АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/2718/14Головуючий по 1
інстанціїКатегорія : 19, 27 Компанієць
О. В. Доповідач в апеляційній
інстанції Демченко В. А. УХВАЛА
29 жовтня 2014 року Колегія суддів
судової палати в цивільних справах
апеляційного суду Черкаської області в
головуючогоДемченка В.
А.суддівПодороги В. М. , Бородійчука В. Г.
при секретарі Анкудінову О.І.
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Черкаси апеляційну
скаргу представника позивача ОСОБА_6 -
ОСОБА_7 на рішення Смілянського
міськрайонного суду Черкаської
області від 19 вересня 2014 року у справі
за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_8 про
стягнення заборгованості за договором
в с т а н о в и л а :
ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до
ОСОБА_8 про стягнення заборгованості
за договором позики.
Свої вимоги позивач обгрунтовував тим,
що 20 липня 2013 року він позичив ОСОБА_8
стверджував про домовленість з
відповідачкою про те, що в разі
неповернення боргу відповідач ОСОБА_8
повинна буде сплачувати неустойку в
сумі 1000 грн. на день, а тому позивач
заборгованості за договором позики та
1000 грн. неустойки. При цьому, позивач
надав розписку та вважає, що між
сторонами укладено договір позики,
передбачений ст.1046 ЦК України.
В судовому засіданні суду першої
інстанції відповідачка позов не
визнала і пояснювала, що 7 березня 2013
року позичила у позивача 9000 грн. під 10%
на місяць. В квітні чи на початку травня
2013 року ОСОБА_6 повідомив їй, що
відсотки за договором позики збільшує
до 20% на місяць. Вона з цим не
погодилась, але позику повернути в цей
час не могла. В подальшому ОСОБА_6
вимагав у неї повернення боргу з новими
відсотками нарахованими на відсотки та
погрожував, що в разі неповернення
гроші будуть з неї вибивати.
Розписку від 20 липня 2013 року вона
написала на вимогу ОСОБА_6, хоча крім 9000
грн., позичених 7 березня 2013 року, грошей
у нього не позичала.
Рішенням Смілянського міськрайонного
суду Черкаської області від 19 вересня
2014 року відмовлено ОСОБА_6 в позові до
ОСОБА_8 про стягнення заборгованості
за договором позики.

Не погоджуючись із рішенням суду
першої інстанції, представник позивача
ОСОБА_6 - ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу
на дане рішення, в якій просить
скасувати рішення, оскільки вважає
його ухваленим із порушенням норма
матеріального та процесуального права,
ухваливши нове рішення про стягнення з
відповідачки 28100 гривень та судових
витрат.

Заслухавши суддю-доповідача, апелянта
по справі, вивчивши матеріали справи,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог заявлених в суді першої
інстанції, судова колегія приходить до
висновку про відхилення апеляційної
скарги по наступних підставах.

Статтями 213, 214 ЦПК України передбачено,
що рішення повинно бути законним і
обгрунтованим та відповідати на
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувались вимоги і заперечення,
якими доказами вони підтверджуються;
чи є інші фактичні дані (пропущення
строку позовної давності тощо), які
мають значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; яка
правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону ухвалене
судове рішення відповідає.

Відповідно до вимог ст.308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Так, відмовляючи в задоволенні
позовних вимог позивача, суд першої
інстанції прийшов до висновку, що факт
укладення договору позики між
сторонами 20 липня 2013 року не
підтверджений доказами.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України
договір позики укладається у письмовій
формі, якщо його сума не менш як у
десять разів перевищує встановлений
законом розмір неоподатковуваного
мінімуму доходів громадян, а у
випадках, коли позикодавцем є юридична
особа, - незалежно від суми. На
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Частиною першою статті 1048 ЦК України
передбачено, що позикодавець має право
на одержання від позичальника
процентів від суми позики, якщо інше не
встановлено договором або законом.
Розмір і порядок одержання процентів
встановлюються договором. Якщо
договором не встановлений розмір
процентів, їх розмір визначається на
рівні облікової ставки Національного
банку України. У разі відсутності іншої
домовленості сторін проценти
виплачуються щомісяця до дня
повернення позики.

Позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором (частина перша
стаття 1049 ЦК України).

Якщо позичальник своєчасно не повернув
суму позики, він зобов'язаний сплатити
грошову суму відповідно до статті 625
цього Кодексу (частина перша стаття 1050
ЦК України). За змістом частини другої
статті 625 ЦК України боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Отже, за своїми правовими ознаками
договір позики є реальною,
односторонньою, оплатною або
безоплатною угодою, на підтвердження
якої може бути надана розписка
позичальника, яка є доказом не лише
укладення договору, але й посвідчує
факт передання грошової суми
позичальнику.

Так, за матеріалами справи колегією
суддів установлено, що 09 квітня 2014 року
позивач звернуся до Смілянського
міськрайонного суду Черкаської
області із позовом до ОСОБА_8 про
стягнення заборгованості за договором
позики, в якій просив стягнути із
відповідачки кошти, а саме 27 100 грн
заборгованості за договором позики та
1000 грн. неустойки, які 20 липня 2013 року
він позичив ОСОБА_8 до 11 години 24 липня
2013 року ( а. с. 2).

А тому, у разі пред'явлення позову про
стягнення боргу позивач повинен
підтвердити своє право вимагати від
відповідача виконання боргового
зобов'язання. Для цього, з метою
правильного застосування статей 1046, 1047
ЦК України суд повинен встановити
наявність між позивачем і відповідачем
правовідносин за договором позики,
виходячи з дійсного змісту та
достовірності документа, на підставі
якого доказується факт укладення
договору позики і його умов.

За змістом частин 1, 2 статті 207 і частини
другої статті 1047 ЦК України дотримання
письмової форми договору позики має
місце у тому разі, якщо на
підтвердження укладення договору
представлена розписка або інший
письмовий документ, підписаний
позичальником, з якого вбачається як
сам факт отримання позичальником
певної грошової суми в борг (тобто із
зобов'язанням її повернення), так і дати
її отримання.

Таким чином, за своєю суттю розписка
про отримання в борг грошових коштів є
документом, який видається боржником
кредитору за договором позики після
отримання коштів, підтверджуючи як
факт укладення договору та зміст умов
договору, так і факт отримання
боржником від кредитора певної
грошової суми.

Отже, досліджуючи боргову розписку чи
інші письмові документи, суд для
визначення факту укладення договору,
його умов та його юридичної природи з
метою правильного застосування статей
1046, 1047 ЦК України повинен виявляти
справжню правову природу
правовідносин сторін незалежно від
найменування документа та залежно від
установлених результатів робити
відповідні правові висновки. Саме
такий правовий висновок про
застосування статей 1046, 1047 ЦК України
міститься в постанові Верховного Суду
України від 18 вересня 2013 року у справі N
6-63цс13.

Проте, факт укладення сторонами 20 липня
2013 року договору позики не
підтверджується жодним доказом.

Доказів про укладення між сторонами
договору позики у березні 2013 року
сторонами не надано.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України
загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину є те,
що волевиявлення учасника правочину
має бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

Так як позивач не надав суду належних
доказів про передачу грошових коштів і
самого факту вчинення договору позики
20 липня 2013 року, тому районний суд вірно
зазначив, що в розписці відповідачки
(без дати), якою позивач обґрунтовує
свої вимоги, зазначено, що вона
зобов'язується віддати ОСОБА_6 24 липня
2013 року 27100 грн. Наслідком якого
правочину є це зобов'язання, в розписці
не зазначено.

Таким чином, розписка не підтверджує
того, що 20 липня 2013 року ОСОБА_8
позичила у ОСОБА_6 27100 грн.

Згідно з абз. 2 ч. 1 ст. 218 ЦК України
заперечення однією із сторін факту
вчинення правочину або оспорювання
окремих його частин може доводитись
письмовими доказами, засобами аудіо -,
відеозапису та іншими доказами.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 10 ЦПК
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу свої вимог або
заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом. Зокрема, на
підставі ч. 1 ст. 61 ЦПК України
обставини, визнані сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню.

Згідно з принципом диспозитивності
цивільного судочинства, встановленим
ст. 11 ЦПК України, суд розглядає
цивільні справи не інакше як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
поданими відповідно до цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Як встановлено за матеріалами справи,
в справі маються лише 3 письмові докази,
які стосуються обставин позики
відповідачкою грошей у позивача, а саме
надана позивачем розписка ОСОБА_8,
протокол прийняття Соснівським РВ м.
Черкас УМВС України в Черкаській
області заяви ОСОБА_6 від 30 липня 2013
року, подана у зв'язку з неповерненням
відповідачкою 27100 грн. боргу, заява
ОСОБА_8 у Смілянський МВ УМВС України в
Черкаській області від 7 серпня 2013 року
про незаконні вимоги ОСОБА_6 передати
йому 27100 грн.

Згідно з вимогами ч. 3 ст. 10 ЦПК України
позивач повинен довести, що 20 липня 2013
року уклав з відповідачкою договір
позики, довести його суттєві умови, а
також те, що відповідачка договір не
виконала.

В розписці відповідачки, яка не
датована сторонами і якою позивач
обґрунтовує свої вимоги, зазначено, що
вона зобов'язується віддати ОСОБА_6 24
липня 2013 року 27100 грн. Наслідком якого
правочину є це зобов'язання, в розписці
не зазначено.

А тому, суд першої інстанції
обгрунтовано зазначив що, розписка не
підтверджує факту позики 20 липня 2013
року грошових коштів в сумі 27 100 грн.
ОСОБА_8 у ОСОБА_6

В той же час в заяві про вчинення
злочину від 30 липня 2013 року ОСОБА_6 ,
який був попереджений про кримінальну
відповідальність за ст. 383 КК України за
завідомо неправдиве повідомлення про
вчинення злочину стверджував, що
позичив ОСОБА_8 27100 грн. 6 березня 2013
року. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 61 ЦПК
України ця обставина не підлягає
доказуванню.

В заяві до Смілянського МВ УМВС
відповідачка ОСОБА_8 визнає, що 7
березня 2013 року позичила у позивача
ОСОБА_6 9000 грн.

Однак, як вбачається із позовних вимог
ОСОБА_6, то договір позики, укладений
сторонами 6 (чи 7) березня 2013 року і
наслідки його невиконання не є
предметом позову ОСОБА_6, і в
підтвердження цих доводів сторонами не
надано письмового боргового документу
за березень 2013 року.

А тому, зважаючи на встановлені
обставини, надані сторонами докази,
положення норм матеріального права,
колегія суддів приходить до висновку,
що суд першої інстанції обгрунтовано
прийшов до висновку про відмову у
задоволенні позовних вимог позивача
щодо стягнення заборгованості за
договором позики.

Розглядаючи спірні правовідносини між
сторонами, суд першої інстанції повно
і всебічно дослідив і оцінив обставини
по справі, надані сторонами докази,
правильно визначив юридичну природу
правовідносин і закон, який їх регулює,
та ухвалив правильне по суті рішення з
дотриманням вимог матеріального і
процесуального права.

Доводи позивача, викладені в позовній
заяві та апеляційній скарзі відносно
стягнення коштів неустойки за
невиконання зобов'язання в сумі 1000
гривень за день не відповідають
положенням чинного законодавства,
оскільки за змістом статті 1048 ЦК
України позикодавець має право на
одержання від позичальника процентів
від суми позики на рівні облікової
ставки Національного банку України
лише в тому разі, якщо договором не
встановлено інші умови.

І при цьому, у статтях 536, 1048 ЦК України
визначено, що плата за користування
чужими грішми встановлюється й
нараховується у вигляді процентів на
основну суму боргу.

За таких обставин передбачене в статті
1048 ЦК України право сторін на
встановлення плати за користування
позикою з урахуванням норм статті 6,
частини першої статті 627 ЦК України
слід розуміти як право сторін на
визначення саме розміру процентів та
порядку їх сплати, а не обрання ними
іншого способу оплати, у тому числі й
установлення оплати в твердій грошовій
сумі безвідносно до суми боргу.

Дані висновки, також, узгоджуються і з
правовою позицією Верховного Суду
України, викладеною у справі №6-79цс14
від 2 липня 2014 року.

За таких обставин, колегія суддів
судової палати у цивільних справах не
вбачає підстав для задоволення
апеляційної скарги представника
позивача ОСОБА_6 - ОСОБА_7, оскільки суд
першої інстанції, ухвалюючи рішення
про відмову в задоволенні позову про
стягнення боргу за договором позики,
правильно застосував норми
матеріального і процесуального права,
а тому підстави для скасування рішення
відсутні.

На підставі викладеного та керуючись
ст. 303, ст. 304. ст. 307, ст. 308, ст. 314, ст. 315, ст.
317, ст. 319 ЦПК України, колегія суддів -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника
позивача ОСОБА_6 - ОСОБА_7 - відхилити.

Рішення Смілянського міськрайонного
суду Черкаської області від 19 вересня
2014 року у справі за позовом ОСОБА_6 до
ОСОБА_8 про стягнення заборгованості
за договором позики - залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
проголошення

Головуючий :

Судді :