печерський районний суд міста києва
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 січня 2014 року Печерський районний суд
м. Києва у складі:

головуючого судді - Горкавої В.Ю.,

при секретарі - Липській І.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до Публічного
акціонерного товариства «Райффайзен
Банк Аваль», третя особа: Національний
Банк України про визнання дій та
бездіяльності неправомірними та
визнання кредитного договору
№014/0006/82/87198 від 17.04.2007року недійсним,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з вказаним
позовом до відповідача, в якому просить
визнати дії відповідача щодо надання
кредиту позивачу в іноземній валюті
протиправними, визнати бездіяльність
відповідача щодо здійснення контролю
за цільовим використанням кредитних
коштів, в даному випадку - за тим, щоб
позичальник використав отриману в
нього валюту саме на розрахунки з
іншими резидентами України
протиправною та визнати недійсним
укладений між позивачем та ПАТ
«Райффайзен Банк Аваль» кредитний
договір №014/0006/82/87198 від 17.04.2007року про
надання кредиту в розмірі 49000,00доларів
США. Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач
вважає, що зміст кредитного договору,
зокрема вираження та виконання
зобов'язання в іноземній валюті,
суперечить вимогам ст.99 Конституції
України, ст.ст.524,533 ЦК України, Законам
України «Про національний банк
України», «Про платіжні системи та
переказ коштів в Україні» та ст.5
Декрету КМУ «Про систему валютного
регулювання і валютного контролю»,
посилаючись на відсутність у Банку
повноважень для надання позивачу
валютного кредиту в доларах за
відсутності індивідуальної ліцензії
НБУ на здійснення валютних операцій.
Також послався на недостатність
генеральної ліцензії Банку у
відповідності до ст.5 Декрету КМУ «Про
систему валютного регулювання і
валютного контролю» та Правила
використання готівкової іноземної
валюти на території України,
затверджені постановою Правління НБУ
України від 30.05.2007 №200, згідно яких
позивачу як фізичній особі - резиденту
не надано права здійснювати вказані
платежі в іноземній валюті. Крім того
зазначив, що кредитний договір
укладений з порушенням вимог Закону
«Про захист прав споживачів», а саме
кредитний договір має містити
детальний розпис загальної вартості
кредиту для споживача,тобто відомості
про сукупну вартість усіх платежів за
кредитним договором. Також ствердив, що
відповідно до умов кредитного договору
він не отримував кредитні кошти у
розмірі 49000,00доларів США.

Позивач в судове засідання не з'явився.
Про час та місце судового розгляду
повідомлявся належним чином.
Представник позивача до суду направив
заяву, в якій просив розглядати справу
за його відсутності та відсутності
позивача, позов підтримує в повному
обсязі.

Представник відповідача ПАТ
«Райффайзен Банк Аваль» в судове
засідання не з'явився. Про час та місце
судового розгляду повідомлявся
належним чином. До суду направив
письмові заперечення, згідно яких
просив розглядати справу без участі
представника відповідача та одночасно
зазначив, що заперечує проти позову та
просив відмовити в його задоволенні.
Зокрема, згідно письмових заперечень,
представник відповідача послався на
те, що на підставі банківської ліцензії
банки мають права здійснювати операції
з валютними цінностями, залучати та
розміщувати іноземну валюту на
валютному ринку України відповідно до
п.1 ч.2 ст.47 Закону України «Про банки та
банківську діяльність». Крім того,
дозвіл на право здійснення операцій,
визначених п.1-4 ч.2 та ч.4 вказаного
Закону, що діє на даний момент, видано
та затверджено Національним банком
України. Також зазначив, що доводи
позивача про недійсність кредитного
договору, оскільки він був виданий в
іноземній валюті є безпідставними
відповідно до ст. 5 Декрету КМУ «Про
систему валютного регулювання і
валютного контролю», з якого
вбачається, що уповноважені банки на
підставі банківської ліцензії та
письмового дозволу на здійснення
операцій з валютними цінностями мають
право здійснювати операції з наданням
кредитів в іноземній валюті. Крім того,
оскільки чинним законодавством не
передбачено заборони використання
іноземної валюти як засобу платежу, за
умов дотримання вимог валютного
законодавства, то видача кредиту в
іноземній валюті не може бути
підставою для визнання недійсним
кредитного договору, оскільки
укладаючи такий договір, сторона не
з'ясовує, на яких умовах він
укладається, а відтак з власної
ініціативи на момент отримання коштів
визначає для себе правила подальшої
поведінки, які в подальшому не мають
безпідставно змінюватися на вимогу
однієї із сторін. Також зазначив, що
ініціатива отримання кредитних коштів
виходила саме від позивача, оскільки
ОСОБА_1 надав всі необхідні для
отримання кредиту документи та в
подальшому сторони спірного
кредитного договору на добровільних
засадах визначили усі його умови, в
тому числі і щодо валюти, порядку
погашення кредиту та сплати відсотків
за кредит.

Представник третьої особи
Національного Банку України в судове
засідання не з'явився. Про час та місце
судового розгляду повідомлявся
належним чином. До суду направив заяву,
в якій послався на те, що наведені
позовні вимоги не стосуються
діяльності Національного Банку
України чи його територіальних
управлінь, прийняті рішення не можуть
вплинути на його права чи обов'язки
стосовно жодної із сторін, а стосуються
безпосередньо сторін спірного
кредитного договору.

На підставі ст. 169 ЦПК України, суд
визнав можливим розгляд справи за
відсутності сторін, на підставі
наявних в матеріалах справи доказів.

Суд, дослідивши матеріали справи,
приходить до наступного.

Як встановлено судом, 17.04.2008року між ВАТ
«Райффайзен Банк Аваль»,
правонаступником якого є ПАТ
«Райффайзен Банк Аваль» та позивачем
ОСОБА_1 було укладено кредитний договір
№014/0006/82/87198 про надання кредиту в
розмірі 49 000,00доларів США зі сплатою за
користування кредитними коштами в
розмірі 14% річних та з остаточним
поверненням 16.04.2018року для придбання
нерухомого майна (а.с.9-11).

Відповідач свої зобов'язання за
кредитним договором виконав, надав
позивачу кредитні кошти в іноземній
валюті, а позивач отримав те, на що
розраховував - кошти в іноземній валюті
на споживчі потреби. На момент
укладення кредитного договору не
існувало заборони позивачу взяти
кредитні кошти в іншій валюті, в гривні.
Грошові кошти мають бути повернуті в
тій самій валюті, в якій і одержані та в
кількості, що відповідає умовам
кредитного договору разом з
нарахованими процентами та іншими
платежами. Крім того, на момент
укладання оспорюваного договору між
сторонами відповідачу було видано
Банківську ліцензію №10 від 17.11.2009 року
на право здійснювати банківські
операції, визначені ч.1 та п.п. 5-11 ч.2 ст.47
Закону України «Про банки та
банківську діяльність», Дозвіл № 10-5
від 17.11.2009 року на право здійснювати
банківські операції, визначені п.п. 1-4
ч.2 та ч.4 ст. 47 Закону України «Про банки
та банківську діяльність», зокрема, на
здійснення операцій з валютними
цінностями.

Відповідно до ст.1054 ЦК України за
кредитним договором банк, або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Згідно з ч.1 ст.215, ч.1 ст.203 ЦК України
підставою недійсності правочину є
суперечливість змісту правочину ЦК
України, актам цивільного
законодавства.

Доводи позивача про недотримання при
укладенні оспорюваного Договору вимог
Закону України «Про захист прав
споживачів» не приймаються судом як
безпідставні, оскільки Закон в
редакції, чинній на момент укладення
оспорюваного Договору станом на 17.04.2008
(в редакції зі змінами та доповненнями
згідно Закону України N1252-IV від 18.11.2003),
не містив вимог, на недотримання яких
посилається позивач.

В іншій частині доводи позивача, в тому
числі щодо несправедливості умов
оспорюваного Договору та порушення
принципу рівності сторін,
спростовуються умовами оспорюваного
Договору, якими визначено права та
обов'язки сторін, і не суперечать
положенням ст.ст.627, 1050 ЦК України, якими
встановлено принцип свободи договору
та право позикодавця вимагати
дострокового повернення позики у разі
прострочення повернення чергової
частини позики.

Відповідно до ст.ст.2, 47, 49 Закону
України «Про банки та банківську
діяльність» на підставі банківської
ліцензії банки здійснюють, зокрема
кредитні операції з грошовими коштами
в національній та іноземній валюті чи
їх еквіваленті та операції з валютними
цінностями.

Відповідно до ст.5 Декрету Кабінету
Міністрів України «Про систему
валютного регулювання і валютного
контролю» передбачено наявність
індивідуальної ліцензії на надання і
одержання резидентами кредитів в
іноземній валюті, якщо терміни і суми
таких кредитів перевищують
встановлені законодавством межі.

Посилання позивача в обґрунтування
вимог на ст.5 Декрету Кабінету
міністрів України «Про систему
валютного регулювання і валютного
контролю» є безпідставними, оскільки
згідно положень цієї статті,
передбачено наявність індивідуальної
ліцензії на надання і одержання
резидентами кредитів в іноземній
валюті, якщо терміни і суми таких
кредитів перевищують встановлені
законодавством межі. Разом з цим,
обставин невідповідності вимогам
чинного законодавства терміну та суми
наданого за оспорюваним Договором та
одержаного позивачем кредиту у розмірі
49000,00 доларів США зі строком повернення
до 16.04.2018, судом не встановлено, та в
матеріалах справи такі дані відсутні.

Разом з тим, по суті даного доводу слід
зазначити про його юридичну
неспроможність, оскільки виходячи з
положень ст.ст.203, 227, 215 ЦК України,
відсутність у Банку як сторони за
валютним кредитним договором
індивідуальної ліцензії НБУ на
здійснення валютних операцій, не може
бути підставою для визнання кредитного
договору недійсним як вчиненого
юридичною особою без відповідного
дозволу за ст.227 ЦК України, оскільки
законодавством не передбачено
наявність відповідного (дозволу)
ліцензії у Банку для укладення
валютного кредитного договору, що само
по собі не є здійсненням валютної
операції.

Таким чином, на момент укладення
оспорюваного договору його зміст не
суперечив чинному законодавству.

Відповідно до ст. 60 ч. 1 ЦПК України,
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Аналізуючи зібрані докази по справі в
їх сукупності, норми чинного
законодавства, суд приходить до
висновку, що позовні вимоги не
підлягають задоволенню, оскільки
відсутність у сторін за валютними
кредитними договорами індивідуальної
ліцензії НБУ не може бути підставою для
визнання кредитного договору
недійсним в цілому.

Керуючись ст.5 Декрету Кабінету
Міністрів України «Про систему
валютного регулювання і валютного
контролю», ст.2, 47, 49 Закону України «Про
банки та банківську діяльність»,
ст.ст.6, 192, 203, 215, ст.ст.533, 627-628, 638, 1054 ЦК
України, ст.ст. 6, 10-11, ст.ст.57-60, ст.88, ст.208,
ч.1-3 ст.209, ст.ст.212-215, ст.218, ст.223, ст.ст.292,
294 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до
Публічного акціонерного товариства
«Райффайзен Банк Аваль», третя особа:
Національний Банк України про визнання
дій та бездіяльності неправомірними та
визнання кредитного договору
№014/0006/82/87198 від 17.04.2007року недійсним -
відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається до Апеляційного суду м. Києва
через Печерський районний суд м. Києва
протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя
В. Ю. Горкава