Справа № 1004/1742/12 Головуючий у І
інстанції Корбут В.М.Провадження №
22-ц/780/229/14 Доповідач у 2
інстанції МатвієнкоКатегорія 41
УХВАЛА

Іменем України

16 січня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київської області в
складі:

Головуючого - судді : Матвієнко Ю.О.,

суддів Волохова Л.А.,
Мельника Я.С.,

при секретарі Микитенко
Д.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні апеляційного
суду Київської області цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Богуславського районного суду
Київської області від 11 листопада 2013
року по справі за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про виселення,

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2012 року ОСОБА_1 звернулася
до суду з позовом до ОСОБА_2 про
виселення його з належної їй на праві
власності на підставі договору
дарування від 30 вересня 2010 року
квартири АДРЕСА_1 без надання іншого
жилого приміщення. Свої вимоги
мотивувала тим, що ОСОБА_2 не являється
членом її сім»ї і згоди на його
реєстрацію та проживання в квартирі
вона не давала. Враховуючи те, що ОСОБА_2
не має права користуватись житлом в
належній їй квартирі, ОСОБА_1 просила
суд ухвалити рішення про його
виселення з підстав, передбачених
ст.ст. 116, 157 ЖК України та ст.ст. 316, 317, 319,
321, 391 ЦК України.

Рішенням Богуславського районного
суду Київської області від 11 листопада
2013 року в задоволенні позову ОСОБА_1
відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду,
позивач подала на нього апеляційну
скаргу, в якій, посилаючись на
порушення судом норм матеріального
права, просила рішення суду першої
інстанції скасувати та ухвалити по
справі нове рішення про задоволення її
вимог.

Заслухавши доповідь судді
доповідача, пояснення відповідача,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів приходить до висновку
про відхилення апеляційної скарги з
наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено,
що в період з 1999 по 2012 рік відповідач
ОСОБА_2 та мати позивача ОСОБА_3
проживали однією сім»єю без реєстрації
шлюбу.

На підставі договору
купівлі-продажу квартири від 09 грудня
2003 року ОСОБА_3 купила квартиру АДРЕСА_1,
в якій відповідач ОСОБА_2 був
зареєстрований 18.02.2004 року як член
сім»ї власника.

30 вересня 2010 року ОСОБА_3
подарувала належну їй квартиру АДРЕСА_1
ОСОБА_1, позивачу по справі.

Ухвалюючи рішення про відмову в
позові, суд першої інстанції виходив з
необґрунтованості та безпідставності
вимог позивача, і колегія суддів
погоджується з такими висновками суду
першої інстанції, виходячи з
наступного.

В позовній заяві позивач,
посилаючись на порушення її прав
власника, просила виселити відповідача
без надання йому іншого жилого
приміщення з підстав, передбачених
ст.ст. 116, 157 ЖК УРСР та ст.ст. 316, 317, 319, 321,
391 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України
власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд.

Згідно ст.150 ЖК УРСР громадяни, які
мають у приватній власності будинок
(частину будинку), квартиру,
користуються ним (нею) для особистого
проживання і проживання членів їх
сімей і мають право розпоряджатися
цією власністю на свій розсуд:
продавати, дарувати, заповідати,
здавати в оренду, обмінювати,
закладати, укладати інші не заборонені
законом угоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР з
урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК
України члени сім»ї власника, які
проживають разом з ним у будинку, що
йому належить, користуються жилим
приміщенням у обсязі, визначеному
відповідно до угоди з власником.

Згідно ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може
бути виселений із займаного приміщення
або обмежений у праві користування ним,
інакше як на підставах і в порядку,
передбачених законодавством.

Норма ст. 157 ЖК УРСР передбачає, що
членів сім»ї власника жилого будинку
(квартири) може бути виселено у
випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 ЖК,
згідно якої якщо наймач, члени його
сім»ї або інші особи, які проживають
разом з ним, систематично руйнують чи
псують жиле приміщення, або
використовують його не за
призначенням, або систематичним
порушенням правил співжиття роблять
неможливим для інших проживання з ними
в одній квартирі чи в одному будинку, а
заходи запобігання і громадського
впливу виявились безрезультатними,
виселення винних на вимогу наймодавця
або інших заінтересованих осіб
провадиться без надання іншого жилого
приміщення.

Таким чином, право вимагати у
судовому порядку виселення членів
сім»ї, у тому числі колишніх, власник
жилого будинку (квартири) має
відповідно до ст. 157 ЖК УРСР, але за
наявності обставин, передбачених ч. 1
ст. 116 цього Кодексу, зокрема, якщо вони
систематично руйнують чи псують жиле
приміщення, використовують його не за
призначенням, або систематичним
порушенням правил співжиття роблять
неможливим для інших проживання з ними
в одній квартирі чи в одному будинку, а
заходи запобігання і громадського
впливу виявилися безрезультатними.

Тобто для застосування норми статті
116 ЖК УРСР необхідна наявність двох
умов: систематичне руйнування чи
псування жилого приміщення,
використання його не за призначенням
або ж систематичне порушення правил
співжиття, а також вжиття заходів
попередження або громадського впливу,
які не дали позитивних результатів. Під
заходами впливу маються на увазі
заходи попередження, що застосовуються
судами, прокурорами, органами
внутрішніх справ, адміністративними
комісіями виконкомів, а також заходи
громадського впливу, вжиті на зборах
жильців будинку чи членів ЖБК, трудових
колективів, товариськими судами й
іншими громадськими організаціями за
місцем роботи або проживання
відповідача.

Будь-яких доказів на підтвердження
обставин, якими ОСОБА_1 обґрунтовує
свої вимоги, зокрема доказів на
підтвердження наявності підстав для
виселення, передбачених ч. 1 ст. 116 ЖК
УРСР, та доказів вжиття заходів
попередження або громадського впливу
по відношенню до ОСОБА_2, позивачем суду
надано не було, в зв»язку з чим законним
та обґрунтованим є висновок суду
першої інстанції про відмову у
задоволенні позову з підстав,
зазначених у ньому.

Доводи апеляційної скарги про
незастосування судом першої інстанції
до спірних правовідносин положень
ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України,
відхиляються колегією суддів, оскільки
сам по собі факт того, що ОСОБА_1 є
власником квартири АДРЕСА_1 не є
підставою для виселення з неї ОСОБА_2,
зареєстрованого там у встановленому
законом порядку, зважаючи на те, що
відповідно до ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може
бути виселений із займаного приміщення
або обмежений у праві користування ним,
інакше як на підставах і в порядку,
передбаченому законодавством.

Інших доводів, які б спростували
законність та обґрунтованість
ухваленого судом першої інстанції
рішення, апеляційна скарга ОСОБА_1 не
містить.

Оскільки судом першої інстанції
повно і всебічно з'ясовані всі
обставини справи, дана належна правова
оцінка доказам, висновки суду
відповідають фактичним обставинам
справи, а ухвалене рішення відповідає
вимогам матеріального і
процесуального права, підстави для
його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 314, 315 ЦПК
України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -
відхилити.

Рішення Богуславського районного
суду Київської області від 11 листопада
2013 року - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий :

Судді :