АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/760/14
Справа № 2018/2-296/11
Категорія : про визнання права
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2014 року судова колегія
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
в складі :

головуючого - Швецової Л.А.

суддів - Даниленка В.М.,
Малінської С.М.

при секретарі - Андрійко О.В.

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в м. Харкові
цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Київського районного
суду м. Харкова від 06 грудня 2013 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, ОСОБА_4, Харківської міської
ради, третя особа : ОСОБА_5 про визнання
права власності на нежитлові
приміщення та споруди ,-

В С Т А Н О В И Л А :

У січні 2010 року ОСОБА_2
звернулася до суду з вказаним позовом,
в обґрунтування якого посилалася на те,
що їй на підставі свідоцтва про право
на спадщину за законом від 27 серпня 2004
року належить на праві власності 223/400
частини житлового будинку літ. А-1
житловою площею 131, 5 кв.м. за АДРЕСА_1, що
розташований на земельній ділянці
розміром 1004 кв.м. Інша частина
вказаного житлового будинку належала
на праві власності відповідачу ОСОБА_3

Позивачка зазначила, що на
відповідній земельній ділянці її
донька та онук з використанням власних
коштів їх родини здійснили будівництво
гаражів літ. К,Л,М,Н,О,П,Р,С,
господарським способом. Рішенням
Київського районного суду м. Харкова
від 04.09.2007 року було визначено порядок
користування земельною ділянкою по
АДРЕСА_1, відповідно до якого частина
земельної ділянки, на якій розташовані
вказані нежитлові приміщення належать
саме позивачу.

Проте, у грудні 2009 року ОСОБА_2 стало
відомо про те, що відповідач ОСОБА_3
подарував належні йому 177/400 частини
житлового будинку, а також зазначені
нежитлові приміщення літ. К,Л,М,Н,О,П,Р,С,
які йому не належать.

Протягом розгляду справи, ОСОБА_2
неодноразово уточнювала свої позовні
вимоги та в остаточному просила суд
визнати за нею право власності на
нежитлове приміщення літ. К загальною
площею 26,2 кв.м. та на нежитлові
приміщення літ. Л,М,Н,О,П,Р,С площею 25,4
кв.м кожен, які знаходяться за адресою:
АДРЕСА_1.

Рішенням Київського районного
суду м. Харкова від 06 грудня 2013 року у
задоволенні позову ОСОБА_2 - відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням
ОСОБА_2 звернулася до суду з
апеляційною скаргою, в якій, з
посиланням на порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права, просить рішення
суду скасувати та ухвалити нове
рішення, яким задовольнити її позовні
вимоги у повному обсязі.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення районного
суду у відповідності до ст. 303 ЦПК
України в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, судова колегія не
вбачає підстав для її задоволення.

Відповідно до ст. 308 ЦПК| України суд
апеляційної інстанції відхиляє
апеляційну скаргу|, якщо| визнає, що| суд
першої інстанції ухвалив|постановивши|
рішення з додержанням| вимог|
матеріального і процесуального| права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення з одних лише
формальних міркувань.

Як вбачається з матеріалів справи,
вирішуючи цивільно-правовий спір,
районний суд повно й всебічно дослідив
обставини справи, представлені докази,
правильно визначив юридичну природу
спірних правовідносин та закон їх
регулюючий.

Так, відповідно до ст.ст. 316, 317, 319 ЦК
України правом власності є право особи
на річ (майно), яке вона здійснює
відповідно до закону за своєю волею,
незалежно від волі інших осіб.
Власникові належать права володіння,
користування та розпорядження своїм
майном. На зміст права власності не
впливають місце проживання та
місцезнаходження майна. Власник
володіє, користується, розпоряджається
своїм майном на власний розсуд.

Право власності є непорушним. Ніхто не
може бути протиправно позбавлений
цього права чи обмежений у його
здійсненні. Особа може бути позбавлена
права власності або обмежена у його
здійсненні лише у випадках і в порядку,
встановлених законом (ст. 321 ЦК України).

По справі достовірно встановлено,
що позивачу ОСОБА_2 на праві власності
належить 223/400 частини житлового
будинку літ. А-1 житловою площею 131, 5
кв.м. за АДРЕСА_1, що розташований на
земельній ділянці розміром 1004 кв.м.
Інша частина житлового будинку 177/400
належить ОСОБА_5 на підставі договору
дарування, укладеного 26.11.2009 року між
ОСОБА_3 та ОСОБА_5

Рішенням Київського районного
суду м. Харкова від 04.09.2007 року було
визначено порядок користування
земельною ділянкою між співвласниками
домоволодіння. В наступному вказане
рішення, ухвалою Київського районного
суду м. Харкова від 29.03.2010 року було
скасовано за ново виявленими
обставинами.

Заочним рішенням Київського
районного суду м. Харкова від 01 жовтня
2009 року по справі за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_7, Харківської міської ради про
визнання права власності на самочинно
побудоване нежитлове приміщення,
позовні вимоги ОСОБА_3 були задоволені.
Визнано за ОСОБА_3 право власності на
нежитлове приміщення літ. К загальною
площею 26,2 кв.м. та на нежитлові
приміщення літ. Л,М,Н,О,П,Р,С площею 25,4
кв.м кожен, які знаходяться за адресою:
АДРЕСА_1.

За заявою ОСОБА_2, ухвалою
Київського районного суду м. Харкова
від 28 грудня 2009 року заочне рішення
Київського районного суду м. Харкова
від 01 жовтня 2009 року було скасовано та
справу призначено до розгляду.

В наступному, ухвалою Київського
районного суду м. Харкова від 19 липня 2013
року, позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_7,
Харківської міської ради про визнання
права власності на самочинно
побудоване нежитлове приміщення
залишено без розгляду.

Відповідно до ст. 355 ЦК України
майно, що є у власності двох або більше
осіб ( співвласників), належить їм на
праві спільної власності. Спільна
власність вважається частковою, якщо
договором або законом не встановлена
спільна сумісна власність на майно.

Згідно ст. 357 ЦК України якщо розмір
часток у праві спільної часткової
власності не встановлений за
домовленістю співвласників або за
законом, він визначається з
урахуванням вкладу кожного з
співвласників у придбання (
виготовлення, спорудження) майна.

В судовому засіданні суду
апеляційної інстанції представник
ОСОБА_2 пояснила, що земельна ділянка
розміром 1004 кв.м. була закріплена за її
батьком та бабусею ОСОБА_3 на якій
розташоване домоволодіння, ще у 50
роках. Право власності на вказану
земельну ділянку ні ким з
співвласників не оформлялося, угоди
щодо порядку користування земельною
ділянкою між співласниками або рішення
суду, яке набрало чинності та яким би
був встановлений порядок користування
земельною ділянкою відсутні.

При вирішення питання про
встановлення порядку володіння й
користування спільною земельною
ділянкою, необхідно врахувати
положення Пленуму Верховного Суду
України №7 від 16.04.2004 р. зі змінами та
доповненнями, а саме: виходячи з того,
що порядок користування спільною
земельною ділянкою, у тому числі тією,
на якій розташовані належні
співвласникам жилий будинок,
господарські будівлі та споруди,
визначається насамперед їхньою угодою
залежно від розміру їхніх часток у
спільній власності на будинок, суд,
відповідно до п.21 вказаної постанови
Пленуму, ст.88 ЗК України бере до уваги
цю угоду при вирішенні спорів як між
ними самими, так і за участю осіб, котрі
пізніше придбали відповідну частку в
спільної власності.

Частина 2 ст. 59 ЦПК України
передбачає, що обставини справи, які за
законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватися іншими
засобами доказування.

Ст. 60 ЦПК України передбачає, що кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
свої вимог і заперечень. Доказування не
може ґрунтуватися на припущеннях.

З матеріалів справи вбачається, що
позивач набула право власності на
частку спірного домоволодіння у 2004
року в порядку спадкування за законом,
ОСОБА_3 у 2008 році на підставі свідоцтва
про право на спадщину.

Відповідно до вимог п. 8 та 12
постанови Пленуму Вищого
Спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ № 6 від 30.03.2012 року « Про практику
застосування судами статті 376
Цивільного кодексу України (про
правовий режим самочинного
будівництва)» , право на будівництво
нерухомого майна (забудову) мають
власники земельних ділянок (стаття 90
ЗК), землекористувачі (стаття 95 ЗК),
особи, які набули права користування
чужою земельною ділянкою (суперфіцій)
за договором із власником земельної
ділянки (стаття 1021 ЗК) або з інших
передбачених законом підстав.

Власником або землекористувачем
земельної ділянки право на її забудову
(будівництво) реалізується за умови
використання земельної ділянки за її
цільовим призначенням та виду.

У справах, пов'язаних із самочинним
будівництвом нерухомого майна, суди
мають враховувати, що за загальним
правилом особа, яка здійснила або
здійснює таке будівництво, не набуває
права власності на нього (частина друга
статті 376 ЦК).

Разом із цим власник земельної
ділянки набуває право власності на
зведені ним будівлі, споруди та інше
нерухоме майно (частина друга статті 375
ЦК), тому на вимогу власника
(користувача) земельної ділянки суд
може визнати за ним право власності на
нерухоме майно, яке самочинно
збудовано на ній, якщо це не порушує
права інших осіб (частина п'ята статті
376 ЦК).

Вирішуючи справу за позовом
власника (користувача) земельної
ділянки про визнання права власності
на самочинно збудоване нерухоме майно,
суди зобов'язані встановлювати усі
обставини справи, зокрема: чи є позивач
власником (користувачем) земельної
ділянки; чи звертався він до
компетентного державного органу про
прийняття забудови до експлуатації; чи
є законною відмова у такому прийнятті;
чи є порушені будівельні норми та
правила істотними.

З матеріалів справи вбачається та
не заперечувалося представником
ОСОБА_2 в судовому засіданні суду
апеляційної інстанції, що рішення щодо
закріплення земельної ділянки за
спірним домоволодінням відсутнє,
також позивач не зверталася до
компетентного державного органу про
прийняття забудови до експлуатації.

Частина 2 ст. 59 ЦПК України
передбачає, що обставини справи, які за
законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватися іншими
засобами доказування.

Ст. 60 ЦПК України передбачає, що кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
свої вимог і заперечень. Доказування не
може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачем самостійно проведено
будівництво нежитлового приміщення
літ. К загальною площею 26,2 кв.м. та на
нежитлових приміщеннь літ. Л,М,Н,О,П,Р,С
площею 25,4 кв.м кожен, які знаходяться за
адресою: АДРЕСА_1, даних що побудовані
приміщення відповідають будівельним
нормам, матеріали справи не містять.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 6
Конституції України органи
законодавчої , виконавчої та судової
влади здійснюють свої повноваження в
установлених Конституцією межах і
відповідно до законів України.

Згідно до змісту пп.1 п. «б» ч. 1 ст. 31
закону України « Про місцеве
самоврядування в Україні» від 21 травня
1997 року прийняття в експлуатацію
закінчених будівництвом об"єктів у
порядку, встановленому законодавством,
відноситься до відання виконавчих
органів сільських, селищних, міських
рад.

Відповідно до ст. 30 Закону України
„Про планування і забудову територій,
ст. 18 Закону України „ Про основи
містобудування" будівництво об"єктів
містобудування незалежно від форм
власності здійснюється з дозволу
відповідних рад, які можуть делегувати
це право відповідним виконавчим
органам, закінчені будівництвом
об"єкти підлягають прийняттю в
експлуатацію в порядку, встановленому
Кабінетом Міністрів України.

Згідно з п. 1 Порядку прийняття в
експлуатацію закінчених будівництвом
об"єктів, затвердженого постановою
кабінету міністрів України від 22
вересня 2004 року № 1243, прийняття в
експлуатацію закінчених будівництвом
об"єктів полягає у підтвердженні
державними приймальними комісіями
готовності до експлуатації об"єктів
нового будівництва, зокрема, як
житлово-громадського, так і
виробничого призначення, інженерних
мереж та споруд, їх
інженерно-техничного оснащення
відповідно до проектної документації,
нормативних вимог, вихідних даних на
проектування.

Статтею 9 Закону України «Про
архітектурну діяльність» передбачено,
що будівництво ( нове будівництво,
реконструкція, реставрація,
капітальний ремонт) об»єкта
архітектури здійснюється відповідно
до затвердженої проектної
документації, державних стандартів,
норм і правил, місцевих правил забудови
населених пунктів

Встановивши, що нежитлова будівля
до експлуатації не прийнята, у
встановленому законом порядку за
власником не зареєстрована, земельна
ділянка під забудоване нерухоме майно
у встановленому порядку у власність не
передавалась, суд першої інстанції
правильно дійшов до висновку про
відмову в задоволенні позовних вимог.

Посилання ОСОБА_2 в апеляційній
скарзі на той факт, що судом не
враховані вимог ст. 388 ЦК України, щодо
можливого витребування майна у особи,
яка не мала права його відчужувати,
судова колегія вважає безпідставним,
оскільки позивачем не було надано
належних та допустимих доказів на
підтвердження того, що спірне майно
належить позивачу на праві власності.

При оформленні права власності на
нежитлове приміщення літ. К загальною
площею 26,2 кв.м. та на нежитлові
приміщення літ. Л,М,Н,О,П,Р,С площею 25,4
кв.м кожен, які знаходяться за адресою:
АДРЕСА_1 у передбаченому законом
порядку, позивач не позбавлена
можливості звернутися до суду з
відповідним позовом на підставі ст. 388
ЦК України.

Доводи апеляційної скарги є
несуттєвими, рішення суду, прийняте по
суті розглянутого цивільно-правового
спору не спростовують, і не дають
підстав для висновку| про неправильне
застосування судом першої інстанції
норм матеріального чи| процесуального|
права, які призвели| або| могли
призвести| до неправильного вирішення
справи.

Таким чином, з огляду на викладене та
керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313 - 315, 317, 319
ЦПК України, судова колегія, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
відхилити.

Рішення Київського районного суду
м. Харкова від 06 грудня 2013 року
залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції
набирає чинності негайно, але може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів із дня її
проголошення.

Головуючий:

Судді: