АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/535/14
Справа № 641/8797/13-ц
13 січня 2014 року судова колегія
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
головуючого - Швецової Л.А.
суддів - Малінської С.М.,
при секретарі - Андрійко О.В.
розглянувши у відкритому
судовому засіданні в м. Харкові
цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Комінтернівського
районного суду м. Харкова від 25
по справі за позовом ОСОБА_2 до
дочірнього підприємства «Воєнізована
аварійно-рятувальна (газорятувальна)
служба «ЛІВКО» нафтогазової
промисловості» Національної
акціонерної компанії «Нафтогаз
Україна» про стягнення компенсації за
затримку розрахунку при звільненні , -
У серпні 2013 року ОСОБА_2 звернувся
до суду з вказаним позовом в якому
просив стягнути на його користь з
відповідача - ДП «Воєнізована
аварійно-рятувальна (газорятувальна)
служба «ЛІВКО» нафтогазової
промисловості» Національної
акціонерної компанії «Нафтогаз
Україна» суму середнього заробітку за
весь час затримки розрахунку при
В обґрунтування позову позивач
посилався на те, що з 8 жовтня 2003 року
працював на Дочірньому підприємстві
«Воєнізована аварійно-рятувальна
(газорятувальна) служба «ЛІКВО»
нафтогазової промисловості
«Національної акціонерної компанії
«Нафтогаз України» (далі за текстом ДП
«ЛІКВО» НАК «Нафтогаз України») на
посаді помічника командира взводу
Курганського загону.
В подальшому, наказом від 26 червня
2012 року № 72-П позивач був звільнений з
роботи на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП
України, у зв'язку зі скороченням штату
працівників. При звільненні йому було
нараховано та виплачено вихідну
допомогу у розмірі середньомісячного
заробітку відповідно до ст. 44 КЗпП
ОСОБА_2 зазначив, що Галузевою
Угодою між Міністерством енергетики та
вугільної промисловості країни,
Національною акціонерною компанією
«Нафтогаз України» і Профспілкою
працівників нафтової і газової
промисловості України на 2012-2014 р.р. та
елективним договором між
адміністрацією та трудовим колективом
ДП «ЛІКВО» на 2012- І2014 роки передбачено,
що працівникам, вивільненим у зв'язку
із скороченням чисельності чи штату
працівників, крім вихідної допомоги,
передбаченої чинним законодавством, за
рахунок коштів підприємства
виплачується допомога, залежно від
стажу роботи на підприємстві.
Однак, в порушення положень
зазначеної угоди позивачу при
звільненні вказану допомогу виплачено
Рішенням Комінтернівського
районного суду м. Харкова від 24 грудня
2012 року, залишеним без змін ухвалою
судової колегії судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Харківської області від 19 березня 2013
року, зобов'язано ДП «ЛІКВО» НАК
«Нафтогаз України» нарахувати та
виплатити на користь ОСОБА_2 додаткову
допомогу, враховуючи загальний стаж
роботи на підприємстві, передбачену
при скороченні чисельності чи штату
працівників п. 2.10 Колективного
договору між адміністрацією та
трудовим колективом ДП «ЛІКВО» на 2012-2014
роки.

Проте вказану додаткову допомогу
від відповідача він отримав лише 15
серпня 2013 року.

Враховуючи викладене, ОСОБА_2
просив стягнути з відповідача на його
користь суму середнього заробітку за
весь час затримки виплати додаткової
допомоги згідно п. 2.10 Колективного
договору, а саме з 27 червня 2012 року по 15
серпня 2013 року у розмірі 51 414 грн.

Рішенням Комінтернівського
районного суду м. Харкова від 25
листопада 2013 року позовні вимоги
ОСОБА_2 - задоволено частково. Стягнуто
з ДП «Воєнізована аварійно - рятувальна
газорятувальна служба «ЛІКВО»
нафтогазової промисловості»
Національної акціонерної компанії
«Нафтогаз України» на користь ОСОБА_2
середній заробіток за час затримки
розрахунку при звільненні в розмірі 10
000 (десять тисяч) грн. Стягнуто з ДП
«Воєнізована аварійно - рятувальна
газорятувальна служба «ЛІКВО»
нафтогазової промисловості»
Національної акціонерної компанії
«Нафтогаз України» судовий збір в
дохід держави в розмірі 229 (двісті
чотирнадцять) грн. 40 коп.

