У х в а л а

іменем україни

15 січня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Макарчука М.А.,

суддів: Мазур Л.М.,
Матвєєвої О.А.,

Нагорняка В.А., Писаної Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6 про звернення стягнення,

за касаційною скаргою публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» в особі представника
за довіреністю Шуліки Аліни
Володимирівни на рішення апеляційного
суду м. Києва від 18 квітня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2011 року публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ
«ПриватБанк») звернулося до суду із
позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та
ОСОБА_6, в якому просило стягнути
солідарно із відповідачів на його
користь заборгованість за договором
про іпотечний кредит від 06 грудня 2007
року № K2S4GI в сумі 1 173 690 грн 01 коп.,
звернувши стягнення на предмет
іпотеки, а саме: квартиру АДРЕСА_1
шляхом продажу вказаного предмета
іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» з
укладенням від імені відповідача
договору купівлі-продажу будь-яким
способом з іншою особою-покупцем, з
отриманням витягу з Державного реєстру
прав власності, а також наданням ПАТ КБ
«ПриватБанк» всіх повноважень,
необхідних для здійснення продажу.

На обгрунтування позовних вимог
позивач посилався на те, що між банком
та ОСОБА_3 06 грудня 2007 року було
укладено договір про іпотечний кредит
№ K2S4GI, відповідно до умов якого
ОСОБА_3 отримала кредит у
розмірі 657 000 грн зі сплатою 15 % річних за
користування кредитом та кінцевим
терміном повернення до 06 грудня
2037 року.

З метою забезпечення виконання
зобов'язань за вказаним договором 06
грудня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк»
та ОСОБА_3 було укладено іпотечний
договір № K2S4GI, відповідно до умов
якого передала в іпотеку належну їй на
праві особистої приватної власності
квартиру АДРЕСА_1.

Того ж дня з метою забезпечення
виконання за договором про іпотечний
кредит від 06 грудня 2007 року між ПАТ КБ
«ПриватБанк», ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_4 та
ОСОБА_5 укладено окремі договори
поруки, відповідно до умов яких
поручителі зобов'язались відповідати
перед банком солідарно в повному
обсязі за своєчасне виконання
боржником усіх його зобов'язань за
договором про іпотечний кредит від 06
грудня 2007 року № K2S4GI та
додатковими угодами до нього.

Позивач вказав, що позичальник
належним чином не виконувала умови
договору про іпотечний кредит, у
зв'язку з чим утворилась
заборгованість, яку просив стягнути
солідарно із відповідачів шляхом
звернення стягнення на предмет
іпотеки.

Рішенням Подільського районного суду
м. Києва від 31 травня 2011 року
позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено.

Стягнуто солідарно із ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на користь ПАТ КБ
«ПриватБанк» заборгованість за
кредитним договором від 06 грудня 2007
року № K2S4GI в сумі 1 173 690 грн 01 коп.
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки, а саме: квартиру АДРЕСА_1
шляхом продажу вказаного предмета
іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» з
укладенням від імені ОСОБА_3 договору
купівлі-продажу будь-яким способом з
іншою особою-покупцем, з отриманням
витягу з Державного реєстру прав
власності, з наданням ПАТ КБ
«ПриватБанк» всіх повноважень,
необхідних для здійснення продажу.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від
18 квітня 2013 року апеляційну скаргу
ОСОБА_4 задоволено частково, рішення
Подільського районного суду м. Києва
від 31 травня 2011 року скасовано та
ухвалено нове рішення про часткове
задоволення позовних вимог.

Стягнуто солідарно із ОСОБА_3 та ОСОБА_6
на користь ПАТ КБ «ПриватБанк»
заборгованість за кредитним договором
в сумі 1 173 690 грн 01 коп.
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки, а саме: квартиру АДРЕСА_1
шляхом продажу вказаного предмета
іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» з
укладенням від імені ОСОБА_3 договору
купівлі-продажу будь-яким способом з
іншою особою-покупцем, з отриманням
витягу з Державного реєстру прав
власності, з наданням ПАТ КБ
«ПриватБанк» всіх повноважень,
необхідних для здійснення продажу.

У задоволенні іншої частини позовних
вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

У касаційній скарзі представник ПАТ КБ
«ПриватБанк» - Шуліка А.В.,
мотивуючи свої доводи порушенням судом
апеляційної інстанції норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права, просить скасувати рішення суду
апеляційної інстанції і залишити силі
рішення суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали цивільної справи,
перевіривши доводи касаційної скарги,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню з
огляду на наступне.

Суд першої інстанції, ухвалюючи
рішення про задоволення позовних
вимог, виходив із того, що ОСОБА_3
належним чином не виконувала умови
договору про іпотечний кредит, у
зв'язку з чим утворилась
заборгованість, яка підлягає
солідарному стягненню з усіх
відповідачів шляхом звернення
стягнення на предмет іпотеки.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи
рішення місцевого суду та ухвалюючи
нове рішення про часткове задоволення
позовних вимог, встановивши неналежне
виконання позичальником умов договору
про іпотечний кредит, дійшов висновку
про солідарне стягнення із
ОСОБА_3 та ОСОБА_6 заборгованості за
вказаним договором шляхом звернення
стягнення на предмет іпотеки, оскільки
останні визнали позов та не оспорювали
суму заборгованості.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог до ОСОБА_4 та ОСОБА_5,
апеляційний суд дійшов висновку, що
поручителі не надавали спільної поруки
перед кредитором за виконання
зобов'язань позичальником, а ПАТ КБ
«ПриватБанк» з позовними вимогами
окремо до кожного із вказаних
поручителів не звертався.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувались вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК
України та роз'яснень, викладених у п. 17
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 24 жовтня 2008 року
№ 12 «Про судову практику розгляду
цивільних справ в апеляційному
порядку», перевіряючи законність і
обґрунтованість оскаржуваного
судового рішення, суд апеляційної
інстанції повинен з'ясувати: чи
враховані судом першої інстанції при
ухваленні рішення всі факти, що входять
до предмета доказування; чи
підтверджені обставини (факти), якими
мотивовано рішення, належними й
допустимими доказами та чи доведені
вони; чи відповідають висновки суду
встановленим фактам; чи дотримано та чи
правильно застосовані норми
матеріального й процесуального права.
Апеляційний суд досліджує докази, які
судом першої інстанції були досліджені
з порушенням встановленого порядку або
в дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суд першої інстанції
було зумовлено поважними причинами.

Таким чином, зазначеними положеннями
цивільного процесуального
законодавства на апеляційний суд
покладено обов'язок перевіряти
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції, встановлені
судом фактичні обставини і усувати
недоліки, допущені судом першої
інстанції.

Колегія суддів касаційного суду
вважає, що зазначеним вимогам рішення
суду апеляційної інстанції не
відповідає з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено та підтверджується
матеріалами справи, що 06 грудня 2007 року
між банком та ОСОБА_3 було укладено
договір про іпотечний кредит №
K2S4GI, відповідно до умов якого
позичальнику було надано кредит в сумі
657 000 грн зі сплатою 15 % річних
та кінцевим терміном повернення до
06 грудня 2037 року.

З метою забезпечення виконання
зобов'язань за вказаним договором 06
грудня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк»
та ОСОБА_3 було укладено іпотечний
договір № K2S4GI, відповідно до умов
якого остання передала в іпотеку
належну їй на праві особистої
приватної власності квартиру АДРЕСА_1
(а.с. 11-15).

Того ж дня з метою забезпечення
виконання за договором про іпотечний
кредит від 06 грудня 2007 року між ПАТ КБ
«ПриватБанк», ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_4 та
ОСОБА_5 укладено окремі договори
поруки, відповідно до умов яких
поручителі зобов'язались відповідати
перед банком солідарно в повному
обсязі за своєчасне виконання
боржником усіх його зобов'язань за
договором про іпотечний кредит від 06
грудня 2007 року № K2S4GI та
додатковими угодами до нього (а.с. 16-24).

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що ОСОБА_3 належним чином
не виконувала умови кредитного
договору, у зв'язку із чим утворилась
заборгованість в сумі 1 173 690 грн 01 коп.,
яку позивач просив солідарно стягнути
із відповідачів шляхом звернення
стягнення на предмет іпотеки.

Згідно зі ст. ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК
України зобов'язання повинні
виконуватись належним чином, у
встановлений термін, відповідно до
умов договору та вимог чинного
законодавства. Порушенням зобов'язання
є його невиконання або виконання з
порушенням умов, визначених змістом
зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України
обов'язком позичальника за кредитним
договором є, зокрема, повернення
кредиту та сплата процентів за
користування ним.

Договір є обов'язковим для виконання
сторонами (ст. ст. 629, 638 ЦК України).

Положеннями ст. ст. 553, 554 ЦК України
визначено, що поручитель відповідає
перед кредитором за виконання
боржником його обов'язку, а у випадках
порушення такого обов'язку боржник та
поручитель відповідають перед
кредитором як солідарні боржники.

Згідно зі ст. 541 ЦК України солідарний
обов'язок або солідарна вимога
виникають у випадках, встановлених
договором або законом, зокрема, у разі
неподільності предмета зобов'язання.

У разі солідарного обов'язку боржників
кредитор має право вимагати виконання
обов'язку частково або в повному обсязі
як від усіх боржників, так і від
будь-кого з них окремо (ч. 1 ст. 543 ЦК
України).

Частиною 1 ст. 554 ЦК України встановлено,
що у разі порушення боржником
зобов'язання, забезпеченого порукою,
боржник і поручитель відповідають
перед кредитором як солідарні
боржники, якщо договором поруки не
встановлено додаткову (субсидіарну)
відповідальність поручителя.

Відповідно до ч. 3 ст. 554 цього Кодексу
особи, які спільно дали поруку,
відповідають перед кредитором
солідарно, якщо інше не встановлено
договором поруки.

Таким чином, поручителі незалежно від
того, уклали вони спільний договір
поруки чи окремий договір, є
солідарними боржниками з
позичальником, а в силу ч. 1 ст. 543 ЦК
України кредитор має право вимагати
виконання обов'язку частково або в
повному обсязі як від усіх боржників
разом, так і від будь-якого з них окремо.

Така ж правова позиція викладена у
постанові Верховного Суду України від
19 грудня 2011 року у справі за заявою ПАТ
«ВТБ Банк» про перегляд ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 09 червня 2011 року у справі за
позовом ПАТ «ВТБ Банк» до Особи-4,
Особи-2, Особи-1 про стягнення
заборгованості.

За правилами ст. ст. 303, 304 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
в суді першої інстанції. Справа
розглядається в апеляційному порядку
за правилами, встановленими для
розгляду справи судом першої
інстанції, з винятками і доповненнями,
встановленими законом.

З огляду на викладене колегія суддів
касаційного суду дійшла висновку, що
суд апеляційної інстанції, перевіряючи
законність та обґрунтованість рішення
місцевого суду, помилково відмовив ПАТ
КБ «ПриватБанк» у задоволенні позовних
вимог до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з тих
підстав, що позивач окремо до кожного
із вказаних відповідачів не заявляв
вимог, як це передбачено правилами ч. 3
ст. 554 ЦК України, а тому відповідно до
вимог ч. 2 ст. 338 ЦПК України рішення
апеляційного суду м. Києва від 18 квітня
2013 року підлягає скасуванню із
направленням справи на новий розгляд
до суду апеляційної інстанції.

При цьому слід звернути увагу
апеляційного суду на ту обставину, що
банк не заявляв окремих позовних вимог
і до поручителя ОСОБА_6, проте позовні
вимоги до цього солідарного поручителя
апеляційний суд розглянув та
задовольнив.

Крім того, колегія суддів касаційного
суду вважає за необхідне зазначити, що
відповідно до іпотечного договору від
06 грудня 2007 року № K2S4GI ОСОБА_3
передала в іпотеку квартиру АДРЕСА_1, а
судом апеляційної інстанції у рахунок
погашення заборгованості за договором
про іпотечний кредит від 06 грудня 2007
року звернуто стягнення на предмет
іпотеки, а саме: квартиру АДРЕСА_1.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» в особі представника
за довіреністю Шуліки Аліни
Володимирівни задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду м. Києва від
18 квітня 2013 року скасувати, справу
передати на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
М.А. Макарчук

Судді:

Л.М. Мазур

О.А. Матвєєва

В.А Нагорняк

Т.О. Писана