Справа № 357/6808/14 Головуючий у І
інстанції Бондаренко О.В.Провадження №
22-ц/780/6501/14 Доповідач у 2
інстанції СліпченкоКатегорія 47
УХВАЛА

Іменем України

18 грудня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
апеляційного суду Київської області у
складі:

головуючого Сліпченка О.І.

суддів Іванової І.В., Олійника В.І.

при секретарі: Черепинець А.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві матеріали
цивільної справи за апеляційною
скаргою ОСОБА_1 на рішення
Білоцерківського міськрайонного суду
Київської області від 01 жовтня 2014 року
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1
про визнання права власності в
спільній сумісній власності подружжя
та визначення порядку користування
майном та зустрічним позовом ОСОБА_1,
яка діє у власних інтересах та в
інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 до
ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного
майна подружжя ,-

Заслухавши доповідь судді
Апеляційного суду, вислухавши
учасників процесу, перевіривши
матеріали справи в межах доводів
апеляційної скарги, колегія суддів,-

встановила:

У травні 2014 року позивач звернувся до
суду з зазначеним позовом посилаючись
на те, що 01.10.1997 року зареєстрував шлюб з
відповідачем. Рішенням
Білоцерківського міськрайонного суду
Київської області від 25.04.2014 року шлюб
було розірвано. 14.06.2007 року придбали
двохкімнатну квартиру АДРЕСА_1.

Просив визнати за ним право власності
на 1/2 частину вказаної квартири та
виділити йому у користування житлову
кімнату - площею 12,10 кв.м., виділити у
користування ОСОБА_1 житлову кімнату -
площею 17,90 кв.м., балкон ( лоджія) - площею
1,10 кв.м., інші приміщення квартири
залишити у спільному користуванні та
розділити майно одружжя.

Відповідач ОСОБА_1 звернулась із
зустрічною позовною заявою,
посилаючись на те, що, їй належить 2/4
частини квартири за АДРЕСА_1, а
неповнолітній дочці ОСОБА_3 та
Відповідачеві - по 1/4 частині даної
квартири.

Крім того, за період перебування у
шлюбі та ведення спільного
господарства ними було придбано
спільного сумісного майна на загальну
суму 211 350 грн., з яких 114 350 грн. - вартість
придбаного майна в т.ч. транспортних
засобів та 97 000 грн. - кошти, які являлися
спільною сумісною власністю подружжя
згідно кредитного договору, сплачені
на придбання 1/2 частини квартири за
АДРЕСА_1.

Рішенням Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 01 жовтня 2014 року первісний та
зустрічний позови задоволені частково.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/4
частину квартири АДРЕСА_1; автомобіль
марки ВАЗ 2105, 1993 року випуску, бежевого
кольору, кузов № НОМЕР_5, д.н.з. НОМЕР_1,
свідоцтво про реєстрацію серії НОМЕР_6
від 05.06.2009 року; автомобіль марки Fiat Ducato,
1989 року випуску, білого кольору, кузов
№ НОМЕР_2, д.н.з. НОМЕР_3, свідоцтво
про реєстрацію серії НОМЕР_7 від 22.08.2012
року; автомобіль марки ИЖ 412ИЭ, 1982 року
випуску, білого кольору, кузов №
НОМЕР_4, д.н.з. НОМЕР_8, свідоцтво про
реєстрацію серії НОМЕР_9 від 08.08.2004 року;
холодильник Snaig; диван старий; пральна
машинка Bosh; м'ясорубка електрична;
меблева стінка. Всього на суму 97753,74 грн.
( дев'яносто сім тисяч сімсот п'ятдесят
три грн. 74 коп.)

Визнано за ОСОБА_1 право власності на: 3/4
частини квартири АДРЕСА_1; комп'ютер
(сканер, принтер, мишка, клавіатура, веб
- камера, монітор «Samsung»); новий диван;
дитячий стіл(світлий)+дитяча меблева
стінка; електрична соковижималка;
тумбочка у ванні; килимок у ванну
(набір, новий); чорний комод; ковдри 4шт.
(по 200грн.); люстри 2 шт.( по 600 грн.);
телевізори 2шт.( Sony, Samsung, по 500грн); набір
ложок і виделок (срібло); сковорідка;
посуд; залізна шкатулка; програвач-DVD;
комп'ютерний стільчик; дитячий
письмовий стіл; електровафельниця та
інше. Всього майна на суму 74650,00 грн. (
сімдесят чотири тисячі шістсот
п'ятдесят грн. 00 коп.)

Встановлено порядок користування
квартирою АДРЕСА_1 наступним чином :

виділено у користування ОСОБА_2 житлову
кімнату - площею 12,10 кв.м., виділино у
користування ОСОБА_1 житлову кімнату -
площею 17,90 кв.м., балкон ( лоджія) - площею
1,10 кв.м., нші приміщення квартири
залишено у спільному користуванні.

У задоволені інших вимог позивачів за
основним та зустрічним позовом
відмовлено.

У своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1,
посилаючись на необґрунтованість
рішення в частині компенсації вартості
часток майна у спільній сумісній
власності подружжя та в частині
стягнення судових витрат та на
порушення норм матеріального і
процесуального права, просить рішення
суду змінити та стягнути з ОСОБА_2 на її
користь 23103,74 грн. як різницю вартості
частки виділеного йому спільного
сумісного майна подружжя та судові
витрати пропорційно до задоволених
вимог в розмірі 949,10 грн. В іншій частині
рішення залишити без змін.

Апеляційна скарга підлягає до
часткового задоволення, виходячи з
наступного.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні. Разом
із тим рішення суду першої інстанції в
повній мірі даним вимогам закону не
відповідає.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ч.1 ст. 61 ЦПК України
обставини визнані сторонами та іншими
особами, які беруть учать у справі, не
підлягають доказуванню.

Постановляючи рішення про часткове
задоволення первісного та зустрічного
позовів, місцевий суд виходив з того, що
за час сумісного проживання у шлюбі
сторони набули майно, яке є їх спільною
сумісною власністю подружжя і підлягає
поділу.

З такими висновками місцевого суду
погоджується і колегія суддів з таких
підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
01.10.1997 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1
зареєстрували шлюб у відділі РАЦС
Білоцерківського міського управління
юстиції Київської області, актовий
запис № 1296 ( свідоцтво про шлюб - а.с. 47).

25.04.2014 року рішенням Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було
розірвано, рішення набрало законної
сили 06.05.2014 року. ( копія рішення - а.с. 50).

Від шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 мають двох
дітей: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_2. ( свідоцтва про народження
- а.с.48,49).

14.06.2007 року, відповідно до договору
купівлі-продажу посвідченого
державним нотаріусом Другої
Білоцерківської міської державної
нотаріальної контори Київської
області Магдич Т.І., зареєстрованого в
реєстрі за № 1-2909, ОСОБА_2 та ОСОБА_1
придбали квартиру АДРЕСА_1 за 202 000 грн. (
а.с.9). Право власності на квартиру було
зареєстровано за ОСОБА_1, що також
підтверджено копією витягу про
реєстрацію права власності на нерухоме
майно від 14.06.2007 року ( а.с.10).

Квартира АДРЕСА_1, загальною площею 52,20
кв.м. ( з балконом 53,30) та житловою площею
30,00 кв.м. складається з: житлових кімнат
площею 17.9 кв.м. і 12,10 кв.м. та приміщень
кухні, ванної кімнати, туалету,
коридору, балкону ( лоджія).В квартирі
зареєстровані ОСОБА_2, ОСОБА_1 та їх
неповнолітні діти, що підтверджено
показами сторін, копією технічного
паспорту - а.с.12, актом соціального
інспектування - а.с.146.

Згідно свідоцтва про право власності
за № 33541 від 25.07.2002 року ОСОБА_1 та
ОСОБА_3, на праві спільної часткової
власності належала квартира АДРЕСА_1,
приватизована згідно з Законом України
«Про приватизацію державного
житлового фонду».

14.06.2007 року, відповідно до договору
купівлі-продажу посвідченого
державним нотаріусом Другої
Білоцерківської міської державної
нотаріальної контори Київської
області Магдич Т.І., зареєстрованого в
реєстрі за № 1-2907, ОСОБА_1 та
неповнолітня ОСОБА_3, від імені якої
діяв ОСОБА_2, продали квартиру належну
їм на праві спільної часткової
власності квартиру за № 88 в житловому
будинку під АДРЕСА_1 за 105 000 грн. ( копія
договору купівлі - продажу квартири -
а.с.54).

Положеннями п. 4 ч. 1 ст. 57 Сімейного
кодексу України передбачено, що
особистою приватною власністю дружини,
чоловіка є житло, набуте нею, ним за час
шлюбу внаслідок його приватизації
відповідно до Закону України «Про
приватизацію державного житлового
фонду».

12.06.2007 року відповідно до договору
дарування посвідченого нотаріусом
Другої Білоцерківської міської
державної нотаріальної контори
Київської області Магдич Т.І.,
зареєстрованого в реєстрі за № 1-2668
(а.с.102) та згідно витягу про реєстрацію
права власності на нерухоме майно від
13.06.2007 року ( а.с.103), ОСОБА_1 подарувала
ОСОБА_3 1/3 частину житлового будинку з
відповідною частиною господарських та
побутових будівель та споруд, який
знаходиться за адресою: АДРЕСА_2,
сторони оцінили майно в сумі 23 000 грн.

Отже, 105 000 грн., отриманих від продажу
квартири № 88 в житловому будинку
АДРЕСА_1, являлись власністю ОСОБА_1,
отриманих нею від продажу житла,
набутого нею, за час шлюбу внаслідок
його приватизації відповідно до Закону
України «Про приватизацію державного
житлового фонду».

14.06.2007 року, відповідно до кредитного
договору укладеного між КБ
«ПриватБанк» та ОСОБА_1, остання
отримала кредитні кошти у розмірі 25 200
доларів США на купівлю квартири. Станом
на 14.06.2007 року офіційний курс долара до
гривні за даними Національного банку
України становив 5,05 грн. за 1 долар США.
Таким чином, згідно кредитного
договору Позивач отримала кредитні
кошти у розмірі 127 260 гривень.

Частиною 3 ст. 61 СК України передбачено,
що якщо одним із подружжя укладено
договір в інтересах сім'ї, то гроші,
інше майно, в тому числі гонорар,
виграш, які були одержані за цим
договором, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Таким чином, 127 260 гривень, отриманих
ОСОБА_1 на підставі кредитного договору
являються спільною сумісною власністю
подружжя позивача і відповідача.

Враховуючи вищезазначені обставини
суд першої інстанції прийшов до
обґрунтованого висновку, що 1/2 частина
квартири АДРЕСА_1, придбана в період
шлюбу сторін за спільні кошти є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

Квартира АДРЕСА_1 є неподільною,
сторони мають право на спільне
володіння та користування
приміщеннями квартири, однак дійти
такої згоди не можуть, перебувають в
складних життєвих обставинах,
відповідач не визнає право позивача на
зазначену квартиру, а позивач створює
несприятливі умови спільного
проживання та користування належним їм
майном, що підтверджено показами
свідків та матеріалами справи (
а.с.145-148,167,168).

Згідно зі ст. 383 ЦК України, ст.150 ЖК
України, власник житлового будинку,
квартири має право використовувати
помешкання для власного проживання,
проживання членів своєї сім'ї, інших
осіб і не має права використовувати
його для промислового виробництва.

Відповідно до ст.41 Конституції України,
ст.321 ЦК України право власності є
непорушним. Ніхто не може бути
протиправно позбавлений цього права чи
обмежений у його здійсненні.

Згідно приписів ст.358 ЦК України право
спільної часткової власності
здійснюється співвласниками за їхньою
згодою.

Як встановлено судом першої інстанції,
згоди щодо порядку володіння та
користування спільним майном між
сторонами не досягнуто, питання щодо
отримання грошової компенсації одним
із співвласників між ними не вирішено,
з вимогами до суду щодо виплати
грошової компенсації за частку в
спільному майні сторони під час
розгляду даної справи не зверталися.

Враховуючи вищезазначене, суд першої
інстанції правильно задовольнив
вимоги позивача щодо визначення часток
у праві спільної власності на квартиру
та визначення порядку квартирою.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.70 СК України у
разі поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

Відповідно до ч.1,4,5 ст.71 СК України,
майно, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, ділиться
між ними в натурі. Якщо чоловік та
дружина не домовилися про порядок
поділу майна, спір може бути вирішений
судом. При цьому суд бере до уваги
інтереси дружини, чоловіка, дітей та
інші обставини, що мають істотне
значення.

Судом першої інстанції встановлено, що
станом на 03.04.2014 року на ім'я ОСОБА_1,
зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1
зареєстровані наступні транспортні
засоби: автомобіль марки ВАЗ 2105, 1993 року
випуску, бежевого кольору, кузов №
НОМЕР_5, д.н.з. НОМЕР_1, свідоцтво про
реєстрацію серії НОМЕР_6 від 05.06.2009 року,
біржова угода № 144704; автомобіль марки
Fiat Ducato, 1989 року випуску, білого кольору,
кузов № НОМЕР_2, д.н.з. НОМЕР_3, свідоцтво
про реєстрацію серії НОМЕР_7 від 22.08.2012
року, біржова угода № 085437; автомобіль
марки ИЖ 412ИЭ, 1982 року випуску, білого
кольору, кузов № НОМЕР_4, д.н.з. НОМЕР_8,
свідоцтво про реєстрацію серії НОМЕР_9
від 08.08.2004 року, за договором купівлі -
продажу. (довідка Центру надання послуг
пов'язаних з використанням ТЗ з
обслуговування м. Біла Церква,
Білоцерківського району та
Сквирського району - а.с.58).

Відповідно до висновку № 282
автотоварознавчого дослідження про
визначення ринкової вартості
колісного транспортного засобу марки
ВАЗ 2105, д.н.з. НОМЕР_1, складеного 13.08.2014
року ( а.с.117-119), вартість автомобіля
складає 12430 грн.

Відповідно до висновку № 283
автотоварознавчого дослідження про
визначення ринкової вартості
колісного транспортного засобу марки
Fiat Ducato. д.н.з. НОМЕР_3, складеного 13.08.2014
року ( а.с.124- 126), вартість автомобіля
складає 21323,50 грн.

Вартість автомобіля марки ИЖ 412ИЭ, д.н.з.
НОМЕР_8, сторони погодили в судовому
засіданні в розмірі 5 000 грн., станом на
29.07.2014 року.

Автомобілі марки ВАЗ 2105, д.н.з. НОМЕР_1 та
марки Fiat Ducato, д.н.з. НОМЕР_3 перебувають в
користуванні позивача,
використовуються ним для власних
потреб та здійснення професійної
діяльності, що не заперечується
сторонами та підтверджено матеріалами
справи ( а.с.89-94).

Щодо автомобіля ИЖ 412ИЭ, д.н.з. НОМЕР_8,
сторонами не надано до суду належних
доказів в обґрунтування обставин, що
даний автомобіль перебуває в
користуванні інших осіб.

Сторони в судовому засіданні визнали,
що зазначені транспортні засоби
придбані в період шлюбу за їх спільні
кошти, погодились з вищезазначеною
вартістю автомобілів на час розгляду
справи, отже суд прийшов до висновку, що
дані автомобілі є спільною сумісною
власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1.
Також, сторони погодили обсяг майна
придбаного в шлюбі та його вартість.

В судовому засіданні сторони не
домовились про порядок поділу майна,
тому суд першої інстанції враховуючи
вище зазначені обставини та додані
сторонами докази, враховуючи також що
позивач не заперечує щоб зазначене
майно було виділено у власність
відповідача, а відповідач, в силу того,
що не має права на керування
транспортними засобами, не заперечує
проти виділення автомобілів позивачу,
суд прийшов до висновку про поділ майна
подружжя з врахуванням вищенаведеного.

В цій частині рішення не оскаржувалось.

Місцевий суд при постановленні рішення
правильно на підставі наданих
сторонами доказами розподілено майно
подружжя.

Разом з тим, місцевим судом не вирішено
питання про визначення грошової
компенсації у частині майна зі
спільної власності, оскільки
відповідно до ч.1 ст.70 СК України у разі
поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними.

При поділі майна подружжя слід
враховувати, що загальна вартість
майна становить 172 403 грн.73 коп..
Вартість майна, яка припадає на кожного
з подружжя становить: 172 403,73 грн. : 2 = 86
201,87 грн. Різниця між вартістю частин
подружжя, з урахуванням того, що ОСОБА_2
виділено майна на суму 97 753,74 грн.
становить: 97 753,74 - 74 650,00 = 23 103,74 грн.

Проте оскільки вартість майна, яка
припадає на кожного з подружжя
становить 86 201,87 грн., а ОСОБА_2 виділено
майна на суму 97 753,74 грн. то з ОСОБА_2
підлягає стягнення не різниця вартості
майна котра була виділена сторонам, а
різниця між вартістю майна, яка була
виділена ОСОБА_2 та вартістю майна, яка
припадала на кожного з подружжя в
рівних частинах: 97 753,74 грн. - 86 201,87 грн. =
11 551,87 грн.

Розмір компенсації, яку належить
стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
становить 11 551,87 грн.

Посилання апелянта на те, що відсутні
належні докази понесених позивачем
витрат, пов'язаних з розглядом справи,
крім квитанції про сплату судового
збору за подання позовної заяви не
можуть бути взяті до уваги, оскільки в
матеріалах справи міститься
клопотання позивача в порядку ст. 88 ЦПК
України з доданими документами, в якому
чітко зазначені всі витрати понесені
ним під час розгляду справи (а/с 184-186).

За таких обставин рішення суду першої
інстанції в частині розміру
компенсації, яку належить стягнути з
ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 ухвалене за
неповного з'ясування обставин, що мають
значення для справи, висновки суду
зроблені із порушенням та неправильним
застосуванням судом норм
матеріального та процесуального права,
що відповідно до вимог ст. 309 ЦПК
України є підставами для його зміни в
цій частині.

В іншій частині рішення суду першої
інстанції відповідає обставинам
справи, ухвалене з дотриманням норм
матеріального і процесуального права і
не може бути скасоване з підстав,
викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК
України, колегія суддів, -

В и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -
задовольнити частково.

Рішення Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 01 жовтня 2014 року в частині розміру
компенсації, яку належить стягнути з
ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 - змінити.

Стягнути з з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 11
551 (одинадцять тисяч п'ятсот п'ятдесят
одну) грн. 87 коп.

У іншій частині рішення залишити без
змін.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: