Апеляційний суд
Житомирської області
Справа №274/1390/13-ц
Головуючий у 1-й інст.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Житомирської
області в складі:

головуючого судді
Якухно О.М.

суддів
Жигановської О.С., Коломієць О.С.

з участю секретаря

судового засідання
Ямкової О.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Житомирі
цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи без
самостійних вимог: приватний нотаріус
Бердичівського міського нотаріального
округу ОСОБА_6, реєстраційна служба
Бердичівського міськрайонного
управління юстиції, про визнання
недійсним договору купівлі-продажу,
скасування реєстрації права власності,
витребування майна, визнання права
власності за апеляційною скаргою
ОСОБА_5 на рішення Бердичівського
міськрайонного суду Житомирської
області від 06 листопада 2013 року, -

встановила:

Рішенням Бердичівського
міськрайонного суду Житомирської
області від 06 листопада 2013 року позов
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті
особи без самостійних вимог: приватний
нотаріус Бердичівського міського
нотаріального округу ОСОБА_6,
реєстраційна служба Бердичівського
міськрайонного управління юстиції, про
визнання недійсним договору
купівлі-продажу, скасування реєстрації
права власності, витребування майна,
визнання права власності задоволено
частково.

Визнано недійсним договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1,
укладений 4 лютого 2013 року між ОСОБА_4 та
ОСОБА_5 посвідчений нотаріально
приватним нотаріусом Бердичівського
міського нотаріального округу ОСОБА_6,
скасовано державну реєстрацію права
власності на квартиру АДРЕСА_1 за
ОСОБА_5 шляхом виключення запису із
Державного реєстру речових прав на
нерухоме майно. Витребувано у ОСОБА_5 на
користь ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1.
Стягнуто з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь
ОСОБА_2 витрати по сплаті судового
збору по 713, 95 грн., з кожного. В решті
позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального права, просить скасувати
рішення суду та ухвалити нове, яким
відмовити у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_2. Зазначає, що суд неповно
з'ясував обставини, що мають значення
для справи, його висновки не
відповідають обставинам справи. Також,
суд невірно трактував ч.3 ст. 640 ЦК
України.

Розглянувши справу в межах визначених
ст.303 ЦПК України, колегія суддів
приходить до висновку, що скарга не
підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що 29 грудня 2012 року
між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, від імені якого
діяв за довіреністю ОСОБА_3, укладено
договір купівлі-продажу, за яким перша
отримала у власність двокімнатну
квартиру АДРЕСА_1 та сплатила за неї
продавцю кошти в сумі 108350 грн. (а.с.6-7).

Договір посвідчено нотаріусом та
зареєстровано у державному реєстрів
правочинів за № 5436568 (а.с.8).

04 лютого 2013 року ОСОБА_4, від імені якого
діяла ОСОБА_7, продав повторно, на
підставі дублікатів
правовстановлюючих документів,
зазначену квартиру ОСОБА_5 за
нотаріально посвідченим договором
купівлі-продажу (а.с.51, 53-54).

Остання зареєструвала за собою право
власності на спірне майно на підставі
договору купівлі-продажу (а.с.52).

Задовольняючи позов про визнання
недійсним договору купівлі-продажу,
суд вірно виходив із змісту норм ст.ст.
210, 215 та 640 ЦК України, враховуючи
наступне.

Так, відповідно до ч.1 ст.210 ЦК України
правочин підлягає державній
реєстрації лише у випадках,
встановлених законом. Такий правочин є
вчиненим з моменту його державної
реєстрації.

За ч.1 ст.657 ЦК України (в редакції на
29.12.2012 року) договір купівлі-продажу
житлового будинку (квартири)
укладається у письмовій формі і
підлягає нотаріальному посвідченню та
державній реєстрації.

Такий договір вважається укладеним з
моменту державної реєстрації (ч.3 ст.640
ЦК України в редакції на 29.12.2012 року).

З метою забезпечення реалізації
фізичними і юридичними особами
права на визнання державою
правочинів, щодо яких передбачена
державна реєстрація, до прийняття
Верховною Радою України згідно із
статтею 210 Цивільного кодексу
України відповідного закону Кабінет
Міністрів України постановою № 671 від
26.05.2004 року затвердив Тимчасовий
порядок державної реєстрації
правочинів, пунктом 6 якого визначено,
що державна реєстрація правочинів
проводиться шляхом внесення
нотаріусом запису до Реєстру одночасно
з його нотаріальним посвідченням.

З моментом такої реєстрації договору
про відчуження майна законодавець
пов'язує виникнення у набувача права
власності (ч.4 ст.334 ЦК України в
редакції на 29.12.2012 року).

Отже, ОСОБА_2, уклавши договір
купівлі-продажу спірної квартири, який
був нотаріально посвідчений та
відповідним чином зареєстрований
набула на неї право власності з 29.12.2012
року, а право власності на цю квартиру
ОСОБА_4 припинилося згідно із п.1 ч.1 ст.346
ЦК України.

За змістом ст.215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою-третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Право продажу товару належить його
власникові (ст.658 ЦК України).

Станом на 04.02.2013 року ОСОБА_4 не був
власником квартири АДРЕСА_1, а тому не
мав права здійснювати її продаж.

З вказаних підстав, договір від 04.02.2013
року визнаний недійсним.

Згідно із п.3 ч.1 ст.388 ЦК України якщо
майно за відплатним договором придбане
в особи, яка не мала права його
відчужувати, про що набувач не знав і не
міг знати (добросовісний набувач),
власник має право витребувати це майно
від набувача у разі, якщо майно вибуло з
володіння власника або особи, якій він
передав майно у володіння, не з їхньої
волі.

Оскільки спірне майно вибуло з
володіння власника не з її волі, то
судом також вірно застосовано вимоги
ст.388 ЦК України при ухваленні рішення
про його витребування.

Законом України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень» передбачено
проведення державної реєстрації прав
на підставі договорів, укладених у
порядку, встановленому законом (п.1 ч.1
ст.19 цього Закону).

Скасування такої реєстрації можливе за
ч.2 ст.26 Закону України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень» на підставі
рішення суду, а тому суд, встановивши
недійсність угоди та відсутність
підстав для реєстрації права власності
за ОСОБА_8, скасував державну
реєстрацію права власності на спірну
квартиру за останньою.

В частині відмовлених вимог рішення
суду не оскаржується і апеляційним
судом не переглядається.

Доводи відповідача ОСОБА_8 про те, що
право власності на нерухоме майно
ОСОБА_2 не було зареєстровано і вона не
набула такого права, а тому її права не
порушені, спростовуються
вищенаведеним та наступним.

Слід розрізняти державну реєстрацію
договору і реєстрацію самого майна.

Як вказано вище, реєстрація нерухомого
майна, на відміну від реєстрації
договору, не має правовстановлюючого
значення у договірних відносинах під
час купівлі-продажу (станом на 29.12.2012
року). З такою реєстрацією законодавець
не пов'язує виникнення у особи права
власності.

При цьому суд враховує і той факт, що
договір купівлі-продажу спірної
квартири від 04.02.2013 року проведений на
підставі дублікатів
правовстановлюючих документів (а.с.53-54)
при наявності оригіналів, які
зберігаються у нотаріальній справі за
реєстром № 5344, за якими посвідчено
договір купівлі-продажу від 29.12.2012 року.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків, викладених у
рішенні.

Суд першої інстанції постановив
рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального
права, підстав для його скасування
немає.

Керуючись ст.ст.209, 303, 304, 307, 313-315, 319 ЦПК
України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Бердичівського
міськрайонного суду Житомирської
області від 06 листопада 2013 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена у
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня її
проголошення.

Головуючий
Судді