Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.01.2014
м. Кіцмань

Кіцманський районний суд Чернівецької
області у складі: головуючого судді
Мізюка В.М., при секретарі
Константинник М.Д., за участю
представників ОСОБА_14, ОСОБА_15
розглянувши у відкритому судовому
засіданні у залі суду м. Кіцмань справу
за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про визнання порядку користування
приміщенням квартири та за зустрічним
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання
права особистої приватної власності на
майно,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до
ОСОБА_2 про визнання порядку
користування приміщенням квартири,
мотивуючи свої вимоги тим, що між нею та
відповідачем 27 листопада 1997 року був
укладений шлюб, який зареєстрований у
виконкомі Мамаївської сільської ради
Кіцманського району Чернівецької
області, актовий запис № 44. Відповідно
до рішення Кіцманського районного суду
від 06 травня 2009 року шлюб між ними
розірвано. Вказує, що відповідно до
договору купівлі-продажу ВВЕ № 426554 від
22 червня 2004року посвідченого державним
нотаріусом Кіцманської державної
нотаріальної контори Олексюк С.В.
сторонами за їхні спільні кошти було
набуто 18/100 частини адміністративного
будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1, де
вони разом зі своїми дітьми проживали у
вищевказаному будинку. Однак, на
початку травня 2013 року ОСОБА_2 заявив,
що він є власником квартири, та ставить
питання про виселення ОСОБА_1 разом з
дітьми, оскільки бажає проживати там зі
своєю новою сім'єю. ОСОБА_1 вважає, що
квартира належить їм на праві спільної
сумісної власності, а тому просить суд
визнати порядок користування майном,
квартирою АДРЕСА_1 та виділити їй
частину коридору, який позначений № 4-1
на поверховому плані технічного
паспорту, площею 1,6 кв.м, дві житлові
кімнати (житлову кімнату, яка позначена
№ 4-2 на поверховому плані технічного
паспорту площею 14,4 кв.м житлову
кімнату, яка позначена № 4-3 на
поверховому плані технічного паспорту,
площею 9,9 кв.м, кухню, яка позначена № 4-4
на поверховому плані технічного
паспорту, площею 11,1 кв.м та санвузол,
який позначений № 4-5 на поверховому
плані технічного паспорту площею 2,8
кв.м та виділити в користування ОСОБА_2
частину коридору, який позначений № 1-4
на поверховому плані технічного
паспорту, площею 7,1 кв. м, житлову
кімнату, яка позначена № 4-7 на
поверховому плані технічного паспорту
площею 22,90 кв. м та санвузол, який
позначений № 4-6 на поверховому плані
технічного паспорту, площею 1,8 кв.м,;
визначити часткову спільну власність
на квартиру ОСОБА_1 належить 55/100, а
ОСОБА_2 належить 45/100 частини квартири
та зобовязати ОСОБА_2 не чинити їй
перешкоди. ОСОБА_1 уточнила позовні
вимоги, та просить суд визнати 18/100
частину адміністративного будинку, що
розташований по АДРЕСА_1 спільною
сумісною власністю її та ОСОБА_2

ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним
позовом до ОСОБА_1 про визнання права
особистої приватної власності на
майно, мотивуючи свої вимоги тим, що 22
червня 2004 року між ним та ОСОБА_4 було
оформлено договір купівлі-продажу 18/100
частини адміністративного будинку, що
знаходиться по АДРЕСА_1, за яким йому
передано у власність зазначене майно.
Однак, за вказаною адресою він
зареєстрований та постійно проживав
від народження, оскільки ордер на дану
квартиру ще в 1977 році отримав його
батько, як працівник Лужанського цеху
заводу «Металіст», тоді вся їхня сім'я
там вселилася. Його батько планував
викупити дане житло за кошти, які
повинні були виплатити йому, як
компенсацію за час перебування на
окупованій території Великої
вітчизняної війни, однак у 2001 році він
помер. В 2002 році надійшов лист з Австрії
про те, що його батьку належить
матеріальна допомога. В червні 2004 року
ним та його братами отримані дані кошти
на підставі свідоцтва про спадщину, за
які одразу було придбано дану квартиру.
Частина коштів використана на ремонт
та переобладнання даної будівлі. В 2005
році він як власник данного житла в 2005
році зареєструав в даній квартирі свою
дружину та двох їхніх дітей. Вважає, що
спірна квартира була придбана ним за
особисті кошти, які були успадковані
ним, а тому є його особистою приватною
власністю.

ОСОБА_1 підримала свій позов та просить
його задовльнити, а зустрічний позов
ОСОБА_2 не визнала та просила відмовити
в задоволенні позову.

ОСОБА_2 позовні вимоги ОСОБА_1 не визнав,
а просив суд задовольнити його
зустрічний позов.

Суд, вислухавши пояснення сторін, їх
представників, дослідивши матеріали
справи, знаходить, що в задоволенні
первісного позову слід відмовити,
зустрічну позовну заяву слід
задовольнити з наступних підстав.

Так, в судовому засіданні встановлено,
що сторони уклали шлюб 27 листопада 1997
року у виконкомі Мамївської сільської
ради Кіцманського району Чернівецької
області, актовий запис № 44. Від шлюбу
мають двоє неповнолітніх дітей, а саме:
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, що
підтверджується копією свідоцтва про
народження серії НОМЕР_1 від 18 лютого 2000
року та сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, що
підтверджується копією свідоцтва про
народження серії НОМЕР_2 від 04
листопада 2003 року народження.
Відповідно до рішення Кіцманського
районного суду від 06 травня 2009 року
шлюб між ними розірвано. А рішенням
Кіцманського районного суду від 04
листопада 2011 року з ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_1 на утримання дочки ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_6, 13 жовтня 2003
року народження згідно рішення
Кіцманського районного суду від 03
лютого 2009 року змінено розмір
аліментів з 250 гривень на 300 гривень
щомісячно на кожну дитину до їх
повноліття.

Щодо договору купівлі-продажу ВВЕ №
426554 від 22 червня 2004 року, який укладений
між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 останньому
належить 18/100 частини
адміністративного будинку, що
знаходиться по АДРЕСА_1, посвідченого
державним нотаріусом Кіцманської
державної нотаріальної контори
Олексюк С.В. та зареєстрованого в
Кіцманському районному бюро технічної
інвентаризації за реєстровим номером
1-89 від 23 травня 2005 року, встановлено, що
договір відповідає вимогам
законодавства та письмовими
поясненнями свідка ОСОБА_4
підтверджено, що між ним та покупцем
ОСОБА_2 було досягнуто домовленості
щодо купівлі-продажу спірного
приміщення і одразу були передані
кошти за це приміщення, однак у зв'язку
із тривалим оформленням
приватизаційних паперів, сам договір
купівлі-продажу був посвідчений 22
червня 2004 року.

З дослідженої довідки виконавчого
комітету Лужанської селищної ради № 539
від 17 вересня 2013 року, вбачається, що
ордер на вселення у квартиру АДРЕСА_1 у
1977 році отримала сім'я ОСОБА_7, який на
той час працював у Лужанському цеху
заводу «Металіст». В цьому ж році в дану
квартиру вселилися ОСОБА_7, ОСОБА_8,
ОСОБА_9, ОСОБА_2, ОСОБА_10. Однак, за час
проживання сім'я своє право на
безоплатну приватизацію житла не
використовувала. У зв'язку з цим вони
оформили договір купівлі-продажу на
дану квартиру у 2004 році. У 2005 році тут
прописалися ОСОБА_1. На даний час в
квартирі зареєстровані ОСОБА_9, ОСОБА_2,
ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_6

В судовому засіданні позовні вимоги
ОСОБА_1 не знайшли свого підтвердження,
оскільки позовна вимога про визнання
порядку користування приміщенням
квартири заявлена з тих підстав, що
начебто ОСОБА_2 пред'явив вимогу
останній про виселення. Однак, дані
обставини не були підтверджені
належними доказами, а спростовані
актом обстеження
матеріально-побутових умов проживання
мешканців спірної квартири від 27
вересня 2013 року, із якого вбачається, що
ОСОБА_2 доступу до власної квартири на
має, оскільки вній ОСОБА_1 змінено
замок та спростовуються поясненнями
ОСОБА_1, яка вказала, що ОСОБА_2 в
квартирі не проживає та ключів від неї
не має, перешкоди в користуванні
квартирою їй не чинив; спростовується
поясненнями свідків ОСОБА_11, ОСОБА_12,
який пояснив, що в 2012-2013 роках проводив
на замовлення позивачки ремонтні
роботи в спірній квартирі.

Свідок ОСОБА_13 пояснила, що в квартирі
проживає позивачка з дітьми та вона
чула, що ОСОБА_2 залишив квартиру.

Свідок ОСОБА_10 також надав пояснення
про те, що його брат в квартирі не
проживає, ключів від вхідних дверей в
квартиру не має та що в цій квартирі
зберігаються речі його, батьків та
брата. Із позовом до суду про виселення
позивачки із квартири ОСОБА_2 за
тривалий період після розірвання шлюбу
не звертався, будь-яких перешкод в
користуванні квартирою їй не чинив.

Суд, вважає, що ОСОБА_1 не надала
ґрунтовних підстав, які б підтвердили
той факт, що відповідач чинить
перешкоди в користуванні квартирою,
тому відсутні підстави для здійснення
аналізу правовідносин сторін, що у
сукупності мали б слугувати підставою
для вирішення питання чи має місце
порушення прав іншого співвласника.

Крім того, позивачка пред'являючи позов
про визначення порядку користування
приміщеннями квартири фактично
просить провести поділ спірної
квартири, виділивши сторонам певні
приміщення та визнати за нею право
власності на визначену частку
квартири. Однак, ОСОБА_1 пропущено
передбачений законом строк позовної
давності на пред'явлення вимоги про
поділ майна подружжя, оскільки шлюб між
сторонами розірвано 06 травня 2009 року, а
позов подано до суду 17 липня 2013року.

Також, позивачкою не надано доказів, що
спірне приміщення переведено до
житлового фонду та переобладнано в
квартиру, що унеможливлює її поділ на
частки.

Згідно Постанови Пленуму ВСУ №20 від 22
грудня 1995року «Про судову практику у
справах за позовами про захист права
приватної власності» позов про
визначення порядку користування
приміщеннями квартири може
розглядатися в тому разі, якщо спільне
майно неможливо поділити між
співвласниками в натурі із виділенням
окремих ізольованих приміщень з
окремими виходами. В даному випадку
позивачем не пред'явлено вимогу про
поділ майна подружжя, визначення
часток, а згодом і визначення порядку
користування. Зрештою сплив строк
позовної давності на пред'явлення
вимоги про поділ в натурі майна
подружжя і не доведено, що спірна
квартира є спільною сумісною власністю
подружжя, оскільки оспорено ОСОБА_2 За
таких підстав первісний позов є
необґрунтованим та задоволенню не
підлягає.

Також, суд вважає, що зустрічний позов
ОСОБА_2 про визнання майна особистою
приватною власністю є обґрунтованим та
знайшов своє підтвердження в ході
судового розгляду справи.

Так, встановлено, що житловий будинок
по АДРЕСА_1 являвся адміністративним
будинком заводу «Металіст». Батьки
ОСОБА_2 працювали на цьому заводі, а
тому в 1977 році отримали приміщення в
будинку для проживання членів сім'ї.
Основним квартиронаймачем являвся
батько позивача та з 1977 року в
приміщені проживали батьки позивача,
він та його брат, а з 1980 року проживав ще
один брат, тобто всього п'ятеро чоловік.
У зв'язку із зміною законодавства та
основного балансоутримувача будинку
сім'я ОСОБА_2 оформила договір
купівлі-продажу на квартиру в 2004 році.
ОСОБА_1 була зареєстрована в квартирі у
2005 році. Зазначені обставини
стверджуються довідкою Лужанської
селищної ради та були підтверджені
свідками ОСОБА_13, ОСОБА_10, ОСОБА_11

В 1998 році померла мати позивача, а в 2001
році помер його батько. Батьки за життя
мали намір приватизувати квартиру, в
якій проживали з 1977 року, однак зробити
це не встигли. В 2002 році батькові
позивача була призначена фінансова
виплата колишнім рабським робітникам
нацистського режиму в розмірі 1453,46
Євро. Однак в зв'язку із смертю батька
ОСОБА_2 та два його брати 20 серпня 2002
року отримали свідоцтво про право на
спадщину, що складалася із грошових
коштів в сумі 1453,46 Євро. Реалізуючи
бажання батьків на викуп квартири
ОСОБА_2 за згодою повнолітнього брата
ОСОБА_10 та діючи в інтересах
неповнолітнього брата ОСОБА_9,
домовився із власником будинку ОСОБА_4
про викуп квартири за отримані в
спадщину кошти. Однак, в зв'язку із
тривалим оформленням продавцем
приватизаційних документів на
адміністративний будинок договір
купівлі-продажу був укладений лише 22
червня 2004 року. Зазначені обставини
стверджуються Свідоцтвом про право на
спадщину, договором купівлі-продажу
квартири, поясненням свідка ОСОБА_10 та
письмовими поясненнями свідка -
продавця ОСОБА_4 Суд, вважає, що
пояснення свідка ОСОБА_4 є належним та
допустимим доказом, оскільки в нього
була поважна причина щодо неможливості
з'явитися до суду, він самостійно в
поясненнях вказав, що усвідомлює
наслідки кримінальної
відповідальності за неправдиві
свідчення, а також дані пояснення
повністю узгоджуються із поясненнями
інших свідків, зокрема ОСОБА_10, ОСОБА_11,
ОСОБА_13, свідоцтвом про право на
спадщину, згідно якого кошти були
отримані в Євро та зі слів продавця
передані йому саме в валюті Євро.

Посилання ОСОБА_1 на те, що спірну
квартиру було придбано за спільні
кошти подружжя є необґрунтованими та
спростовуються поясненнями свідків,
зокрема свідок ОСОБА_11 пояснила, що
зичила кошти доньці в сумі 1500 гривень
на початку 2004 року, в той час коли гроші
покупцеві передавалися в 2003 році, що
підтверджено свідком ОСОБА_10, ОСОБА_4, а
сам договір купівлі-продажу був
оформлений в червні 2004 року. В той же
час свідок підтвердила, що ОСОБА_2
отримав грошову компенсацію за батька.

Свідок ОСОБА_13 пояснила, що їй відомо,
що будинок, в якому проживала сім'я
ОСОБА_2 належав до заводу, це був
гуртожиток, їм було надано в
користування. Їй відомо, що Австрія
батькам ОСОБА_2 виплачувала
компенсацію. Одночасно свідок
пояснила, що їй було шкода ОСОБА_1, бо та
кінці з кінцями зводила.

Свідок ОСОБА_10 пояснив, що проживав з
народження в спірній квартирі, що
батько хотів приватизувати, але не
встиг, бо помер. Після смерті батька в
2002 році вони в нотаріальній конторі
отримали спадщину в грошовій сумі. Самі
гроші отримали в 2003 коли було холодно і
одразу домовилися із ОСОБА_4 про
купівлю-продаж і брат передав йому
гроші в Євро. Але він довго оформляв
приватизаційні папери, тому сам
договір був укладений влітку 2004 року.

Постановою Пленуму ВСУ № 11 від 21 грудня
2007 року «Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про право на шлюб, розірвання
шлюбу, визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» передбачено,
що вирішуючи такі спору суди перш за
все повинні з'ясовувати джерело
доходів подружжя, за які було придбано
майно. Свідок ОСОБА_13 пояснила, що
ОСОБА_1 кінці з кінцями зводила, свідок
ОСОБА_11 пояснила, що постійно зичила
гроші доньці, кормила сім'ю ОСОБА_2,
свідок ОСОБА_10 пояснив, що квартиру
було придбано за кошти, отримані в
спадщину, що свою частину він також
віддав на придбання квартири і частина
молодшого неповнолітнього на той час
брата також пішла на придбання цієї
квартири, оскільки ОСОБА_2 був опікуном
неповнолітнього брата.

Таким чином письмовими доказами та
іншими доказами, встановленими під час
розгляду справи беззаперечно було
встановлено, що спірне майно було
придбано за особисті кошти ОСОБА_2

А згідно ст.57 СК України особистою
приватною власністю дружини, чоловіка
є майно, набуте нею, ним за час шлюбу,
але за кошти, які належали їй, йому
особисто.

На підставі ст. ст. п.п. 2, 3 ч. 1 ст. 57 СК
України, ст.. 392 ЦК України керуючись ст.
ст. 15, 16, 27, 30, 31, 40, 62, 75, 123, 128, 212, 213, 214, 215, 218
ЦПК України, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про визнання порядку користування
приміщенням квартири, відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про
визнання права особистої приватної
власності на майно задовольнити
повністю.

Визнати право особистої приватної
власності ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3,
зареєстрованого в АДРЕСА_1 та мешканця
АДРЕСА_2 на 18/100 частини адміністравного
будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 2483
гривні 82 коп. сплаченого судового
збору.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Чернівецької області через
Кіцманський районний суд протягом
десяти днів з дня його проголошення.
Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Суддя: