Центрально-Міський районний суд
буд.111 м. м. Макіївка Донецька область
Справа № 270/5036/13-ц
Провадження № 2/270/99/2014
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 січня 2014 року
м. Макіївка

Центрально - Міський районний суд
міста Макіївки Донецької області у
складі:

головуюча
суддя Неженцева О.В.

при
секретарі Бабич Т.П.

за участю
позивача ОСОБА_1

її представника адвоката
ОСОБА_2

відповідача
ОСОБА_3

його представників- адвокатів
ОСОБА_4

ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні місцевого суду
в м. Макіївці цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про
визнання квартири спільною сумісною
власністю подружжя, визнання права
власності на ? частини квартири, суд

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2013 року позивачка ОСОБА_1
звернулася до суду із позовом до
ОСОБА_3 про визнання квартири об`єктом
права спільної сумісної власності,
набутої у шлюбі, та визнання за нею
права власності на ? частину цієї
квартири.

Під час розгляду справи судом
позивачкою 13 січня 2014 року були
уточнені позовні вимоги, викладені у
письмовій заяві від 20 грудня 2013 року,
та поставлено питання про визнання
квартири спільною сумісною власністю
подружжя, визнання за нею право
власності на ? частини цього
нерухомого майна.

У судовому засіданні позивачка
та її представник- адвокат ОСОБА_2
уточнені позовні вимоги підтримали у
повному обсязі, на обґрунтування яких
послалися на факти та обставини,
викладені у позовній заяві, та
пояснили, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3
перебували у юридичному шлюбі з 21
листопада 1987 року по 15 грудня 2012 року,
від шлюбу мають двох повнолітніх
синів. Перебуваючи у шлюбі, вони
спільно з її батьками проживали у
квартирі АДРЕСА_1, співвласником якої
вона є. З метою поліпшення житлових
умов, вони у 1997 році вирішили купити
для своєї сім`ї житло. На той час
власники сусідньої (у цьому ж
тамбурі) трьохкімнатної квартири
АДРЕСА_2 були ОСОБА_6 та ОСОБА_7, які
вирішували питання про її обмін або
продаж, і останні погодилися провести
обмін своєї квартири на двохкімнатну
квартиру АДРЕСА_3, розташовану у цьому
ж будинку, яка належала на праві
власності ОСОБА_8 і на той час була
предметом продажу. Враховуючи те, що
відповідач на той час займав
матеріальну - відповідальну посаду на
комерційному підприємстві і у разі
виникнення фінансових проблем його
майно могло бути об`єктом посягань з
боку роботодавця, ОСОБА_3
запропонував купити квартиру АДРЕСА_3
на ім`я його матері і з цією
пропозицією позивачка погодилася.
Квартира АДРЕСА_3 була придбана за
гроші її та відповідача. Мати
відповідача - ОСОБА_9 була
пенсіонеркою і за матеріальним станом
не мала можливості купити це нерухоме
майно. Цей договір купівлі- продажу
був 20 листопада 1997 року нотаріально
посвідчений. У подальшому, згідно
договору міни від 06 липня 1998 року,
посвідченого нотаріусом, було
проведено обмін двокімнатної
квартири АДРЕСА_3 на трьохкімнатну
квартиру АДРЕСА_2 у цьому ж жилому
будинку, з проведенням нею та
відповідачем доплати у сумі 2000
доларів США. Вона та відповідач
почали проводити ремонтні роботи у
квартирі АДРЕСА_2, а після їх
закінчення - у 1999 році їх сім`я з
дітьми перейшли для проживання у цю
спірну квартиру, де і проживали до
січня 2010 року. Після сварки відповідач
переніс її речі до квартири її
батьків АДРЕСА_1, де на даний час вона і
вимушена проживати. 20 лютого 2004 року
мати відповідача - ОСОБА_9 по
нотаріально посвідченому договору
подарувала квартиру АДРЕСА_2
відповідачу, і останній був
зареєстрованій у цій квартирі у липні
2004 року. 15 грудня 2012 року вони
розірвали шлюб через органи РАГС і
досягли усної домовленості про те, що
квартира АДРЕСА_2 належить їм у
рівнях частках, але у подальшому
відповідач відмовився від цієї
домовленості і на даний час не визнає
її право на частку у цій квартирі.
Враховуючи те, що відносно спірної
квартири має місце обтяження банку і
на спірну квартиру може бути
звернено стягнення у рахунок
погашення заборгованості, вона
вимушена звернутися до суду за
захистом своїх порушених прав.

Посилаючись на положення статей
61, 63, 71 Сімейного кодексу України та
статтю 328 Цивільного кодексу України,
позивачка та її представник просили
суд визнати квартиру АДРЕСА_2,
спільною сумісною власністю подружжя:
ОСОБА_1 та ОСОБА_3, та визнати за нею
право власності на ? частину цієї
квартири.

Відповідач ОСОБА_3 та його
представники - адвокати ОСОБА_4 та
ОСОБА_5 позовні вимоги не визнали,
пославшись на їх безпідставність, та на
обґрунтування своїх заперечень, в
судовому засіданні відповідач
пояснив, що з позивачкою по справі
він перебував у юридичному шлюбі з 21
листопада 1987 року по 15 грудня 2012 року.
Спочатку вони проживали у її батьків
- у квартирі АДРЕСА_1. З метою окремого
проживання від батьків дружини, він
звернувся до своєї матері - ОСОБА_9 з
проханням допомогти їм купити
квартиру. Остання погодилася надати
гроші для купівлі квартири, але з
умовою, що нерухоме майно буде придбано
на її ім`я. Враховуючи те, що на той час
сусіди із квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_6 та
ОСОБА_7 мали намір провести обмін
своєї квартири на менше житло, його
мати спочатку 20 листопада 1997 року
купила квартиру АДРЕСА_3 у цьому ж
будинку, а потім провела обмін цієї
квартири на квартиру АДРЕСА_2.
Зазначені угоди були нотаріально
посвідчені. Після проведення
ремонтних робіт, він, його дружина та
діти перешли з дозволу ОСОБА_9
проживати у квартиру АДРЕСА_2, де на
даний час він і проживає з синами. 20
лютого 2004 року ОСОБА_9 спірну
квартиру подарувала йому і він з
квітня 2004 року у цій квартирі
зареєстрований. Вважає, що спірна
квартира є його особистою власністю,
бо набута ним під час шлюбу на
підставі договору дарування, і цей
договір в установленому законом
порядку не визнано недійсним. Ніяких
спільних з позивачкою коштів вони не
витрачали як на купівлю квартири
АДРЕСА_3, так і під час її обміну на
спірну квартиру АДРЕСА_2. Просив у
задоволенні позовних вимог відмовити
у повному обсязі.

Вислухавши пояснення сторін та
їх представників, допитавши свідків,
вивчивши матеріали справи і
дослідивши надані докази, суд у межах
заявлених позовних вимог ( стаття 11
ЦПК України) установив наступне.

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_2, перебували у юридичному
шлюбі з 21 листопада 1987 року по 15
грудня 2012 року. ( а.с.9,28-31, 33-35 98 ).

Згідно інформаційної довідки з
Реєстру прав власності на нерухоме
майно від 21 жовтня 2013 року квартира
АДРЕСА_2, належить відповідачу
ОСОБА_3 на підставі договору дарування
від 20 лютого 2004 року, посвідченого
приватним нотаріусом Макіївського
міського нотаріального округу ОСОБА_10
за реєстровим номером 307. Зазначене
нерухоме майно було отримано у дар
від його матері - ОСОБА_9. Цей договір
на час розгляду справи судом не
скасований і не визнаний у
встановленому законом порядку
недійсним. ( а.с.38, 7)

Відповідач ОСОБА_3 у цій
квартирі зареєстрований з 16 квітня
2004 року, про що свідчать відомості
довідки адресного підрозділу та дані
його паспорту. ( а.с. 10, 50).

Із матеріалів справи
убачається, що до укладання цього
договору дарування спірна квартира
АДРЕСА_2 була отримана ОСОБА_9 на
підставі договору обміну,
укладеного 06 липня 1998 року з ОСОБА_6 та
ОСОБА_7, посвідченого нотаріусом
Макіївського нотаріального округу
ОСОБА_11 за реєстровим № 1-678. ( а.с. 8). За
умовами зазначеного договору у
власність ОСОБА_6 та ОСОБА_7 перейшла
двокімнатна квартира АДРЕСА_3, яка
раніше на праві власності ( згідно
договору купівлі- продажу,
посвідченого 20 листопада 1997 року за №
2685 приватним нотаріусом Макіївського
міського нотаріального округу ОСОБА_10)
належала ОСОБА_9.( а.с.8, 60).

Враховуючи вищенаведене, суд
приходить до висновку, що спірна
квартира була набута у 1998 році у
встановленому законом порядку не
сторонами по справі - ОСОБА_1 та
ОСОБА_3, а матір`ю відповідача по
справі - ОСОБА_9, а у подальшому саме
цей власник розпорядився цим
своїм майном на власний розсуд, а
саме подарував сину - відповідачу
ОСОБА_3

Відповідно до положень статті 57
Сімейного кодексу України, який набрав
чинності з 01 січня 2004 року і був чинним
на час укладання договору дарування,
майно, набуте дружиною, чоловіком за
час шлюбу, але не підставі договору
дарування або в порядку спадкування,
є особистою приватною власністю
дружини, чоловіка.

Таким чином, враховуючи те, що
квартира АДРЕСА_2 була отримана у дар
ОСОБА_3 під час його шлюбу з
позивачкою ОСОБА_1, то зазначене
нерухоме майно є його особистою
приватною власністю.

Посилання позивачки на
обґрунтування заявлених позовних
вимог на те, що ця спірна квартира є
майном, набутим ними з відповідачем
як подружжям за час шлюбу, не
приймаються судом до уваги, бо
спростовується вищенаведеними
фактичними обставинами по справі. Крім
того, відповідно до положень частини
1 статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю
України, який діяв на час укладання
договору купівлі продажу від 20
листопада 1997 року та договору
обміну від 06 липня 1998 року, спільною
сумісною власністю подружжя є майно,
яке набуте подружжям за час шлюбу.

Аналогічні норми утримує і нині
діючий Сімейний кодекс України.

Між тим, судом встановлено, що
квартира АДРЕСА_3 була придбана не
сторонами по справі, а ОСОБА_9, а потім
саме нею по угоді міни було
проведено її обмін на квартиру
АДРЕСА_2.

Проаналізувавши фактичні
обставини, встановлені судом по
справі, оцінивши надані докази в їх
сукупності, суд приходить до висновку
про незаконність заявлених позовних
вимог, тому у задоволенні позову про
визнання квартири АДРЕСА_2 спільною
сумісною власністю ОСОБА_1 та
ОСОБА_3, визнання за ОСОБА_1 право
власності на ? частини цієї квартири
необхідно відмовити.

Керуючись статтями 3,11, 57059, 60,209,
212, 213, 214, 215 Цивільного процесуального
кодексу України, статтею 57 Сімейного
кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
ОСОБА_3 про визнання квартири
спільною сумісною власністю подружжя,
визнання права власності на ? частини
квартири, відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається Апеляційному суду Донецької
області через Центрально - Міський
районний суд м. Макіївки протягом
десяти днів з дня його проголошення.
Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засідання під
час оголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Суддя:
Неженцева
О.В.