травня 2013 року
Національний інститут винограду і вина
«Магарач» звернувся до суду з позовом
до ОСОБА_1 про виселення з гуртожитку.
Позовні вимоги були мотивовані тим, що
на праві оперативного управління
позивачу належить будівля-гуртожиток
літ.«С» за адресою: АДРЕСА_1, який
призначений для проживання аспірантів
та співробітників Інституту. На
підставі листа-звернення прокуратури
м. Ялта та звернення прокуратури АР
Крим на адресу органу управління
майном Інституту - Української
академії аграрних наук, про надання
житлової площі та реєстрації ОСОБА_2 з
сім'єю - ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_4, сім'ї
ОСОБА_2 було надано для проживання блок
НОМЕР_1 у зазначеному гуртожитку. У
подальшому, за зверненням ОСОБА_2, до
нього у кімнату було вселено його матір
ОСОБА_1, оскільки вона є особою похилого
віку та за станом здоров'я їй
необхідний відповідний догляд. На
спільному засіданні адміністрації та
профспілкового комітету 21 січня 2011
року погоджено реєстрацію за вказаною
адресою ОСОБА_1 та 25 січня 2011 року їй
видано ордер № 65.

ОСОБА_2 з сім'єю у лютому 2011 року за
їхніми заявами були знятті з
реєстраційного обліку місця
проживання за вказаною адресою у
зв'язку з отриманням квартири.
Відповідачка жодного дня не проживала
у гуртожитку. Оскільки у зазначеному
житловому приміщенні відповідачка
була зареєстрована тільки як член
родини ОСОБА_2, який знятий з
реєстраційного обліку місця
проживання та відповідачка не
знаходиться в трудових відносинах з
позивачем, а її право на проживання у
гуртожитку є похідним від права її
сина, посилаючись на вимоги ст.ст.127,132
ЖК України, позивач просив виселити
ОСОБА_1 із спірного приміщення.

Рішенням Ялтинського міського суду АР
Крим від 06 серпня 2013 року позовну заяву
Національного інституту винограду і
вина «Магарач» було задоволено.
Виселено ОСОБА_1 з кімнати АДРЕСА_1 без
надання іншого житлового приміщення.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь
Національного інституту винограду і
вина «Магарач» судові витрати по
справі у виді судового збору в сумі 114
грн. 70 коп..

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
АРК 16 грудня 2013 року скасувала вказане
рішення та постановила нове, яким у
задоволенні позову Національного
інституту винограду і вина «Магарач»
відмовила. Це рішення набрало законної
сили.

Вказаним рішенням суду при
апеляційному перегляді справи, було
встановлено, що на праві власності
державі в особі Верховної ради України
(в оперативному управлінні
Національного інституту винограду і
вина «Магарач» Української академії
агарних наук) належить нежитлова
будівля гуртожитку літ «С» загальною
площею 2843,5 кв.м, розташований за
адресою: АДРЕСА_1, що підтверджено
копією свідоцтва про право власності
на нерухоме майно від 27 грудня 2007 року .

21 січня 2011 року на засіданні
профсоюзного комітету Національного
інституту винограду і вина «Магарач»
було вирішено погодити реєстрацію
ОСОБА_1 за місцем проживання її сина у
АДРЕСА_1.

25 січня 2011 року ОСОБА_1 видано ордер ОБ
№65 на право зайняття житлової площі в
гуртожитку по АДРЕСА_1, розміром 56 кв.м.,
де вже була зареєстрована сім'я її сина
ОСОБА_2 разом з ОСОБА_3 (дружиною), ОСОБА_4
(тещею). Ордер видано на підставі
спільного рішення адміністрації,
профспілкового комітету НІВіВ
«Магарач».

Того ж дня місце проживання
відповідачки за вказаною адресою було
зареєстроване відділом Ялтинського МУ
ГУ МВС України в АР Крим, що
підтверджено копією форми №16.

Відповідно до ст. 127 ЖК Української РСР,
п.- 2 Примірного положення гуртожитки
призначаються лише для проживання
робітників, службовців, студентів,
учнів, а також інших громадян у період
їх роботи або навчання.

Пленум Верховного Суду України в п. 22
постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про
деякі питання, що виникли в практиці
застосування судами Житлового кодексу
України» роз'яснив, що, вирішуючи спори
про виселення з гуртожитків, судам слід
з'ясовувати, крім інших питань, і
питання щодо видачі відповідно до
Примірного положення ордера на
зайняття жилої площі в гуртожитку.

Згідно із ч. 2 ст. 128, ст. 129 ЖК Української
РСР, ч. 1 п. 10 Примірного положення на
підставі спільного рішення
адміністрації підприємства, установи,
організації чи органу кооперативної
або іншої громадської організації та
відповідного профспілкового комітету
про надання жилої площі в гуртожитку
адміністрація підприємства, установи,
організації видає громадянинові
спеціальний ордер, який є єдиною
підставою для вселення на надану жилу
площу.

Отже, законом установлено, що єдиною
підставою для вселення на надану жилу
площу в гуртожитку є спеціальний ордер,
який видає адміністрація підприємства,
установи, організації на підставі
спільного з профспілковим комітетом
рішення про надання жилої площі в
гуртожитку.

Пунктом 17 Примірного положення про
гуртожитки передбачено, що вселення
громадянами, які проживають у
приміщеннях, що перебувають у їх
відособленому користуванні, інших
членів сім'ї, крім своїх неповнолітніх
дітей, в указані приміщення
допускається лише з дозволу
адміністрації, профспілкового
комітету, установи, організації та
письмової згоди членів сім'ї
громадянина, які проживають разом із
ним.

Право користування жилим приміщенням у
гуртожитку такого члена сім'ї (або
колишнього члена сім'ї) є похідним від
права особи, якій у встановленому
законом порядку видано спеціальний
ордер для проживання на період її
роботи.

Отже, зважаючи на наведене вище, стаття
125, частина третя статті 132 ЖК
Української РСР (про підстави
виселення без надання іншого жилого
приміщення чи з наданням такого)
застосовуються до житлових
правовідносин, одним із суб'єктів яких
є особа, яка перебувала з
підприємством, установою чи
організацією у трудових відносинах.

Таким чином, закріплені в цих статтях
закону гарантії не може бути
застосовано при вирішенні спору про
виселення із гуртожитку громадян, які
не перебували чи не перебувають з
організацією у трудових відносинах
(постанова Верховного Суду України від
19 грудня 2011 року N 6-71цс11).

Крім того, статтею 125 ЖК Української
РСР, п. 41 Примірного положення
визначено, що без надання іншого жилого
приміщення у випадках, зазначених у ст.
124 цього Кодексу, а саме у разі, якщо
робітники і службовці припинили
трудові відносини з підприємством,
установою, організацією за власним
бажанням, не може бути виселено певне
коло осіб, у тому числі пенсіонерів по
старості.

Визнаючи ОСОБА_1 особою, право на
проживання у гуртожитку якої, є
похідним від права ОСОБА_2, який
виселився із гуртожитку разом із сім'єю
у зв'язку з отриманням трикімнатної
квартири у березні 2011 року, суд не
звернув уваги на ту обставину, що хоча
ОСОБА_1 і була вселена до кімнати сина,
але не як член його сім'ї, оскільки їй
було видано окремий ордер на вселення
серії ОБ №65 від 25.01.2011 року (а.с.17).

Зважаючи на те, що при вселенні до
гуртожитку ОСОБА_1 було отримано на це
дозвіл адміністрації, профспілкового
комітету НЮіВ «Магарач», та
спеціальний ордер на вселення, колегія
суддів прийшла до висновку, що у ОСОБА_1
виникло самостійне право на проживання
у кімнаті гуртожитку, яке не є похідним
від права ОСОБА_2, а тому її виселення, з
підстав, зазначених позивачем у позові,
не є можливим, оскільки не відповідає
вимогам закону.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, -
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

На підставі ст. 59 ЖК України, - ордер на
жиле приміщення може бути визнано
недійсним у судовому порядку у
випадках подання громадянами не
відповідаючих дійсності відомостей
про потребу в поліпшенні житлових умов,
порушення прав інших громадян або
організацій на зазначене в ордері жиле
приміщення, неправомірних дій
службових осіб при вирішенні питання
про надання жилого приміщення, а також
в інших випадках порушення порядку і
умов надання жилих приміщень. Вимогу
про визнання ордера недійсним може
бути заявлено протягом трьох років з
дня його видачі.

Тобто, перелік підстав, по яким можливо
визнати ордер судом недійсним є
вичерпним. Тому суд не може визнати
законними такі підстави, як не
звернення особисто ОСОБА_1 до позивача,
а за зверненням сина - ОСОБА_2, за
отримання житлової площі, не
находження у трудових відносинах з
позивачем та не проживання її у
спірному приміщенні, оскільки вони не
передбачені законом.

У 2012 році позивач вже звертався до
ОСОБА_1 з позовом про визнання її такою,
що втратила право на проживання у
спірному приміщенні у зв'язку з не
проживанням. Але, ж рішенням
Ялтинського міського суду від 14
вересня 2012 року їм було відмовлено
(а.с.53-54). Судом був встановлений факт, що
відповідачка не проживає у спірному
приміщенні з поважних причин, оскільки
користуватися приміщенням їй було не
можливо.

Що стосується доводів позивача, що
відповідач ОСОБА_2 надав позивачу
недостовірну інформацію щодо
необхідності поліпшення житлових умов,
то суд також не може з цим погодитись.
Звернення ОСОБА_2 про вселення матері
до позивача було 19 січня 2011 року.
Відповідне рішення про надання дозволу
позивач прийняв 21 січня 2011 року, а
квартира ОСОБА_2 була надана на
підставі рішення Ялтинського
виконавчого комітету № 93 від 27 січня 2011
року, про яке раніше він знати не міг.

Таким чином, проаналізувавши усі
обставини та докази, суд приходить до
висновку, що позивач не довів суду свої
вимоги та законних підстав для
задоволення позову у суду не має, а тому
у задоволенні позовних вимог повинно
бути відмовлено.

Усі інші доводи позивача та
заперечення представника відповідача
у судовому засіданні не мають
правового значення для вирішення
спору.

На підставі викладеного та керуючись
ст. ст. 10, 11, 60, 212-215 ЦПК України, ст. 59 ЖК
України, суд

ВИРІШИВ:

В позові Національного інституту
винограду і вина «Магарач» про
визнання недійним ордеру № 65 ОБ,
виданого 25 січня 2011 року Національним
інститутом винограду і вина «Магарач»
на ім'я ОСОБА_1, у складі сім?ї ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2,
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене в
апеляційному порядку до Апеляційному
суду АРК через Ялтинський міський суд в
порядки та строки, передбачені ст. ст.
294-296 ЦПК України.

СУДДЯ: