АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ
Провадження № 22-ц/774/2423/К/14
Головуючий в суді першої
Справа № 2/214/889/13
Доповідач - Ляховська І.Є.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 січня 2014 року
м. Кривий Ріг

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Дніпропетровської області в складі :

головуючого - судді Ляховської І.Є.,

суддів - Барильської А.П., Михайлів Л.В.,

при секретарі - Кузьміній Н.В.,

за участю - позивача ОСОБА_2 та його
перекладача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Кривому Розі цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Центрально-Міського
районного суду м. Кривого Рогу від 01
серпня 2013 року у справі за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про витребування
майна з чужого незаконного володіння, -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2012 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_4 про
витребування майна із чужого
незаконного володіння. В обґрунтування
позовних вимог зазначив, що він є
громадянином Болгарії та власником
автобусу - d, марки DAIMLER-CHRYSLER, білого
кольору, 2002 року випуску, реєстраційний
номер НОМЕР_1. Здійснюючи в межах
України підприємницьку діяльність, він
передав зазначений автобус в оренду
ВАТ «Північтранс», якому видав
довіреність на використання та
експлуатацію автобуса. Керував
зазначеним автобусом водій ОСОБА_6, зі
слів якого йому стало відомо, під час
хвороби останнього автобус було
передано в користування водію ОСОБА_4.
Відповідач ОСОБА_4 здійснював
транспортні перевезення на спірному
транспортному засобі в період часу з
жовтня 2009 до 10 грудня 2009 року, а 12 грудня
2009 року самовільно, без пояснень
припинив пасажирські перевезення, не
повернув автобус законному власнику і
залишив його у своєму користуванні та
розпорядженні. Окрім автобуса,
відповідач неправомірно шляхом
таємного викрадення заволодів
належними йому документами та речами,
які знаходились в автобусі, а саме:
свідоцтвом про реєстрацію
транспортного засобу (техпаспорт
НОМЕР_2); тимчасовим реєстраційним
талоном НОМЕР_3; ліцензією на
пасажирські перевезення, виданої
Міністерством транспорту України;
ліцензійною картою, виданою
Міністерством України; страховим
полісом; договором оренди, укладеним
між Позивачем та ВАТ «Північтранс»;
довіреністю ВАТ «Північтранс»;
оригіналом посвідчення підприємця,
виданого на ім'я Позивача; тахографом
(контрольний бортовий реєструючий
прилад у складі транспортного засобу,
призначений для контролю і реєстрацій
швидкості руху, пробігу автомобіля);
бортовим комп'ютером, та запчастинами
(два комплекти вогнегасників, комплект
нових резин; комплект нових
амортизаторів; комплект ресор;
оригінальне (німецьке) двійне переднє
сидіння; комплект поршні; комплект
форсунок; масляний насос; водяний
насос; комплект амортизаторів; дві
медичні аптечки; диференціал блок
двигуна, голівка двигуна); та грошова
виручка від перевезення пасажирів за 60
робочих днів. У добровільному порядку
відповідач відмовляється повертати
належне йому майно, тому просив суд
витребувати його у позивача у судовому
порядку, а також стягнути з останнього
судові витрати по справі.

Рішенням Центрально-Міського
районного суду м. Кривого Рогу від 01
серпня 2013 року ОСОБА_2 відмовлено у
задоволенні його позовних вимог.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2
ставить питання про скасування рішення
суду та ухвалення нового про
задоволення позовних вимог,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права.
Зокрема, на його думку, суд дійшов
помилкового висновку щодо строку дії
договору оренди, укладеного між ним та
ВАТ «Північтранс», не звернув увагу на
те, що в порушення умов укладеного
договору орендатором не було виконано
його вимоги щодо збереження
автомобілю, а сам автомобіль не був
повернутий його законному власнику, та
не залучив до участі у справі ВАТ
«Північтранс». Суд безпідставно
відмовив у задоволенні позовних вимог
на підставі договору позики та
договору застави від 12 жовтня 2009 року,
оскільки вони не мають прямого
відношення до даної справи, а також не
встановив дату фактичного вибуття
спірного автомобіля із його власності,
осіб, які відібрали вказаний
автомобіль, та спосіб, у який це було
зроблено.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
заявлених вимог та доводів апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно
свідоцтва про реєстрацію
транспортного засобу НОМЕР_2 за
позивачем ОСОБА_2 на підставі
довідки-рахунку № ЦБР297010 від 28 травня
2008 року зареєстрований транспортний
засіб - автобус - d, марки DAIMLER-CHRYSLER, 2002
року випуску, білого кольору,
реєстраційний номер НОМЕР_1 (а.с. 28).

Відповідно до договору оренди
транспортного засобу з екіпажем №299
від вересня 2009 року, укладеного між
фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 та
ВАТ «Північтранс», автобус -d, марки
DAIMLER-CHRYSLER, 2002 року випуску, білого
кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1,
був переданий орендарю для
використання з метою забезпечення
пасажирських перевезень у межах
Дніпропетровської області та міста
Кривого Рогу на строк до 31 грудня 2009
року (а.с. 30).

03 липня 2009 року позивач ОСОБА_2
видав довіреність своєму представнику
- ВАТ «Північтранс» та надав останньому
право використання та експлуатації
(керування) в інтересах довірителя
належного йому автобусу (а.с.29).

У зв'язку з цим з 09 липня 2009 року право
керування зазначеним транспортним
засобом зареєстровано за ВАТ
«Північтранс» на підставі тимчасового
реєстраційного талону НОМЕР_3 (а.с. 28).

Згідно письмового повідомлення Голови
правління ВАТ «Північтранс» Марцева
Г.Б. за вих.№26 від 16.02.2011 року у період
строку дії договору оренди з 01 вересня
до 31 грудня 2009 року спірним автобусом
здійснювалися пасажирські перевезення
в межах міста Кривого Рогу на маршруті
№287, згідно заяв-погоджень позивача на
стажування та працевлаштування у
грудні 2009 року видавалися подорожні
листи на водія ОСОБА_4, дія договору
оренди у 2010 році не продовжувалась,
місцезнаходження автобусу невідомо
(а.с. 13).

Звертаючись до суду з даним позовом,
ОСОБА_2 просив витребувати у
відповідача належне позивачу майно,
посилаючись на те, що ОСОБА_4 заволодів
ним незаконно, скоївши таємне
викрадення із корисних мотивів з метою
збагачення.

Вирішуючи спір, суд першої
інстанції дійшов висновку про відмову
у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2
через їх недоведеність.

Колегія суддів погоджується з
таким висновком суду, оскільки він
відповідає обставинам справи та
наявним у ній доказам.

Відповідно до вимог статей 11, 27 ЦПК, суд
розглядає справу в межах заявлених
позовних вимог і на підставі доказів
сторін та інших осіб, які беруть участь
у справі. Особа, яка бере участь у
справі, зобов'язана надати усі наявні у
неї докази та довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу.
Доказуванню підлягають обставини, що
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких виник спір.

Статтею 387 ЦК України передбачено, що
власник майна має право витребувати
своє майно від особи, яка незаконно, без
відповідної правової підстави
заволоділа ним.

Встановивши, що докази, які б
свідчили про те, що належний позивачеві
автобус перебуває в незаконному
володінні відповідача ОСОБА_4,
відсутні, суд першої інстанції
обґрунтовано відмовив ОСОБА_2 у
задоволенні позову про витребування у
відповідача спірного майна.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2
не містять підстав для її задоволення.

Так, посилання на умови договору
оренди, укладеного між позивачем та ВАТ
«Північтранс», невиконання останнім
взятих за цим договором зобов'язань
щодо збереження та повернення
автобусу, незалучення судом ВАТ
«Північтранс» до участі в даній справі
в якості співвідповідача не можуть
бути взятими до уваги, оскільки спір
між позивачем, який є суб'єктом
підприємницької діяльності, та
юридичною особою не відноситься до
юрисдикції загальних судів, а повинен
вирішуватись у Господарському суді.

Також безпідставними є посилання
на порушення судом принципів
диспозитивності та змагальності
сторін, оскільки згідно положень ст.. 10
ЦПК України суд зобов'язаний сприяти
всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Як пояснив, заперечуючи проти
позову, відповідач ОСОБА_4 під час
розгляду справи в суді першої
інстанції, з жовтня 2009 року він дійсно
здійснював пасажирські перевезення на
автобусі, власником якого був позивач.
Йому відомо, що 12 жовтня 2009 року ОСОБА_2
оформив договір позики з кредитною
спілкою, в забезпечення якого передав у
заставу спірний транспортний засіб,
надавши керівництву цієї спілки (гр.
Єсипенку та Третьяку) доручення на
право розпорядження зазначеним
автобусом. 14 грудня 2009 року до нього
додому приїхали Єсипенко та Третьяк,
які пояснили, що забирають спірний
автобус для подальшої реалізації,
оскільки 12 грудня 2009 року закінчився
строк дії договору позики, а позивач
грошові кошти їм не повернув. Про ці
обставини він повідомив позивача. Йому
також відомо, що ОСОБА_2 звертався до
міліції з проханням притягнути до
кримінальної відповідальності
Єсипенка та Третьяка, однак у
порушенні кримінальної справи було
відмовлено, оскільки усі правочини
(Договір позики, Договір застави,
довіреність) були укладенні у
встановленому законом порядку та
посвідчені приватним нотаріусом
ОСОБА_11

Перевіряючи заперечення відповідача,
суд першої інстанції встановив, що
згідно нотаріально посвідченого
договору позики грошей від 12 жовтня 2009
року, реєстровий номер №5926, Єсипенко
Владислав Леонідович позичив
громадянину Болгарії ОСОБА_2 та ОСОБА_4
суму грошей в розмірі 24 800 грн., що є
еквівалентом - 3096,13 доларів США, які
останні зобов'язалися повернути не
пізніше 12 грудня 2009 року з урахуванням
інфляції на момент розрахунку (а.с.48).

З метою забезпечення виконання умов
цього договору 12 жовтня 2009 року між
Єсипенком В.Л. та ОСОБА_2 укладений
нотаріально посвідчений договір
застави, реєстровий номер 5928, згідно
умов якого ОСОБА_2 передав в заставу
Єсипенка В.Л. транспортний засіб,
автобус -d, марки DAIMLER-CHRYSLER, 2002 року
випуску, білого кольору, реєстраційний
номер НОМЕР_1 (с.с.47).

У цей же день, тобто 12 жовтня 2009 року,
позивач ОСОБА_2 видав нотаріально
посвідчену довіреність, реєстровий
номер 5930, строком дії на три роки на
право експлуатації та розпорядження
спірним автобусом на ім'я Третьяка
В’ячеслава Анатолійовича, надавши
останньому також право відчуження
вищевказаного автомобіля (продаж, міна,
передача його в заставу, та інше), яке
може мати місце не раніше 12 грудня 2009
року (а.с. 49).

Згідно повідомлення начальника Центру
надання послуг, пов'язаних з
використанням автотранспортних
засобів, з обслуговування міста
Кривого Рогу та Криворізького району
УДАЇ ГУМВС України у Дніпропетровській
області ОСОБА_12, вих.№14/7- РЕР-2214 від
13.07.2013 року, автобус DAIMLER-CHRYSLER,
реєстраційний номер НОМЕР_1, який був
зареєстрований в Криворізькому ВРЕР
ДАЇ за громадянином ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_1, 15 грудня 2009 року був
знятий з обліку в комісійний магазин
для подальшої реалізації по дорученню
серії ВМО №464104 на громадянина Третьяка
В’ячеслава Анатолійовича (а.с. 68).

Таким чином, суд першої інстанції
виконав вимоги чинного законодавства,
перевірив доводи позивача та
заперечення відповідача проти позову й
ухвалив законне і обґрунтоване рішення
про відмову в задоволенні позовних
вимог за їх недоведеністю.

Посилання позивача на те, що судом
не встановлено дату фактичного вибуття
спірного автомобіля із його власності,
осіб, які відібрали вказаний
автомобіль, та спосіб, у який це було
зроблено, є безпідставними, оскільки
такі обставини встановлюються в
порядку кримінального, а не цивільного
провадження.

Також не можуть бути взятими до
уваги доводи позивача щодо злочинних
дій осіб, які заволоділи належним йому
автобусом, оскільки згідно ч. 2 ст. 59 ЦПК
України обставини справи, які за
законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватись іншими
засобами доказування.

Відповідно до положень ст.. 60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
установлених ст.. 61 цього Кодексу.

Зважаючи на відсутність підстав
звільнення від доказування,
передбачених ст.. 61 ЦПК України, зокрема
вироку у кримінальній справі, що набрав
законної сили, або постанови суду у
справі про адміністративне
правопорушення, які обов'язкові для
суду, що розглядає справу про
цивільно-правові наслідки дій особи,
стосовно якої ухвалено вирок або
постанову суду, з питань, чи мали місце
ці дії та чи вчинені вони цією особою,
посилання ОСОБА_2 на скоєння
відповідачем та іншими особами
протиправних дій є недопустимим.

Зважаючи на викладене, колегія суддів
приходить до висновку, що рішення суду
ухвалено з дотриманням норм
матеріального та процесуального права,
висновки суду підтверджені наявними у
справі доказами, доводи апеляційної
скарги висновків суду не спростовують
та не містять підстав для її
задоволення.

За таких обставин апеляційну скаргу
необхідно відхилити, а рішення суду
залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК
України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Центрально-Міського районного
суду м. Кривого Рогу від 01 серпня 2013
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена у касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Повна ухвала складена 17 січня 2014 року.

Головуючий:
І.Є.Ляховська

Судді:
А.П.Барильська

Л.В.Михайлів