Справа № 449/52/13
Головуючий у 1 інстанції: Борняк Р.О.
Провадження № 22-ц/783/601/14
Доповідач в 2-й інстанції: Мельничук
Категорія справи: 21
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області у
складі:

головуючого - судді Мельничук О.Я.,

суддів Курій Н.М і Крайник Н.П.,

при секретарі Данилик І.І.,

з участю з участю позивача ОСОБА_3,
представника позивача ОСОБА_4,
відповідача ОСОБА_5, представників
відповідача ОСОБА_6, ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Львові цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Перемишлянського районного суду
Львівської області від 26 червня 2013 року
по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5
та ОСОБА_8, треті особи: Перемишлянський
районний сектор ГУДМС України у
Львівській області, Орган опіки та
піклування Перемишлянської районної
державної адміністрації про визнання
договорів дарування удаваними та
визнання права на проживання та
користування квартирою, -

В С Т А Н О В И Л А :

В січні 2012 року ОСОБА_3 звернулася
в суд з позовом до ОСОБА_5 про визнання
за нею права на проживання і
користування квартирою АДРЕСА_1 та
зобов'язання ВГІРФО Перемишлянського
РВ ЛМУ ГУМВСУ у Львівській області
зареєструвати її у зазначеній квартирі
покликаючись на те, що після реєстрації
шлюбу з ОСОБА_5, у якому вона перебувала
з 27.05.1995 р. по 03.06.2008 р., останній з згоди
всіх мешканців поселив її, а згодом і їх
спільних дітей: ОСОБА_10 - ІНФОРМАЦІЯ_1 та
ОСОБА_11 - ІНФОРМАЦІЯ_2 в квартиру
АДРЕСА_2.

Даний позов був об'єднаний з позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про визнання
договорів дарування квартир від 29.07.2002
року укладених між ОСОБА_5, ОСОБА_8 та
ОСОБА_5 за реєстровим № 2209 та між ОСОБА_5
та ОСОБА_8 за реєстровим № 2215 удаваними
правочинами в якому ОСОБА_3
покликається на те, що 29.07.2002 р. між
ОСОБА_12, ОСОБА_8 і її колишнім чоловіком
ОСОБА_5 укладено договір дарування
квартири АДРЕСА_1 та другий договір
укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_8 про
дарування квартири АДРЕСА_2.

В ході розгляду справи судом першої
інстанції позивач та її представник
уточнювали свої позовні вимоги та
просять визнати за ОСОБА_3, ОСОБА_10 та
ОСОБА_11 право на проживання та
користування квартирою АДРЕСА_1,
зобов'язати ВГІРФО Перемишлянського РВ
ЛМУ ГУМВСУ у Львівській області
зареєструвати її у зазначеній
квартирі, поновити строк на оскарження
договорів дарування від 29.07.2002 року,
визнати договори дарування квартир від
29.07.2002 року укладених між ОСОБА_12,
ОСОБА_8 та ОСОБА_5 за реєстровим № 2209 та
між ОСОБА_5 та ОСОБА_8 за реєстровим №2215
- удаваними правочинами, визнати, що
правовідносини сторін регулюються
правилами щодо правочину - договору
міни, який насправді вчинили сторони,
визнати ОСОБА_3 стороною укладеного
правочину, яка надавала згоду та
підписувала даний правочин, та
стягнути з ОСОБА_5 в користь ОСОБА_3
судові витрати.

Рішенням Перемишлянського районного
суду Львівської області від 26 червня 2013
року у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_3 відмовлено. Скасовано ухвалу
Перемишлянського районного суду
Львівської області про забезпечення
позову від 18 квітня 2012 року.

Вищезгадане рішення в апеляційному
порядку оскаржила ОСОБА_3.

Апелянт просить скасувати рішення
Перемишлянського районного суду
Львівської області від 26 червня 2013 року
та ухвалити нове рішення по суті
позовних вимог, а також залишити в силі
ухвалу від 18 квітня 2012 року про
забезпечення позову до вирішення
питання в апеляційному суді Львівської
області до набрання рішення законної
сили. Вважає рішення таким, яке є
ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
яке порушило її Конституційні права,
право на захист права власності і яке
ухвалено всупереч ухвалі колегії
суддів судової палати з розгляду
цивільних справ Апеляційного суду
Львівської області від 11 жовтня 2012 року
в справі № 1315/2-81/11 провадження №
22ц/1390/2987/12 суддя-доповідач в
апеляційній інстанції Курій Н.М., в
якому зазначено, що ОСОБА_3 неправильно
обрала спосіб захисту своїх порушених
прав, що не позбавляє мене права на
звернення до суду з іншим позовом.
Звертає увагу суду на те, що
відповідачем у суді першої інстанції
не ставилось питання щодо скасування
заходів забезпечення позову, які було
забезпечено за заявою ОСОБА_3 та
накладе но арешт на квартиру АДРЕСА_1
ухвалою від 18 квітня 2012 року.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
сторін, перевіривши матеріали справи
та законність і обґрунтованість
рішення суду першої інстанції в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених у суді першої інстанції,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга до задоволення не
підлягає із наступних підстав.

Згідно з вимогами ст.ст.11, 59, 60 ЦПК
України, суд розглядає цивільні справи
не інакше, як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданих відповідно до
вимог цього Кодексу, в межах заявлених
ними вимог і на підставі доказів сторін
та інших осіб які беруть участь у
справі. При цьому, кожна із сторін
зобов'язана довести ті обставини на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог і заперечень, а обставини справи,
які за законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватися іншими
засобами доказування.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК
України - рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим. Законним є
рішення, яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції встановив, що на
час укладення оспорюваних договорів
дарування квартир, неповнолітня донька
ОСОБА_5 - ОСОБА_10 не була співвласницею
оспорюваної квартири, а тільки в ній
зареєстрована, а тому відповідно до
вимог ст.ст.78, 144-146 КпСШ України 1969 року
та п.31 Інструкції про порядок вчинення
нотаріальних дій нотаріусами України,
затвердженого наказом Міністерства
юстиції України від 18.06.1994 року за №18/5
згода органу опіки та піклування не
вимагалась. Судом встановлено, що після
укладення оспорюваних договорів
житлові умови неповнолітньої суттєво
покращились, адже площа квартири в якій
вона зареєстрована після укладення
оспорюваних договорів більша.

Також судом встановлено, що квартира за
адресою: АДРЕСА_2 являлася спільним
майном подружжя. При укладенні
вищезазначеного договору дарування
квартири приватним нотаріусом було
додержано спеціальних правил
встановлених для відчуження майна, що є
у спільній власності подружжя, зокрема
згода на це співвласників, висловлена
письмово і нотаріально посвідчена. Так
договір дарування квартири від 29.07.2002
року посвідчений за наявності
письмової згоди ОСОБА_3, яка при
укладенні договору була присутня
особисто, усвідомлювала значення своїх
дій, справжність її підпису засвідчено
нотаріусом, що не заперечував і сам
позивач.

Судом також звернуто увагу, що
відповідно до рішення апеляційного
суду Львівської області від 10.02.2011 року
визнано реєстрацію місця проживання
ОСОБА_3 по АДРЕСА_1 незаконною та
зобов'язано сектор у справах
громадянства, міграції та реєстрації
фізичних осіб Перемишлянського РВ
УМВСУ у Львівській області її
скасувати.

Судом першої інстанції критично
оцінено покликання представника
позивача на заяву співвідповідача
ОСОБА_8 в якій останній стверджує що між
ним та ОСОБА_5 було укладено договір
міни, оскільки останній попередньо
подавав на адресу суду заяву про те, що
між ним та ОСОБА_5 укладено договір
дарування. Крім цього, ОСОБА_8 будучи
залученим до участі у справі жодним
чином не виявив бажання оскаржувати
такий правочин шляхом подачі
відповідного позову.

Також судом звернуто увагу на те, що
ОСОБА_3 пропустила строк позовної
давності, та такий вона просила
поновити з причин неправильного вибору
способу захисту у суді, а саме
попереднє звернення з позовом про
визнання недійсним договору дарування,
не може слугувати підставою для
поновлення судом строку позовної
давності, позивачем не наведено інших
причин пропуску строку позовної
давності, а відповідачем заявлено
клопотання про застосування такого, як
одну з підстав відмови в задоволенні
позовних вимог.

Покликання апелянта на ухвалу
Апеляційного суду Львівської області
від 11 жовтня 2012 року в справі №1315/2-81/11
як на підставу для задоволення її
позову та апеляційної скарги не
заслуговують на увагу у зв"язку з
наступним.

Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Вищезгаданою ухвалою Апеляційного
суду Львівської області від 11 жовтня 2012
року встановлено, що відповідно до
договору дарування від 29 липня 2002 року,
посвідченого приватним нотаріусом
Перемишлянського нотаріального округу
ОСОБА_15, ОСОБА_12 та ОСОБА_8 подарували
ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1. 29 липня 2002
року ОСОБА_5 подарував ОСОБА_8 квартиру
АДРЕСА_2 на підставі договору
дарування, посвідченого приватним
нотаріусом Перемишлянського
нотаріального округу ОСОБА_15
Відмовляючи в задоволенні апеляційної
скарги ОСОБА_3 на рішення
Перемишлянського районного суду
Львівської області від 06 квітня 2011 року
по справі за позовом ОСОБА_3 в інтересах
неповнолітньої ОСОБА_10 до ОСОБА_5,
ОСОБА_8, приватного нотаріуса ОСОБА_15, з
участю третьої особи - служби у справах
дітей Перемишлянської районної
державної адміністрації, про визнання
недійсними договорів дарування
житлового приміщення, апеляційний суд
виходив з того підстави для визнання
договорів недійсними визначені
законом, а тому суд прийшов до висновку,
що позивачем ОСОБА_3 неправильно обрано
спосіб захисту своїх, на її думку,
порушених прав, що не позбавляє її
права на звернення до суду з іншим
позовом.

Ч.6 ст. 154 ЦПК України передбачено
наступне, якщо у задоволенні позову
було відмовлено, провадження у справі
закрито або заяву залишено без
розгляду, вжиті заходи забезпечення
позову застосовуються до набрання
судовим рішенням законної сили. Проте
суд може одночасно з ухваленням
судового рішення або після цього
постановити ухвалу про скасування
заходів забезпечення позову.

Відмовляючи в задоволенні позову
ОСОБА_3 та скасовуючи ухвалу про
забезпечення позову від 18.04.2012 року
Перемишлянським районним судом
Львівської області дотримано вимоги
ст. 154 ЦПК України.

У зв"язку з тим, що апеляційна скарга
висновків суду не спростовує, колегія
суддів приходить до висновку, що
апеляційну скаргу слід відхилити, а
рішення Перемишлянського районного
суду Львівської області від 26 червня 2013
року залишити без змін.

Керуючись ст.ст.303, 304, п.1 ч.1 ст.307, ч.1
ст.308, ст.313, п.1 ч.1 ст.314, ст. ст.315, 317, 319, 325
ЦПК України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Перемишлянського районного
суду Львівської області від 26 червня 2013
року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набранням ухвалою законної сили.

Головуючий:
О.Я.Мельничук

Судді:
Н.М.Курій

Н.П. Крайник