АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3167/14 Справа № 188/1610/13-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Красвітна Т.П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2014 року м. Дніпропетровськ

03 червня 2014 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого

суддів:

при секретарі

ОСОБА_2,

ОСОБА_3, ОСОБА_4

ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу по апеляційній скарзі Публічного акціонерного товариства ДТЕК "Павлоградвугілля" на рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 11 жовтня 2013 року по справі за позовом ОСОБА_6 до Публічного акціонерного товариства ДТЕК "Павлоградвугілля" про відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2013 року позивач звернувся до суду з даним позовом посилаючись на те, що, у звязку з перебуванням у трудових відносинах з відповідачем та незабезпеченням роботодавцем безпечних умов праці, 27.01.2001 року під час виконання своїх трудових обовязків на шахті «Степова» позивач отримав виробничу травму у вигляді «відкритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку», про що був складений акт про нещасний випадок № 9 від 28.01.2001 року; згідно довідки МСЕК від 2004 року йому була встановлена третя група інвалідності та стійка втрата професійної працездатності 45%. 24.05.2013 року він був повторно обстежений і на підставі висновку МСЕК його було визнано інвалідом 2 групи та встановлено 80% втрати професійної працездатності, тому просив суд стягнути з відповідача моральну шкоду у сумі 100000,0 грн.

Рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 11 жовтня 2013 року позовні вимоги задоволені, стягнуто з відповідача на користь позивача у відшкодування моральної шкоди 3500,0 грн., вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідач посилається на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, у звязку з чим ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що висновком медико-соціальної експертної комісії від 25.02.2004 року позивачу первинно на один рік встановлено 3 групу інвалідності та 45% втрати професійної працездатності, висновками МСЕК від 02.03.2005 р., від 22.02.2006 р., 25.02.2008 р., 09.03.2010 р. 13.02.2012 р. було підтверджено 3 групу інвалідності та 45 % втрати працездатності.

24.05.2013 року, у звязку з погіршенням психічного стану, позивач був оглянутий достроково міжрайонною психіатричною МСЕК №2 та йому встановлено 2 групу інвалідності, 80 % втрати працездатності терміном на один рік, що підтверджується листом КЗ «Обласного клінічного центру медико-соціальної експертизи» ДОР Міжрайонна психіатрична МСЕК № 2 від 03.06.2014 № 90.

Черговий огляд МСЕК №2 відбувся 25.04.2014 року, подовжена 2 група інвалідності від трудового каліцтва, 80% втрати працездатності терміном на 2 роки.

Отже, довідкою МСЕК від 24.05.2013 року позивачу первинно було визначено 35% втрати професійної працездатності (80% - 45%).

Також судом встановлено, що причина інвалідності позивача виробнича травма, яка пов»язана з незабезпеченням роботодавцем безпечних умов праці в період перебування позивача в трудових стосунках з відповідачем, що стверджується зібраними у справі письмовими доказами.

Відповідно до ч. 1 ст. 153 КЗпП України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці, забезпечення яких частиною 2 даної статті покладено на власника або уповноважений ним орган.

Статтею 237-1 КЗпП України передбачено проведення відповідно до законодавства власником або уповноваженим ним органом відшкодування моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Виходячи з викладеного, приймаючи до уваги, що судом правомірно встановлено факт заподіяння позивачу моральної шкоди в наслідок втрати ним працездатності у звязку з виконанням трудових обовязків та дії шкідливих факторів виробництва на підприємстві відповідача, який не забезпечив створення безпечних умов праці, колегія вважає, що місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про необхідність відшкодування відповідачем моральної шкоди спричиненої позивачу.

Зупиненням, а в подальшому й скасуванням права громадян, що потерпіли від нещасних випадків (професійних захворювань) на виробництві, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції Закону України "Про загальнообов'язкова соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності", саме право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки ст. 237-1 КЗпП України їм надано право відшкодувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції вірно виходив з того, що згідно довідки МСЕК від 24.05.2013 року позивачу первинно було визначено 35% втрати професійної працездатності.

Колегія вважає, що визначений місцевим судом розмір суми на відшкодування моральної шкоди повністю відповідає встановленим обставинам справи, вимогам розумності та справедливості, визначений з урахуванням проценту та тривалості втрати професійної працездатності, глибини і тривалості спричинених позивачу страждань.

Доводи апелянта про порушення позивачем строку позовної давності є безпідставними, оскільки до спірних правовідносин позовна давність не застосовується.

Посилання апелянта, що у резолютивній частині оскаржуваного рішення повинно бути зазначено, що сума, яка підлягає стягненню, визначена без утримання податку з доходів з фізичної особи й інших обовязкових платежів, не впливають на вирішене правильно по суті рішення суду.

Отже, наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, колегія дійшла висновку, що оскаржуване судове рішення ухвалено у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, тому підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» - відхилити.

Рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 11 жовтня 2013 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді