Справа № 206/5335/14-ц
Провадження № 2/206/1288/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2014 року
Самарський районний суд м.
Дніпропетровська

у складі:

головуючий суддя:
Маштак К.С.

при секретарі:
Колісник В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.
Дніпропетровську цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи:
Головне управління Державної
міграційної служби України в
Дніпропетровській області про
визнання особи такою, що втратила право
користування житловим приміщенням та
зняття з реєстраційного обліку в
житловому приміщенні та за зустрічним
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, треті особи:
Орган опіки та піклування Самарської
районної у місті Дніпропетровську
ради, ОСОБА_3 про усунення перешкод у
користуванні житлом та вселення, -

ВСТАНОВИВ:

12 серпня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до
Самарського районного суду
м. Дніпропетровська з позовом
до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що
втратила право користування житловим
приміщенням та зняття з реєстраційного
обліку в житловому приміщенні.

Позовні вимоги позивач обґрунтував
тим, що він є єдиним власником
житлового будинку АДРЕСА_2 у м.
Дніпропетровську. 24 січня 2012 року
ОСОБА_2 була зареєстрована за
вищевказаною адресою. ОСОБА_2 є його
донькою та фактично з моменту її
реєстрації та по сьогодні вона не
проживала за адресою реєстрації, за
весь час вона жодного разу не
сплачувала житлово-комунальні послуги.
ОСОБА_2 покинула житло по своїй волі та
ніяких перешкод її знаходження в
будинку не було. Весь час доступ до
будинку був вільний. Відповідач не
проживає в даному будинку та не бажає
брати участь у витратах, пов'язаних з
його утриманням, чим фактично примушує
позивача сплачувати за комунальні
послуги, чим наносить йому значну
майнову шкоду. Позивач не має змоги
оплачувати комунальні послуги за
відповідача та відповідати перед
сусідами та відповідними
організаціями за порушення санітарних
норм. Позивач просить визнати ОСОБА_2
такою, що втратила право користування
житловим приміщенням за адресою:
АДРЕСА_3 та зняти її з реєстраційного
обліку в цьому житловому приміщенні
(а.с. 2-4).

16 вересня 2014 року відповідачка ОСОБА_2
звернулася до суду з зустрічною
позовною заявою до ОСОБА_1 про усунення
перешкод у користуванні житлом та
вселення. В обґрунтування позову
ОСОБА_2 зазначила, що вона не мала змоги
проживати у будинку, оскільки, позивач
та його дружина - ОСОБА_4 весь час чинили
опір та заважали їй проживати у
будинку. Земельна ділянка, на якій
знаходиться будинок, огороджена
парканом. Ключів від вхідних дверей та
огорожі їй батьки не надали. Вони з
будинку не виходять і на подвір'я її не
пускають. Вона - сирота, у два роки
ОСОБА_1 та ОСОБА_4 удочерили її. У зв'язку
із жорстоким знущанням зі сторони
своєї матері - ОСОБА_4 та байдужим
ставленням до цього її батька - ОСОБА_1
вона майже весь час до виповнення 14
років проживала у бабусі - ОСОБА_5, яка
мешкала у спірному домоволодінні до 2008
року. Після смерті бабусі, ОСОБА_4
скориставшись її безпорадним станом,
шляхом шантажу, відібравши документи,
змусила виписатись з квартири, де вона
раніше була прописана. Будучи вагітною,
24 січня 2012 року вона, зі згоди батька
була все ж таки зареєстрована у
спірному домоволодінні. Однак,
народження дитини у лютому 2012 року,
несприятливі умови для проживання, а
саме: відсутність опалення, світла та
води, потреба у допомозі по догляду за
дитиною, сварки родичів з батьком її
дитини, тиск з боку матері та
приниження її людської гідності,
змусило її тимчасово проживати у
сторонньої, але доброзичливої та не
байдужої людини - ОСОБА_6, який замінив
їй рідного дідуся. Разом з ним вони
намагались домовитись з ОСОБА_4 та
ОСОБА_1 щодо надання їй можливості
користуватись будинком. Позивач за
зустрічним позовом просить усунути
перешкоду у користуванні житловим
будинком АДРЕСА_2 шляхом вселення її та
сина ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_10 року (а.с. 34-36).

В судовому засіданні позивач та його
представник позовні вимоги підтримали,
просили задовольнити в повному обсязі,
посилаючись на обставини викладені в
позовній заяві. В задоволенні
зустрічних позовних вимог ОСОБА_2
просили відмовити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні
позовні вимоги ОСОБА_1 не визнала,
просила відмовити в задоволенні
позовних вимог в повному обсязі.
Підтримала вимоги за зустрічним
позовом та просила задовольнити їх в
повному обсязі, посилаючись на
обставини, викладені в зустрічній
позовній заяві.

Представник управління-служба у
справах дітей Самарської районної у
місті Дніпропетровську ради надала
письмові пояснення по справі (а.с. 46-47,
51-52).

Третя особа ОСОБА_3 та її представник
ОСОБА_8 проти задоволення первісного
позову ОСОБА_1 заперечували, зустрічний
позов ОСОБА_2 підтримали.

Вислухавши доводи та пояснення
учасників процесу, допитавши свідків
ОСОБА_6, ОСОБА_9, ОСОБА_4, вивчивши та
дослідивши матеріали справи в їх
сукупності, суд вважає, що позовні
вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому
задоволенню, а в задоволенні
зустрічного позову ОСОБА_2 необхідно
відмовити в повному обсязі з наступних
підстав.

Судом встановлено, що відповідно до
свідоцтва про право на спадщину за
законом від 09 вересня 2008 року
спадкоємцем майна померлого ОСОБА_10,
яке складається житлового будинку з
господарчо-побутовими будівлями, що
знаходяться в АДРЕСА_2, та розташований
на земельній ділянці площею 598,0 кв.м., є
його син ОСОБА_1 (а.с. 5, 106).

Згідно витягу про реєстрацію права
власності на нерухоме майно виданого
КП «ДМБТІ» ДОР від 14 жовтня 2008 року,
власником домоволодіння,
розташованого по АДРЕСА_2 у м.
Дніпропетровську є ОСОБА_1 (а.с. 6).

Актом від 25 липня 2014 року, підписаного
головою квартального комітету та
трьома сусідами, підтверджується, що
ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_2
зареєстрована з 24.01.2012 року, та з
моменту реєстрації і до теперішнього
часу на проживала (а.с. 7).

З довідки від 25 липня 2014 року виданої
головою квартального комітету № 5
вбачається, що ОСОБА_2 дійсно
зареєстрована у АДРЕСА_2 (а.с. 8).

Відповідно копії домової книги, ОСОБА_2
зареєстрована у АДРЕСА_2 з 24.01.2012 року
(а.с. 9-10).

Рішенням Виконавчого комітету
Самарської районної у м.
Дніпропетровську ради від 17 вересня 2010
року № 402 малолітньому ОСОБА_11,
ІНФОРМАЦІЯ_2 надано статус дитини,
позбавленої батьківського піклування
(а.с. 15).

Рішенням Виконавчого комітету
Самарської районної у м.
Дніпропетровську ради від 17 вересня 2010
року № 403 ОСОБА_4 призначено опікуном
над малолітнім онуком, ОСОБА_11,
ІНФОРМАЦІЯ_3. Призначено ОСОБА_4
відповідальною за збереження права
користування житлом малолітнього
онука ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_3, за адресою:
АДРЕСА_4

05 серпня 2010 року рішенням Самарського
районного суду м. Дніпропетровська
ОСОБА_2 позбавлено батьківських прав
стосовно малолітнього сина ОСОБА_11,
ІНФОРМАЦІЯ_3 та стягнуто аліменти на
утримання сина у розмірі ? частини
доходів, але не менше 30 відсотків
прожиткового мінімуму на дитину
відповідного віку щомісячно (а.с. 18).

З відповіді Самарської районної у м.
Дніпропетровську ради від 27 серпня 2014
року № 2-17/1581 на запит суду вбачається,
що рішенням Самарського районного суду
м. Дніпропетровська від 25 листопада 2013
року ОСОБА_2 позбавлено батьківських
прав відносно ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_4, та
цим же рішенням за малолітнім
закріплено право на проживання АДРЕСА_2
в м. Дніпропетровську. На момент
розгляду справи в суді ОСОБА_2 мешкала
без реєстрації за адресою: АДРЕСА_5.
Рішенням виконкому Самарської
районної у м. Дніпропетровську ради від
17 січня 2014 року № 22 малолітнього
ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_4 влаштовано до
прийомної сім'ї ОСОБА_3 та ОСОБА_13.
Рішенням виконкому від 21.02.2012 року № 61
ОСОБА_3 призначено відповідальною за
збереження права на житло малолітнього
ОСОБА_12 за адресою: м. Дніпропетровськ,
АДРЕСА_2 (а.с. 23-24).

З відповіді Самарського РВ ДМУ ГУМВС
України від 02 вересня 2014 року № 6574 на
запит суду зазначено, що ОСОБА_2 у 2009
році перебувала на обліку в
Самарському РВ ДМУ як «зловживання
спиртними напоями». В 2013 році відносно
ОСОБА_2 були складені адміністративні
протоколи за ч. 1 ст.175-1 КУпАП «куріння
тютюнових виробів у заборонених
місцях» та за ч. 1 ст. 184 КУпАП
«невиконання батьками обов'язків щодо
виховання дітей». Відносно ОСОБА_2 до
ЄРДР були зареєстровані такі
кримінальні провадження: ЖЕО № 9098 від 30
липня 2014 року за фактом інші тілесні
ушкодження, ЖЕО № 9744 від 20 серпня 2014
року за фактом інші тілесні ушкодження,
ЖЕО № 4933 від 30 квітня 2013 року за фактом
інші злочини проти виборчих, трудових
та інших особистих прав і свобод
людини. За заявою ОСОБА_2 були
зареєстровані матеріали: ЖЕО № 4914 від 09
серпня 2013 року (відносно ОСОБА_4.), ЖЕО №
7175 від 22 червня 2013 року за фактом інші
адміністративні правопорушення, ЖЕО №
3518 від 13 червня 2013 року за фактом втрати
документів, печаток, ЖЕО від 1826 від 26
березня 2013 року (відносно ОСОБА_4.) (а.с.
26-27).

ІНФОРМАЦІЯ_10 року народився ОСОБА_7, що
підтверджується свідоцтвом про
народження від 09 вересня 2014 року,
актовий запис № 541, батьками зазначено
ОСОБА_2 та ОСОБА_14 (а.с. 38).

Згідно відповідей Самарського РВ від 10
квітня 2013 року № 47/3179 та від 16 серпня 2013
року № 47/7066, заяву від 26 березня 2013 року
та від 09 серпня 2013 року розглянуто, в
результаті чого ОСОБА_4 пояснила, що
будинок АДРЕСА_2 знаходиться у
непридатному для проживання стані, в
будинку відсутні вікна, двері,
відключено електроживлення та
опалення. В проживанні ОСОБА_2 за даною
адресою: м. Дніпропетровськ, АДРЕСА_2 ні
хто не заперечує (а.с. 41-42).

З відповідей прокуратури Самарського
району м. Дніпропетровська вбачається,
що під час вивчення даного позову
встановлено, що як позивач так і
відповідач мають можливість
самостійно захистити свої права та
законні інтереси, підстав для вступу
прокурора Самарського району м.
Дніпропетровська у дану цивільну
справу не вбачається (а.с. 54, 109-110).

Рішенням виконкому Самарської
районної у м. Дніпропетровську ради від
21 лютого 2014 року № 61 житлове приміщення
в будинку АДРЕСА_2 у м. Дніпропетровську
закріплене за малолітнім ОСОБА_12, 2012
року народження до досягнення ним
повноліття. ОСОБА_3 призначено
відповідальною за збереження права на
житло малолітнього ОСОБА_12,
ІНФОРМАЦІЯ_4, за адресою: м.
Дніпропетровськ, АДРЕСА_2 (а.с. 55, 135).

Як вбачається з рішення Самарського
районного суду м. Дніпропетровська від
25 листопада 2013 року ОСОБА_2, 1990 року
народження позбавлено батьківських
прав відносно малолітнього сина
ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_4, стягнуто аліменти
та закріплено за малолітнім ОСОБА_12,
ІНФОРМАЦІЯ_4 право на проживання в
АДРЕСА_2 (а.с. 57-59).

29 лютого 2008 року ОСОБА_1 звернувся до
Восьмої ДДНК з заявою про прийняття
спадщини після померлого батька
ОСОБА_10

ІНФОРМАЦІЯ_11 року ОСОБА_5, спадкоємиця
по закону на майно померлого
ІНФОРМАЦІЯ_12 року чоловіка - ОСОБА_10,
який мешкав в будинку АДРЕСА_2 м.
Дніпропетровську відмовилась від
належної їй частки в спадщині на
користь сина - ОСОБА_1 (а.с. 88).

ІНФОРМАЦІЯ_11 року ОСОБА_15, спадкоємець
по закону на майно померлого
ІНФОРМАЦІЯ_12 року батька - ОСОБА_10,
будинку АДРЕСА_2 м. Дніпропетровську
відмовився від належної йому частки в
спадщині на користь брата - ОСОБА_1 (а.с.
89).

09 вересня 2008 року ОСОБА_1 звернувся до
Восьмої ДДНК з заявою про видачу
свідоцтва про право на спадщину за
законом на майно після померлого
батька (а.с. 90).

ІНФОРМАЦІЯ_13 року помер ОСОБА_10, що
підтверджується свідоцтвом про смерть
від ІНФОРМАЦІЯ_13 року, про що зроблено
відповідний актовий запис № 1188 (а.с. 91).

З витягу зі Спадкового реєстру
(спадкові справи) від 29.02.2008 року
вбачається, що спадкові справи після
померлого ОСОБА_10 не відкривались (а.с.
92-93).

З витягу зі Спадкового реєстру
(заповіти/спадкові договори)
вбачається, що заповіти від імені
ОСОБА_10 не посвідчувались (а.с. 94-96).

Свідоцтвом про народження
підтверджено, що ОСОБА_1 народився
ІНФОРМАЦІЯ_14 року, батьками останнього
зазначені ОСОБА_10 та ОСОБА_5 (а.с. 97).

З витягів від 09.09.2008 року щодо заборон
відчуження та обтяжень вбачається, що
відсутність заборон щодо будинку
ОСОБА_3

Витягом з реєстру прав власності на
нерухоме майно від 03.09.2008 року
підтверджено, що власником
домоволодіння ОСОБА_3 в м.
Дніпропетровську був ОСОБА_10 на
підставі договору про право забудови
від 24.03.1961 року (а.с. 104, 105).

Згідно квитанції № 35854.1057.1 ОСОБА_10 29
березня 2012 року було сплачено суму у
розмірі 571,64 на рахунок ДГЕС 5РЕС за
повторне підключення електроенергії
(а.с. 112).

Відповідно до листа Самарського РВ ДМУ
ГУМВС України, в ході перевірки заяви
встановлено, що згідно свідоцтва про
право на спадщину власником будинку
розташованого за адресою: м.
Дніпропетровськ, АДРЕСА_2 є ОСОБА_1,
проте будинок вже більше чотирьох
років не є придатним для проживання
так, як відключено електро- та
газопостачання, доступ у дім вільний,
двері не зачиняються і в ньому ніхто не
мешкає. Також, під час опитування
мешканців ОСОБА_3 встановлено, що
ОСОБА_2 за вищезазначеною адресою
ніколи не приходила, не проживає і
ніколи не проживала (а.с. 113).

Відповідно до акту, складеного
представником ВАТ «Дніпрогаз» 24 жовтня
2014 року щодо перевіреної адреси
АДРЕСА_2 м. Дніпропетровськ абонентом
якого є ОСОБА_10 - заборгованість
складає 625,27 грн., загальний стан
приміщень напівзруйнований. На момент
перевірки газ обрізаний, опалювальні
та газові прилади відсутні, що також
підтверджується фототаблицею (а.с.
114-120).

Між виконавчим комітетом Самарської
районної у м. Дніпропетровську ради та
громадянами ОСОБА_3 та ОСОБА_13 укладено
договір про влаштування ОСОБА_12 на
виховання та спільне проживання у
прийомній сім'ї (а.с. 133-134).

Рішенням виконавчого комітетом
Самарської районної у м.
Дніпропетровську ради влаштовано
ОСОБА_12 до прийомної сім'ї ОСОБА_3 та
ОСОБА_13 за адресою: АДРЕСА_6 (а.с. 136-137).

Дані правовідносини регулюються
Конституцією України, Цивільним
кодексом України та Житловим кодексом
України.

Стаття 33 Конституції України гарантує
кожному, хто на законних підставах
перебуває на території України,
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання. Це означає, що
наявність чи відсутність прописки само
по собі не можуть бути підставою для
визнання права користування жилим
приміщенням за особою, яка там
проживала чи вселилась туди як член
сім'ї наймача (власника) приміщення, або
ж для відмови їй у цьому.

Відповідно до ст. 41 Конституції
України, кожен має право володіти,
користуватися і розпоряджатися своєю
власністю, результатами своєї
інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 3 ЦК України
загальними засадами цивільного
законодавства є неприпустимість
позбавлення права власності, крім
випадків, встановлених Конституцією
України та законом.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має
право на захист свого цивільного права
у разі його порушення, невизнання або
оспорювання. Кожна особа має право на
захист свого інтересу, який не
суперечить загальним засадам
цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України
кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу.

Відповідно до Конвенції про захист
прав людини і основоположних свобод 1950
року, ратифікованої Законом України
від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, а також ст.
Протоколу № 1 до неї передбачають право
кожної фізичної чи юридичної особи
безперешкодно користуватись своїм
майном, не допускаючи позбавлення
особи свого майна, крім як в інтересах
суспільної необхідності й на умовах,
передбачених законом і загальними
принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 317 ЦК України
власникові належать права володіння,
користування та розпоряджання своїм
майном.

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник
володіє, користується, розпоряджається
своїм майном на власний розсуд, має
право вчиняти щодо свого майна будь-які
дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ст. 321 ЦК України ніхто не
може бути протиправно позбавлений
права власності чи обмежений у його
здійсненні.

Ст. 328 ЦК України передбачено, що право
власності набувається на підставах не
заборонених законом, зокрема з
правочинів. Право власності вважається
набутим правомірно, в разі якщо інше
прямо не випливає із закону або
незаконність набуття права власності
не встановлена судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України
власник житлового будинку, квартири
має право використовувати помешкання
для власного проживання, проживання
членів своєї сім'ї, інших осіб.

Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна
має право вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 405 ЦК України член
сім'ї власника житла втрачає право
користування цим житлом у разі
відсутності члена сім'ї без поважних
причин понад рік, якщо інше не
встановлено домовленістю між ним і
власником житла або законом.

У відповідності до ст. 150 ЖК України
громадяни, які мають у приватній
власності будинок (частину будинку),
квартиру, користуються ним (нею) для
особистого проживання і проживання
членів їх сімей і мають право
розпоряджатися цією власністю на свій
розсуд: продавати, дарувати,
заповідати, здавати в оренду,
обмінювати, закладати, укладати інші не
заборонені законом угоди.

За змістом ст. 156 ЖК України право на
користування житлом мають члени сім'ї,
власника жилого будинку (квартири), які
проживають разом з ним у будинку
(квартирі), що йому належить.

Так, в судовому засіданні було
встановлено, що відповідачка ОСОБА_2
була зареєстрована в ОСОБА_3 з 2012 року
однак, з показів свідків та письмових
доказів вбачається, що відповідачка
ОСОБА_2 не проживала за вищевказаною
адресою, а реєстрація в будинку носила
формальний характер.

Доводи ОСОБА_2 щодо перешкод їй в
заселенні до будинку з боку батьків не
знайшли свого підтвердження під час
судового розгляду та спростовуються
показами свідків та письмовими
доказами, а саме відповідями
Самарського РВ ДМУ ГУМВС України,
актами обстеження, довідками та іншими
доказами в їх сукупності.

Також, суд вважає безпідставними та
необґрунтованими доводи третьої особи
ОСОБА_3 з приводу порушення прав
малолітнього ОСОБА_12 у разі
задоволення первісного позову,
оскільки визнання ОСОБА_2 такою, що
втратила право користування житловим
приміщенням не тягне за собою ніяких
порушень прав ОСОБА_12 відносно якого
ОСОБА_2 позбавлена батьківських прав та
дитина влаштована до прийомної сім'ї.

Крім того, на час прийняття рішення
суду від 23.11.2013 року про позбавлення
батьківських прав ОСОБА_2, остання за
місцем реєстрації не проживала, так
само, як і малолітній ОСОБА_16, який не
був там навіть зареєстрований.

Згідно ст. 17 Закону України «Про
охорону дитинства» суд у разі
позбавлення батьків батьківських прав
або відібрання дитини без позбавлення
батьківських прав одночасно

накладає заборону на відчуження майна
та житла дітей, про що повідомляє
нотаріуса за місцем знаходження майна
та житла.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про
охорону дитинства» держава
забезпечує право дитини на проживання
в таких санітарно-гігієнічних та
побутових умовах, що не завдають шкоди
її фізичному та розумовому розвитку.

Отже, посилання ОСОБА_3 та її
представника на порушення прав
малолітнього ОСОБА_12 ні чим об'єктивно
не підтверджені та ґрунтуються на
припущеннях та помилковому
трактуванні положень законодавства.

Також, не знайшли свого підтвердження і
доводи відповідача ОСОБА_2 щодо
неправомірного отримання позивачем
права власності на будинок 60 по вул.
Палісадна в м. Дніпропетровську та
повністю спростовані дослідженими
судом копіями документів зі спадкової
справи після померлого ОСОБА_10 (а.с.
86-107).

Частиною 1 ст. 7 Закону України «Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні»
встановлено, що зняття з реєстрації
місця проживання здійснюється
протягом семи днів на підставі заяви
особи, запиту органу реєстрації за
новим місцем проживання особи,
остаточного рішення суду (про
позбавлення права власності на
житлове приміщення або права
користування житловим приміщенням,
визнання особи безвісно відсутньою
або померлою), свідоцтва про смерть.

Отже, вимоги позивача ОСОБА_1 про зняття
з державної реєстрації відповідача не
ґрунтуються на вимогах закону,
оскільки саме по собі рішення суду про
визнання особи, такою, що втратила
право на користування житловим
приміщенням і є підставою для зняття її
з реєстрації.

Згідно норм ст. 3 ЦПК України кожна
особа вправі звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваний прав, свобод чи
інтересів, а в інтересах інших осіб, або
державних чи суспільних інтересах лише
у випадках, встановлених законом.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.
Сторони мають право обґрунтувати
належність конкретного доказу для
підтвердження їхніх вимог та
заперечень. Суд не приймає до розгляду
докази, які не стосуються предмета
доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України
обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

В силу ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається, як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Відповідно до ч. 4 ст. 60
ЦПК України доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Судом неодноразово роз'яснювались
учасникам процесу положення ст.ст. 10, 11,
57-60, 61 ЦПК України та наслідки вчинення
або не вчинення процесуальних дій, а
також те, що суд розглядає цивільні
справи в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь справі, при
цьому суд приймає до розгляду тільки ті
докази, які мають значення по справі.

Статтею 212 ЦПК України, передбачено, що
суд оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності.

Виходячи з встановлених в судовому
засіданні обставин справи, діючого
матеріального закону, з урахуванням
роз'яснень, викладених в постанові
пленуму ВССУ № 5 від 07 лютого 2014 року
«Про судову практику в справах про
захист права власності та інших
речових прав», а також загальних засад
цивільного судочинства відповідно до
п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного Кодексу України,
а саме: справедливості,
добросовісності та розумності, суд
приходить до висновку, що позовні
вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання
особи такою, що втратила право
користування житловим приміщенням та
зняття з реєстраційного обліку в
житловому приміщенні підлягають
частковому задоволенню.

Перевіривши та з'ясувавши всі
необхідні обставини справи та оцінюючи
усі наявні докази по справі, досліджені
в судовому засіданні в їх сукупності,
приймаючи до уваги вищевикладене, суд
приходить до висновку, що в задоволенні
зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до
ОСОБА_1 про усунення перешкод у
користуванні житлом та вселення
необхідно відмовити в повному обсязі.

Враховуючи, що позовні вимоги ОСОБА_1
підлягають частковому задоволенню, то
у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК
України, стороні, на користь якої
ухвалено рішення, суд присуджує з
другої сторони понесені нею і
документально підтверджені судові
витрати пропорційно до розміру
задоволених позовних вимог.

Оскільки в задоволенні зустрічних
позовних вимог ОСОБА_2 судом має бути
відмовлено, судові витрати, понесені
ОСОБА_2 не відшкодовуються.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 3, 15, 317, 319, 321, 383, 391, 405 ЦК України,
ст.ст. 3-8, 10, 11, 15, 18, 57-60, 88, 169, 208-209, 212-215 ЦПК
України, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання
особи такою, що втратила право
користування житловим приміщенням та
зняття з реєстраційного обліку в
житловому приміщенні - задовольнити
частково.

Визнати ОСОБА_2, такою, що втратила
право користування житловим
приміщенням за адресою: ОСОБА_3, що є
підставою для зняття її з
реєстраційного обліку за даною
адресою.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до
ОСОБА_1 про усунення перешкод у
користуванні житлом та вселення -
відмовити в повному обсязі.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
судовий збір в розмірі 243 грн. 60 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається до Апеляційного суду
Дніпропетровської області через
Самарський районний суд м.
Дніпропетровська протягом десяти днів
з дня його проголошення. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не подано. У разі подання
апеляційної скарги, рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Головуючий суддя:
К.С. Маштак