Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Справа № 22-ц/778/58/14
Головуючий у 1 інстанції: Щербань
Суддя-доповідач: Крилова О.В.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

15 січня 2014 року
м. Запоріжжя.

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Запорізької області у складі:

Головуючого: Крилової О.В.

Суддів: Дзярука М.П.

Трофимової Д.А.

При секретарі: Семенчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційною скаргою ОСОБА_3
на рішення Оріхівського районного суду
Запорізької області від 19 листопада 2012
року у справі за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_5, ОСОБА_3 про стягнення
заборгованості за договором позики,

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2012 року ОСОБА_4 звернувся до
суду із вищевказаним позовом, в якому
зазначав, що на підставі договору
позики, укладеного в письмовій формі та
посвідченого 26.09.2009 року приватним
нотаріусом Запорізького міського
нотаріального округу Запорізької
області ОСОБА_6 реєстровий № 2110, він
передав ОСОБА_5 грошові кошти 122805 грн.

Зазначеним договором передбачено
термін повернення грошей не пізніше
01.11.2009 року.

До теперішнього часу грошові кошти не
повернуті, відповідач відмовляється в
добровільному порядку повернути
отримані в позику грошові кошти.

Посилаючись на зазначені обставини,
просив суд, стягнути з відповідачів
солідарно суму 122805 грн.

Рішенням Оріхівського районного суду
Запорізької області від 19 листопада 2012
року позовні вимоги задоволено у
повному обсязі.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_5, ОСОБА_3 на
користь ОСОБА_4 122805 грн.

Не погоджуючись з рішенням районного
суду ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в
якій, посилаючись на порушення норм
матеріального та процесуального права,
просить рішення районного суду
скасувати та ухвалити нове, яким в
частині стягнення солідарно з неї 122805
грн. відмовити.

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду суддю-доповідача, пояснення
учасників апеляційного розгляду,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції та обставини справи в межах
доводів апеляційної скарги і вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню з таких
підстав.

Ухвалюючи рішення про солідарне
стягнення грошової суми з обох
відповідачів, суд першої інстанції
виходив з того, що ОСОБА_5 було отримано
у позику грошову суму під час
перебування у шлюбі з ОСОБА_3, яка
надавала письмову згоду на отримання
позики, а отже це свідчить про
використання грошей на потреби сім'ї та
обов'язок повернення позики
покладається не лише на позичальника а
й на його дружину.

Разом з тим, такий висновок суду
зроблено без урахування фактичних
обставин справи та наданих сторонами
доказів.

За змістом ст. 65 СК України при
укладенні договорів одним із подружжя
вважається, що він діє за згодою
другого з подружжя. Для укладення одним
із подружжя договорів, які потребують
нотаріального посвідчення і (або)
державної реєстрації, а також
договорів стосовно цінного майна,
згода другого з подружжя має бути
подана письмово. Договір, укладений
одним із подружжя в інтересах сім'ї,
створює обов'язки для другого з
подружжя, якщо майно, одержане за
договором, використане в інтересах
сім'ї.

Відповідно до ч. 2 ст. 73 СК України
стягнення може бути накладено на майно,
яке є спільною сумісною власністю
подружжя, якщо судом встановлено, що
договір був укладений одним із
подружжя в інтересах сім'ї і те, що було
одержане за договором, використано на
її потреби.

Статтею 1046 ЦК України визначено, що за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

У договорі позики, укладеному між
позивачем та ОСОБА_5 не зазначена мета
використання грошових коштів.
Позичальником за договором був лише
ОСОБА_5

Та обставина, що ОСОБА_3 надавала
письмову згоду на укладення такого
договору сама по собі не свідчить про
те, що грошові кошти були використані
на потреби сім'ї.

Відповідно до ч. 4 ст. 65 СК України
договір, укладений одним із подружжя в
інтересах сім'ї, створює обов'язки для
другого з подружжя, якщо майно,
одержане за договором, використане в
інтересах сім'ї.

Аналіз зазначених норм матеріального
права надає підстави для висновку, що
для покладення обов'язку на одного з
подружжя, який не був стороною у
договорі позики, доказуванню підлягає
укладення договору позики та отримання
позики для потреб та інтересів сім'ї.

Враховуючи, що відповідно до ч. 4 ст. 65
СК України договір, укладений одним із
подружжя в інтересах сім'ї, створює
обов'язки для другого з подружжя, якщо
майно, одержане за договором,
використане в інтересах сім'ї, слід
зробити висновок, що та обставина, що
грошові кошти були витрачені на
потреби сім'ї мала бути доведена
позивачем.

Положеннями цивільного процесуального
кодексу встановлено обов'язок
доказування та подання доказів.

Зазначаючи, що позичальник за
договором ОСОБА_5 нібито придбав на
позичені грошові кошти вантажну
автомашину та використовував її в
інтересах сім'ї, позивач разом з тим
жодними доказами не довів ці посилання.
Натомість відповідачка ОСОБА_3
заперечує використання грошових
коштів на потреби сім'ї.

За Висновками Верховного Суду України,
викладеними у постановах, ухвалених за
результатами розгляду заяв про
перегляд судового рішення з підстави,
передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 Цивільного
процесуального кодексу України, за
перше півріччя 2013 року від 01.07.2013,
зазначено, що договір, укладений одним
із подружжя, створює обов'язки для
другого з подружжя в разі, якщо його
укладено в інтересах сім'ї, а одержане
за цим договором майно фактично
використане на задоволення потреб
сім'ї.

Договір, укладений одним із подружжя,
за яким майно використане не на потреби
сім'ї, а на інші потреби, не створює
обов'язків для іншого з подружжя
(постанова Судової палати у цивільних
справах Верховного Суду України від 19
червня 2013 р. у справі № 6-55цс13).

Разом з тим, згідно ст. 526 ЦК України
зобов'язання повинні виконуватись
належним чином відповідно до умов
договору.

Відповідно ч. 1 ст. 510 ЦК України
сторонами у зобов'язанні є боржник і
кредитор. Статтею 520 ЦК України
встановлено, що боржник у зобов'язанні
може бути замінений іншою особою
(переведення боргу) лише за згодою
кредитора, якщо інше не передбачено
законом.

За змістом ст. 528 ЦК України, виконання
обов'язку може бути покладено
боржником на іншу особу, якщо з умов
договору, вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства або
суті зобов'язання не випливає обов'язок
боржника виконати зобов'язання
особисто.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір
є обов'язковим для виконання сторонами.

За таких обставин позовні вимоги
підлягали задоволенню частково а
позичена грошова сума стягненню лише з
позичальника. Отже в частині стягнення
грошової суми з позичальника ОСОБА_5
рішення суду першої інстанції є
правильним та не оскаржене сторонами.

Враховуючи викладене, судова колегія
вважає, що рішення суду першої
інстанції підлягає скасуванню в
частині стягнення грошових сум за
договором позики з ОСОБА_3

Керуючись ст.ст. 309, 314, 316 ЦПК України,
колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Оріхівського районного суду
Запорізької області від 19 листопада 2012
року в цій справі скасувати в частині
солідарного стягнення 122805 гр. з ОСОБА_3
та в задоволенні позовних вимог в цій
частині позовних вимог - відмовити.

Решту судового рішення залишити без
змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, проте може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
проголошення.

Головуючий:

Судді: