Провадження №4-с/761/175/2014
У Х В А Л А

іменем України

20 жовтня 2014 року Шевченківський
районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Фролової І. В.,

при секретарі - Вітріщаку Р.
В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні матеріали цивільної справи
за скаргою ОСОБА_1 на дії начальника
Відділу примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України
Кузьменко О.С.,-

В С Т А Н О В И В:

В липні 2014 року ОСОБА_1 (далі - скаржник)
звернувся до Шевченківського
районного суду м. Києва зі скаргою на
дії начальника Відділу примусового
виконання рішень Державної виконавчої
служби України Кузьменко О.С., у якій
просив визнати неправомірними його дії
щодо нерозгляду скарги ОСОБА_1 від 08
травня 2014 року на Постанову про
закінчення виконавчого провадження
від 29 грудня 2012 року в поряду,
встановленому Законом України «Про
виконавче провадження», а також
зобов'язати начальника Відділу
примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України
Кузьменко О.С. скасувати вказану
постанову.

Свою скаргу обґрунтовує тим, що 29
грудня 2012 року головним державним
виконавцем Роєко Р. В. було винесено
Постанову про закінчення виконавчого
провадження з примусового виконання
виконавчого листа за № 2-7473/11, яким
зобов'язано Державне агентство рибного
господарства поновити ОСОБА_1 на
посаду, з якої його було незаконно
звільнено. 08 травня 2014 року ОСОБА_1
звернувся зі скаргою на вказану
постанову до начальника Відділу
примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України
Кузьменко О.С. та листом від 13 червня 2013
року № К-8027/5 зазначено, що скарга не
відповідає вимогам ст. 82 Закону України
«Про виконавче провадження», а також що
виконавче провадження не може бути
відновлено з причин завершення
виконавчого провадження. Скаржник
вважає такі дії головного державного
виконавця відділу примусового
виконання рішень ДВС України Роєнка Р.
В. та начальника Відділу примусового
виконання рішень Державної виконавчої
служби України Кузьменка О.С.
неправомірними, у зв'язку з чим
звернувся до суду зі скаргою.

Скаржник та його представник подану
скаргу підтримали та просили
задовольнити у повному обсязі з
підстав, викладених у ній.

Представник ДВС України заперечував
проти задоволення скарги з тих підстав,
що державним виконавцем застосовано
всі можливі заходи по виконанню
рішення суду про поновлення ОСОБА_1 на
роботі, а саме застосовано штрафні
санкції, направлено подання до
правоохоронних органів про
притягнення винних осіб боржника до
кримінальної відповідальності, та
закінчено виконавче провадження на
підставі п. 11 ч. 1 ст. 49, ст. 75 Закону
України «Про виконавче провадження».

Заінтересована особа - Державне
агентство рибного господарства про час
та місце слухання справи повідомлене
належним чином, проте свого
представника у судове засідання не
направило.

Суд, заслухавши пояснення скаржника,
його представника та представника ДВС
України, розглянувши матеріали справи,
повно і всебічно з'ясувавши всі
фактичні обставини справи, на яких
ґрунтується скарга, об'єктивно
оцінивши докази, які мають юридичне
значення для розгляду справи, вважає,
що скарга є такою, що підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 30
вересня 2011 року Шевченківським
районним судом м. Києва видано
виконавчий лист, яким зобов'язано
Державне агентство рибного
господарства поновити ОСОБА_1 на
посаду, з якої його було незаконно
звільнено.

Постановою державного виконавця від 18
жовтня 2011 року державним виконавцем
Корнієнко О.О. відкрито виконавче
провадження з примусового виконання
зазначеного виконавчого листа №29302513.

29 грудня 2012 року головним державним
виконавцем Роєнко Р. В. було винесено
постанову про закінчення виконавчого
провадження з виконання виконавчого
листа № 2-7473/11 на підставі п. 11 ч. 1 ст. 49,
ст. 75 Закону України «Про виконавче
провадження».

За ч. 1 ст. 82 Закону України «Про
виконавче провадження» рішення, дії
або бездіяльність державного
виконавця та інших посадових осіб
державної виконавчої служби можуть
бути оскаржені стягувачем та іншими
учасниками виконавчого провадження
(крім боржника) до начальника відділу,
якому безпосередньо підпорядкований
державний виконавець, або до керівника
відповідного органу державної
виконавчої служби вищого рівня чи до
суду.

08 травня 2014 року ОСОБА_1 звернувся зі
скаргою на Постанову про закінчення
виконавчого провадження до начальника
Відділу примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України з
вимогою винести Постанову, якою
скасувати постанову про закінчення
виконавчого провадження, та відновити
виконавче провадження № 29302513.

Листом від 13 червня 2014 року № К-8027/5
зазначено, що скарга від 08 травня 2014
року не відповідає вимогам ст. 82 Закону
України «Про виконавче провадження», а
саме не містить норму закону, яку
порушено державним виконавцем, а тому
подальший розгляд буде проводитись у
відповідності до Закону України «Про
звернення громадян».

Скаржник вважає такі дії начальника
Відділу примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України
протиправними Кузьменка О. С., з огляду
на наступне.

Ч. 7 ст. 82 Закону України «Про виконавче
провадження» скарга у виконавчому
провадженні подається у письмовій
формі та має містити:

1) найменування органу державної
виконавчої служби, до якого вона
подається;

2) повне найменування (ім'я) стягувача та
боржника, їх місце проживання чи
перебування (для фізичних осіб) або
місцезнаходження (для юридичних осіб),
а також найменування (ім'я)
представника сторони виконавчого
провадження, якщо скарга подається
представником;

3) реквізити виконавчого документа (вид
документа, найменування органу, що його
видав, день видачі та номер документа,
його резолютивна частина);

4) зміст оскаржуваних рішень, дій чи
бездіяльності та норму закону, яку
порушено;

5) викладення обставин, якими скаржник
обґрунтовує свої вимоги;

6) підпис скаржника або його
представника із зазначенням дня
подання скарги.

Представник скаржника у своїй скарзі
від 08 травня 2014 року чітко зазначив, що
головним державним виконавцем Роєнком
Р. В. було передчасно винесено
Постанову про закінчення виконавчого
провадження з виконання виконавчого
листа № 2-7473/11, оскільки рішення суду не
виконано. При цьому, скаржником
зазначено положення ч. 1 ст. 76 Закону
України «Про виконавче провадження»,
згідно якої виконання рішення суду про
поновлення на роботі вважається
закінченим з дня видачі відповідного
наказу власником установи, тільки
після чого державний виконавець може
винести постанову про закінчення
виконавчого провадження.

Тобто, стороною стягувача була
зазначена в скарзі від 08 травня 2014 року
норма закону, яку порушив державний
виконавець.

Таким чином, суд приходить до висновку,
що начальником Відділу примусового
виконання рішень Державної виконавчої
служби України, якому була подана
скарга від 08 травня 2014 року було
невірно встановлено, що скарга не
відповідає вимогам ст. 82 Закону України
«Про виконавче провадження», а тому і
розгляд її в порядку розгляду звернень
громадян є неправомірним та
необґрунтованим.

Підставою завершення виконавчого
провадження є п. 11 ч. 1 ст. 49 Закону
України «Про виконавче провадження»,
за яким повернення виконавчого
документа до суду чи іншого органу
(посадової особи), який його видав, у
випадку, передбаченому частиною
третьою статті 75 цього Закону.

Згідно ч. 3 ст. 75 Закону України «Про
виконавче провадження» у разі якщо
виконати рішення без участі боржника
неможливо, державний виконавець
накладає на боржника штраф відповідно
до статті 89 цього Закону та вносить
подання (повідомлення) правоохоронним
органам для притягнення боржника до
відповідальності згідно із законом,
після чого виносить постанову про
закінчення виконавчого провадження,
яка затверджується начальником
відділу, якому безпосередньо
підпорядкований державний виконавець,
і повертає виконавчий документ до суду
чи іншого органу (посадової особи), що
його видав.

Однак, керуючись п. 11 ч. 1 ст. 49, ч. 3 ст. 75
Закону України «Про виконавче
провадження», державним виконавцем не
враховано положення ст. 76 цього Закону,
у відповідності до якої рішення про
поновлення на роботі незаконно
звільненого або переведеного
працівника виконується негайно.
Виконання рішення вважається
закінченим з дня видачі відповідного
наказу або розпорядження власником
підприємства, установи, організації
або уповноваженим ним органом,
фізичною особою, фізичною особою -
підприємцем, який прийняв незаконне
рішення про звільнення або переведення
працівника, після чого державний
виконавець виносить постанову про
закінчення виконавчого провадження.

Таким чином, зазначеною нормою закону
встановлено, що процедурні заходи
виконання рішення про поновлення на
роботі передбачають наявність
відповідного акту органу, що прийняв
незаконне рішення про звільнення та
фактичне допущення зазначеного
працівника до виконання попередніх
обов'язків на підставі цього акту.

За таких обставин нормою ч. 1 ст. 76
Закону України «Про виконавче
провадження» чітко встановлюється,
коли виконавче провадження може бути
закінчене - тільки після видачі
відповідного наказу або розпорядження
про поновлення на роботі.

В такому випадку закінчення
виконавчого провадження може мати
місце на підставі п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону
України «Про виконавче провадження» у
зв'язку з фактичним виконанням рішення
суду згідно з виконавчим документом.

Посилання представника ДВС України на
ч. 2 ст. 76 Закону України «Про виконавче
провадження», як на правове
обґрунтування правомірності дій
державного виконавця з закінчення
виконавчого провадження, не може
прийматись судом до уваги з огляду на
наступне.

Статтею 76 Закону України «Про
виконавче провадження» встановлено
порядок виконання рішень про
поновлення на роботі. За ч. 2 ст. 76 Закону
України «Про виконавче провадження» у
разі невиконання власником
підприємства, установи, організації
або уповноваженим ним органом,
фізичною особою, фізичною особою -
підприємцем рішення про поновлення на
роботі незаконно звільненого або
переведеного працівника на них
накладається штраф та застосовуються
інші заходи, передбачені законом.

Інші заходи, що застосовуються до
боржника встановлені статтею 89 Закону
України «Про виконавче провадження»,
якою регламентовано відповідальність
за невиконання рішення про поновлення
на роботі. Так, у відповідності до ч. 1
цієї статті у разі невиконання без
поважних причин у встановлений
державним виконавцем строк рішення, що
зобов'язує боржника виконати певні дії,
та рішення про поновлення на роботі
державний виконавець виносить
постанову про накладення штрафу на
боржника - фізичну особу від десяти до
двадцяти неоподатковуваних мінімумів
доходів громадян; на посадових осіб -
від двадцяти до сорока
неоподатковуваних мінімумів доходів
громадян; на боржника - юридичну особу -
від сорока до шістдесяти
неоподатковуваних мінімумів доходів
громадян та встановлює новий строк
виконання.

Згідно ч. 2 ст. 89 Закону України «Про
виконавче провадження» у разі
повторного невиконання рішення
боржником без поважних причин
державний виконавець у тому ж порядку
накладає на нього штраф у подвійному
розмірі та звертається до
правоохоронних органів з поданням
(повідомленням) про притягнення
боржника до кримінальної
відповідальності відповідно до закону.

У зв'язку з невиконанням боржником
рішення суду, керуючись ч. 2 ст. 76, ч.ч. 1, 2
ст. 89 Закону України «Про виконавче
провадження» постановою державного
виконавця від 29 листопада 2011 року
накладено штраф на Державне агентство
рибного господарства України у розмірі
680 грн., постановою від 14 травня 2012 року
державним виконавцем накладено на
боржника штраф у подвійному розмірі в
сумі 1 360 грн. Крім того, внесено
подання державного виконавця до
правоохоронних органів про
притягнення боржника до кримінальної
відповідальності відповідно до закону.

Таким чином, застосування державним
виконавцем до боржника штрафних
санкцій, а також направлення подання до
правоохоронних органів з метою
притягнення боржника до кримінальної
відповідальності за невиконання
рішення суду про поновлення на роботі,
є заходами, які має застосовувати
державний виконавець для сприяння
примусовому виконанню рішення суду.
Проте, зазначеною нормою не
встановлюється закінчення провадження
у випадку невиконання рішення суду
щодо поновлення на роботі у разі
звернення державного виконавця до
правоохоронних органів з поданням про
притягнення боржника до кримінальної
відповідальності.

Посилання державного виконавця на ч. 3
ст. 75 Закону України «Про виконавче
провадження» є недоцільним, оскільки є
спеціальна норма, а саме ст. 76 цього
Закону, яка встановлює зрозумілим
порядок виконання рішення суду про
поновлення на роботі.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про
виконавче провадження» виконавче
провадження як завершальна стадія
судового провадження та примусове
виконання рішень інших органів
(посадових осіб) - це сукупність дій
органів і посадових осіб, визначених у
цьому Законі, що спрямовані на
примусове виконання рішень судів та
інших органів (посадових осіб), які
провадяться на підставах, в межах
повноважень та у спосіб, визначених цим
Законом, іншими нормативно-правовими
актами, прийнятими відповідно до цього
Закону та інших законів, а також
рішеннями, що відповідно до цього
Закону підлягають примусовому
виконанню.

За ч. 2 ст. 11 Закону України «Про
виконавче провадження» державний
виконавець: здійснює заходи, необхідні
для своєчасного і в повному обсязі
виконання рішення, зазначеного в
документі на примусове виконання
рішення (далі - виконавчий документ), у
спосіб та в порядку, встановленому
виконавчим документом і цим Законом.

Виконавчим листом № 2-7473/11, що виданий
Шевченківським районним судом м. Києва
30 вересня 2011 року, встановлено спосіб
та порядок виконання рішення суду, а
саме: «Поновити ОСОБА_1 на посаді
виконуючого обов'язки начальника
Головного державного управління
охорони, використання і відтворення
водних живих ресурсів та регулювання
рибальства у Волинській області». В
частині поновлення ОСОБА_1 на цій
посаді рішення суду підлягає негайному
виконанню.

Відповідно до ст. 124 Конституції
України рішення суду ухвалюється
іменем України та є обов'язковими для
виконання.

Невиконання рішення суду про
поновлення на роботі ОСОБА_1 порушує
конституційне право стягувача на
працю, рішення суду, яке набрало
законної сили має бути виконано, його
невиконання суперечить основним
принципам права.

Варто зазначити, що ст. 221 ЦПК України
передбачено можливість звернення
державного виконавця за роз'ясненням
рішення суду, ст. 373 ЦПК України
регламентовано порядок звернення до
суду із заявою про зміну чи
встановлення способу виконання
рішення суду.

Таким чином, суд приходить до висновку,
що державним виконавцем при виконанні
судового рішення з передбачених
законом заходів було застосовано до
боржника з метою примусового виконання
рішення суду лише накладення штрафу та
винесення подання до правоохоронних
органів про притягнення винних осіб
боржника до кримінальної
відповідальності, що суперечить
вимогам ч. 1 ст. 11 Закону України «Про
виконавче провадження», відповідно до
якої державний виконавець зобов'язаний
вживати передбачених цим Законом
заходів примусового виконання рішень,
неупереджено, своєчасно і в повному
обсязі, а ч. 2 ст. 11 Закону України «Про
виконавче провадження» передбачено, що
державний виконавець здійснює заходи,
необхідні для своєчасного і в повному
обсязі виконання рішення, зазначеного
в документі на примусове виконання
рішення у спосіб та порядок, зазначений
у виконавчому документі.

Крім того, закінчивши виконавче
провадження по ухваленому судом
рішенню, яке не виконано в повному
обсязі, державний виконавець фактично
позбавив ОСОБА_1 права повторної подачі
для виконання до виконавчої служби
виконавчого листа, тому як ст. 50 Закону
України «Про виконавче провадження»
передбачено наслідки закінчення
виконавчого провадження, а саме
виконавче провадження не може бути
розпочате знову, крім випадків,
передбачених цим Законом. Відтак,
ОСОБА_1 позбавлений права повторно
пред'явити виконавчий лист, а звідси і
права на відновлення порушених прав,
можливості відновити свої права шляхом
обов'язкового виконання рішення суду.

Враховуючи, що порядок виконання
рішення про поновлення на роботі
регламентовано ст. 76 Закону України
«Про виконавче провадження», а
зазначеною статтею чітко встановлено
випадок закінчення виконавчого
провадження - видача відповідного
наказу або розпорядження власником
підприємства, установи, організації
або уповноваженим ним органом,
фізичною особою, фізичною особою -
підприємцем, який прийняв незаконне
рішення про звільнення або переведення
працівника, а відтак обмеження
державного виконавця заходами,
передбаченими ч. 2 ст. 76, ч.ч. 1, 2 ст. 89
Закону України «Про виконавче
провадження», та закриття виконавчого
провадження на підставі п. 11 ч. 1 ст. 49,
ст. 75 Закону України «Про виконавче
провадження».

Оцінюючи належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності суд приходить
до висновку, що скарга ОСОБА_1 підлягає
задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст.10, 11, 13, 27, 38, 60, 212-215, 223, 294, 383 - 388 ЦПК
України, суд, -

У Х В А Л И В:

Скаргу ОСОБА_1 на дії начальника
Відділу примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України
Кузьменко О.С. - задовольнити.

Визнати неправомірними дії начальника
Відділу примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України
щодо не розгляду скарги ОСОБА_1 від 08
травня 2014 року на Постанову про
закінчення виконавчого провадження
від 29 грудня 2012 року в порядку,
встановленому Законом України «Про
виконавче провадження».

Зобов'язати начальника Відділу
примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України
скасувати Постанову про закінчення
виконавчого провадження від 29 грудня
2012 року, винесену головним державним
виконавцем Відділу примусового
виконання рішень Державної виконавчої
служби України Роєнком Р. В. у
виконавчому провадженні № 29302513.

Ухвалу може бути оскаржено до
Апеляційного суду м. Києва через
Шевченківський районний суд м. Києва
шляхом подання апеляційної скарги на
ухвалу суду першої інстанції протягом
п'яти днів з дня проголошення ухвали. У
разі, якщо ухвалу було постановлено без
участі особи, яка її оскаржує,
апеляційна скарга подається протягом
п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя: