05.12.2014 Єдиний унікальний номер 205/9406/14-ц
05 грудня 2014 року м. Дніпропетровськ
Ленінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:
головуючого судді Мовчан Д.В.
при секретарі Волкобоєвої А.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, та усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням,-
ОСОБА_1 (далі - Позивач) звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, та усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням.
В обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказала, що рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 квітня 2014 року, яке набрало законної сили, за нею, ОСОБА_1, було визнано право власності на домоволодіння АДРЕСА_1. Окрім цього, позивач також зазначає, що вона змінила прізвище з ОСОБА_1 на ОСОБА_1, оскільки уклала шлюб з ОСОБА_5. Оскільки ОСОБА_2 (далі - Відповідач -1) та ОСОБА_3 (далі - Відповідач -2) у вищевказаному домоволодінні зареєстровані, але фактично не проживають вже більше дев'яти років, знятися з реєстраційного обліку добровільно не бажають, позивач змушена звернутися до суду та просити, визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3, такими, що втратили право користування домоволодінням АДРЕСА_1, та усунути перешкоди у користуванні вищевказаним домоволодінням, шляхом зняття з реєстрації ОСОБА_2 та ОСОБА_3.
В судове засідання, призначене для розгляду справи по суті, позивач не з'явилася, надала до суду письмову заяву про розгляд справи у її відсутність, просить позов задовольнити, згодна на розгляд справи у заочному порядку (а.с. 42).
Відповідачі - ОСОБА_2 та ОСОБА_3, у судове засідання не з'явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином, про що свідчить рекомендоване повідомлення підприємства поштового зв'язку про вручення судової повістки (а.с.41), причини неявки суду не повідомили, заяв чи клопотань від них не надходило.
Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області у судове засідання також не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином, ніяких письмових заяв чи клопотань до суду не надходило.
У відповідності до ч.4 ст. 169 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином був повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнанні неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення про заочну форму розгляду справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.
Суд, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, дослідивши матеріали справи, знаходить позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з огляду на нижчевикладене.
Так, судом встановлені наступні обставини справи та визначені відповідно до них правовідносини.
Судом встановлено, що на підставі рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 квітня 2014 року, яке набрало законної сили, за ОСОБА_1, визнано право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 (а.с.35-38).
Із матеріалів справи вбачається, що на підставі вищевказаного рішення позивач зареєструвала своє право власності на домоволодіння АДРЕСА_1, що підтверджується Витягом із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 26.09.2014 року серія ЕЕК № 006469 (а.с.7) .
Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 змінила прізвище на ОСОБА_1, оскільки 16 травня 2014 року уклала шлюб з ОСОБА_5, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_1 (а.с. 16).
Задовольняючи позов, суд виходив з наступного.
Згідно ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу.
У відповідності до ст. 317, ч. 1, 2 ст. ст. 319, 321 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Крім того, ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України передбачено, що власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і має право розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.
Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України.
Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України).
Права власника житлового будинку квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.
Згідно ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу.
Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном.
Згідно з п.4 ч.1 ст.406 ЦК України сервітут може бути також припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.
З аналізу вказаної норми матеріального закону вбачається, що припинення сервітуту має власник, а таке право пов'язане з тим, що встановлення сервітуту не повинно супроводжуватися значним обмеженням прав власника майна. При цьому право вимагати припинення такого сервітуту належить виключно власникові, а обставини які мають істотне значення, можуть полягати у порушенні договірних умов, використання всупереч досягнутим домовленостям, порушення меж користування, способу тощо.
Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.
Згідно з ч.1 ст.405 ЦК члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. При цьому, ця норма ЦК розміщена у главі 32 Кодексу, яка називається „Право користування чужим майном" (це право ст.401 ЦК називає сервітутом).
Таким чином, на даний час цивільне законодавство передбачає, що члени сім'ї власника користуються жилим приміщенням на підставі сервітуту. Як наслідок, це означає, що щодо аналізу цього права, зокрема, підстав його виникнення та припинення, застосовуються усі положення Кодексу щодо сервітуту.
Згідно зі ст.401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.
Таким чином, законодавство пов'язує право користування чужим майном (сервітут) з потребами інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.
При встановленні права членів сім'ї власника квартири користуватися жилим приміщенням, належним власнику, законодавство виходить з того, що такий сервітут пов'язується з неможливістю ведення спільного господарства членами однієї сім'ї без їх спільного проживання. Це вбачається, зокрема, зі:
- ст. 64, 156 ЖК України, відповідно до якої до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать дружина власника, їх діти і батьки; членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з власником і ведуть з ним спільне господарство, а також
- ч.2 ст. 3 СК України, згідно з якою сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Таким чином, однією з підстав виникнення у членів сім'ї власника права на користування жилим приміщенням поряд з наявністю між ними сімейних відносин є й їх спільне проживання. У разі якщо члени сім'ї власника з якихось правомірних підстав не проживають спільно, вони не набувають права на користування жилим приміщенням власника (сервітуту). Такий висновок безпосередньо підтверджується й змістом ч.1 ст.405 ЦК, яка прямо вказує на наявність права користування житлом лише у членів сім'ї власника, які проживають разом з ним.
Згідно із ч. 1 ст. 405 ЦК що право користування житлом, яке належить на праві приватної власності іншій особі, надається лише члену сім'ї власника цього житла.
Згідно з п.4 ч.1 ст.406 ЦК України сервітут може бути також припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.
З аналізу вказаної норми матеріального закону вбачається, що припинення сервітуту має власник, а таке право пов'язане з тим, що встановлення сервітуту не повинно супроводжуватися значним обмеженням прав власника майна. При цьому право вимагати припинення такого сервітуту належить виключно власникові, а обставини які мають істотне значення, можуть полягати у порушенні договірних умов, використання всупереч досягнутим домовленостям, порушення меж користування, способу тощо.
Аналізуючи зазначені обставини та докази, які надані суду, у їх сукупності, суд доходить висновку, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3, є такими особами, що втратили право користуватися житловим приміщенням за вказаною адресою, адже право користування житлом, яке належить на праві приватної власності іншій особі, надається лише члену сім'ї власника цього житла, та лише у випадку неможливості ведення спільного господарства членами однієї сім'ї без їх спільного проживання. В даному випадку особистий сервітут не може бути встановлений по відношенню до вказаних відповідачів, адже відповідачі у спірному житловому приміщенні не мешкає більше дев'яти років, спільного господарства з позивачем такі особи не ведуть.
Окрім цього, відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.
Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.
Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.
Також відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України із відповідачів на користь позивача належить стягнути пропорційно до розміру задоволених позовних вимог судовий збір в розмірі 121 грн. 80 коп. із кожного відповідача окремо.
На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 321, 391, 401 ЦК України, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» ст. 5, 6, 10, 27, 57-60, 130, 174, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -
1.Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, та усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням - задовольнити.
2.Визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3, такими, що втратили право користування домоволодінням АДРЕСА_1.
4.Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені та документально підтверджені судові витрати по справі у вигляді судового збору в розмірі 121 (сто двадцять одна) грн. 80 коп.
5.Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 понесені та документально підтверджені судові витрати по справі у вигляді судового збору в розмірі 121 (сто двадцять одна) грн. 80 коп.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 10-ти днів з дня отримання його копії.
Позивач має право оскаржувати заочне рішення до Апеляційного суду Дніпропетровської області, шляхом подачі в 10-ти денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги через Ленінський районний суд м. Дніпропетровська.
Суддя: Д.В.Мовчан