Не погодившись частково з вказаним
рішенням суду першої інстанції ОСОБА_2
звернувся на нього з апеляційною
скаргою, в якій, з посиланням на
порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
просив змінити це рішення та
задовольнити його позовні вимоги у
повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді,
пояснення учасників процесу,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, що сторонами були
заявлені у суді першої інстанції,
дослідивши матеріали справи, судова
колегія приходить до наступного:

Відповідно до ст. 1 ЦПК України
завданнями цивільного судочинства є
справедливий, неупереджений та
своєчасний розгляд і вирішення
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб,
інтересів держави.

Згідно зі статтями 3, 4 ЦПК України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд
захищає права, свободи та інтереси
фізичних осіб, права та інтереси
юридичних осіб, державні та суспільні
інтереси у спосіб, визначений законами
України.

Відповідно до ст.ст. 10, 11 ЦПК України,
цивільне судочинство здійснюється
виключно на засадах змагальності
сторін, при цьому суд розглядає
цивільні справи не інакше як в межах
заявлених вимог і на підставі доказів
сторін.

Відповідно до ст. ст. 47, 116 КЗпП
України при звільненні працівника
виплата всіх сум, що належать йому від
підприємства, установи, організації,
провадиться в день звільнення. Якщо
працівник у день звільнення не
працював, то зазначені суми мають бути
виплачені не пізніше наступного дня
після пред'явлення звільненим
працівником вимоги про розрахунок. Про
нараховані суми, належні працівникові
при звільненні, власник або
уповноважений ним орган повинен
письмово повідомити працівника перед
виплатою зазначених сум. У разі спору
про розмір сум, належних працівникові
при звільненні, власник або
уповноважений ним орган в усякому
випадку повинен у зазначений у цій
статті строк виплатити не оспорювану
ним суму.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України в
разі невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в статті 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку. При наявності спору про
розміри належних звільненому
працівникові сум власник або
уповноважений ним орган повинен
сплатити зазначене в цій статті
відшкодування в тому разі, коли спір
вирішено на користь працівника. Якщо
спір вирішено на користь працівника
частково, то розмір відшкодування за
час затримки визначає орган, який
виносить рішення по суті спору.

Як встановлено розглядом справи та
не заперечується сторонами, рішенням
Комінтернівського районного суду м.
Харкова від 24 грудня 2012 року, залишеним
без змін ухвалою судової колегії
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
від 19 березня 2013 року, зобов'язано ДП
«ЛІКВО» НАК «Нафтогаз України»
нарахувати та виплатити на користь
ОСОБА_2 додаткову допомогу, враховуючи
загальний стаж роботи на підприємстві,
передбачену при скороченні
чисельності чи штату працівників п. 2.10
Колективного договору між
адміністрацією та трудовим колективом
ДП «ЛІКВО» на 2012-2014 роки. Вказану
додаткову допомогу від відповідача
ОСОБА_2 отримав лише 15 серпня 2013 року.

Оскільки рішенням
Комінтернівського районного суду м.
Харкові від 24 грудня 2012 року було
стягнуто лише додаткову допомогу, яка
складає частину нарахованої
заробітної плати, судова колегія
вважає, що судом першої інстанції
відповідно до п. 20 постанови Пленуму
Верховного суду України від 24 грудня 1999
року № 13 «Про практику застосування
судами законодавства про оплату праці»
застосований принцип співмірності при
визначенні розміру відшкодування
середнього заробітку за час затримки
розрахунку і стягнуто 10000 грн. Вказана
позиція узгоджується з правовою
позицією, яка викладена у постанові
Верховного суду України від 16 січня 2012
року.

За вимогами ст. 60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених статтею 61 цього Кодексу.
Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухваленні рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Судова колегія вважає, що суд
першої інстанції, оцінивши належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатній і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності, ухвалив законне рішення на
основі повно в всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилалися як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені у судовому засіданні.
Підстав для задоволення апеляційної
скарги та скасування рішення суду
судова колегія не вбачає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308,
313, 314, 315, 317 ЦПК України, судова колегія, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
відхилити.

Рішення Комінтернівського
районного суду м. Харкова від 25
листопада 2013 року

залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної
інстанції набирає законної сили з
моменту її проголошення і протягом
двадцяти днів може бути оскаржена в
касаційному порядку шляхом подачі
скарги безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий -

Судді -