Ухвала

іменем україни

22 жовтня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого: Касьяна О.П.,

суддів: Гончара В.П., Дербенцевої Т.П.,
Остапчука Д.О., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: приватні
нотаріуси Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_5, ОСОБА_6,
орган опіки та піклування Кіровської
районної у місті Дніпропетровську
ради, про визнання договорів
купівлі-продажу квартири недійсними,
визнання права власності, витребування
майна з чужого незаконного володіння,
за касаційними скаргами ОСОБА_1, ОСОБА_2
на рішення Кіровського районного суду
м. Дніпропетровська від 18 грудня 2013
року та рішення апеляційного суду
Дніпропетровської області від 24
квітня 2014 року, ОСОБА_3 на рішення
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 24 квітня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2006 року ОСОБА_7 та ОСОБА_2
звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3,
ОСОБА_4 про визнання договорів
купівлі-продажу квартири недійсними,
визнання права власності, витребування
майна з чужого незаконного володіння.

Зазначали, що ОСОБА_7 з вересня 1987 року
до лютого 1999 року перебувала у
зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_9, від
якого народилася донька ОСОБА_2, яка є
інвалідом 2 групи.

ОСОБА_9 на праві власності належала
квартира АДРЕСА_1, у який мешкала вся
родина, й відповідно була
зареєстрована неповнолітня дитина
ОСОБА_2

У серпні 2003 року ОСОБА_9 за договором
купівлі-продажу відчужив спірну
квартиру ОСОБА_3, яка в свою чергу 21
жовтня 2003 року продала вказану
квартиру ОСОБА_4

Посилаючись на те, що при продажі
вищезазначеної квартири були порушені
права неповнолітньої ОСОБА_2, яка була
зареєстрована у спірній квартирі,
ОСОБА_7, ОСОБА_2 просили позовні вимоги
задовольнити у повному обсязі.

Рішенням Кіровського районного суду м.
Дніпропетровська від 18 грудня 2013
року відмовлено в задоволенні позову.

Рішенням апеляційного суду
Дніпропетровської області від 24 квітня
2014 року, зазначене рішення районного
суду в частині відмови в задоволенні
вимог про визнання недійсним договору
купівлі-продажу квартири від 18 серпня
2003 року скасовано й в цій частині
ухвалено нове рішення.

Визнано недійсним договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1,
укладений 18 серпня 2003 року між ОСОБА_9
та ОСОБА_3

В іншій частині рішення суду залишено
без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_7, ОСОБА_2
просять рішення суду першої інстанції
скасувати у повному обсязі, а рішення
апеляційного суду - частково в частині
відмови в задоволенні вимог про
визнання правочину недійсним, визнання
права власності та витребування майна
з чужого незаконного володіння, і
ухвалити нове рішення про задоволення
позовних вимог у повному обсязі,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права.

ОСОБА_3 у поданій касаційній скарзі
просить скасувати рішення суду
апеляційної інстанції, мотивуючи свої
вимоги порушенням судом норм
матеріального і процесуального права,
і залишити в силі рішення суду першої
інстанції, яке було помилково
скасовано.

Касаційна скарга ОСОБА_1, ОСОБА_2
підлягає відхиленню, а скарга ОСОБА_3 -
задоволенню з наступних підстав.

Скасовуючи частково рішення суду
першої інстанції та визнаючи недійсним
договір купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_1, укладений 18 серпня 2003 року між
ОСОБА_9 та ОСОБА_3, суд апеляційної
інстанції виходив з того, що
оскаржуваний договір укладено у
порушення вимог закону, зокрема ст. 18
Закону України «Про охорону
дитинства», чим були порушені права
малолітньої дитини.

Проте з таким висновком суду
апеляційної інстанції погодитися не
можна.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим та вирішувати питання:
чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
якими доказами вони підтверджуються;
чи є інші фактичні дані (пропущення
строку позовної давності тощо), які
мають значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Рішення апеляційного суду таким
вимогам закону не відповідає.

Судом установлено, що у серпні 1999 року
позивачі зареєструвалися за місцем
проживання ОСОБА_9 у квартирі АДРЕСА_1.

12 серпня 2003 року ОСОБА_9 виконавчим
комітетом Кіровської районної ради м.
Дніпропетровська було видано
свідоцтво про право власності на
вказану квартиру.

18 серпня 2003 року ОСОБА_9 уклав із ОСОБА_3
договір купівлі-продажу вказаної
квартири.

21 жовтня 2003 року ОСОБА_3 продала спірну
квартиру ОСОБА_4

Згідно довідки ЖБК №71 «Комета» станом
на жовтень 2003 року у квартирі були
зареєстровані ОСОБА_7 та ОСОБА_2

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_9 помер.

Позивачі просили визнати зазначені
договори купівлі-продажу квартири
недійсними з підстав, передбачених ст.
48 ЦК УРСР ( чинного на час укладення
оскаржуваних договорів) та посилалися
на порушення вимог ст. 18 Закону України
«про охорону дитинства» при укладенні
таких договорів.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в п. п. 5, 13, 14 постанови від 28
квітня 1978 року №3 «Про судову практику
в спорах про визнання угод недійсними»
(чинної на момент укладення
оскаржуваного договору) за правилами
ст. 48 ЦК України угода визнається
недійсною при невідповідності її не
тільки законові, а й іншим актам,
виданим органами державної влади і
управління в межах наданої їм
компетенції.

Стаття 48 ЦК України застосовується при
порушенні встановленого порядку
вчинення громадянами і організаціями
дій, спрямованих на встановлення, зміну
чи припинення цивільних прав і
обов'язків, при ущемленні угодою
особистих або майнових прав
неповнолітніх дітей, а також в інших
випадках їх невідповідності вимогам
чинного законодавства, якщо для них не
встановлені особливі правила визнання
угод недійсними (статті 45-47, 49-58 ЦК
України).

Відповідно до ч. 1 ст. 48 ЦК УРСР (у
редакції чинній на час виникнення
спірних правовідносин), недійсною є та
угода, що не відповідає вимогам закону,
в тому числі ущемляє особисті або
майнові права неповнолітніх дітей.

Статтями 60, 78, 128, 145 КпШС України (у
редакції чинній на час виникнення
спірних правовідносин) визначено, що
обов'язком батьків визначено захист
прав та інтересів їх неповнолітніх
дітей. Якщо у неповнолітніх є належне
їм майно, батьки управляють ним як
опікуни і піклувальники без
спеціального на те призначення, але з
додержанням відповідних правил про
опіку і піклування. Завданням опіки і
піклування є, зокрема, захист особистих
і майнових прав та інтересів
неповнолітніх дітей. Опікун не вправі
без дозволу органів опіки і піклування
укладати угоди, а піклувальник - давати
згоду на їх укладення, якщо вони
виходять за межі побутових.

За правилами ст. 18 Закону України «Про
охорону дитинства» держава забезпечує
право дитини на проживання в таких
санітарно-гігієнічних та побутових
умовах, що не завдають шкоди її
фізичному та розумовому розвитку.

Діти - члени сім'ї наймача або власника
жилого приміщення мають право
користуватися займаним приміщенням
нарівні з власником або наймачем.

Органи опіки та піклування зобов'язані
здійснювати контроль за додержанням
батьками або особами, які їх замінюють,
майнових та житлових прав дітей при
відчуженні жилих приміщень та купівлі
нового житла.

01 січня 2006 року набрав чинності Закон
України «Про основи соціального
захисту бездомних громадян і
безпритульних дітей», відповідно до ст.
12 якого для здійснення будь-яких
правочинів стосовно нерухомого майна,
право власності на яке або право
користування яким мають діти, потрібна
попередня згода органів опіки та
піклування.

До набрання чинності цим Законом
законодавство України не передбачало
обов'язкової згоди органу опіки та
піклування на відчуження нерухомого
майна батьків, відносно якого їхні діти
мали лише право на користування.

Отже, до 01 січня 2006 року згода органів
опіки та піклування необхідна була
лише у випадку, якщо дитина є власником
(співвласником) майна, що відчужується.

Таким чином, установивши, що
неповнолітня на час продажу спірної
квартири ОСОБА_2, була лише
зареєстрована у вказаній квартирі й не
мала права власності на неї чи її
частину, законодавчо визначеної
заборони на продаж власником такої
квартири без згоди органу опіки і
піклування на той час не існувало, суд
першої інстанції дійшов по суті
вірного й обґрунтованого висновку щодо
безпідставності позовних вимог і
відсутності правових підстав для
задоволення позову.

При цьому судом першої інстанції
правильно зазначено, що положення ст. 18
Закону України «Про охорону дитинства»
жодним чином не регулюють питання
порядку відчуження квартир, у яких
зареєстровані неповнолітні діти.

Такий висновок суду першої інстанції
узгоджується з матеріалами справи та
відповідає вимогам матеріального та
процесуального права.

Суд апеляційної інстанції, не зважаючи
на вищевказані обставини та вимоги
закону, дійшов до помилкового висновку
про безпідставність позовних вимог та
наявність правових підстав для їх
задоволення.

Безпідставно скасувавши законне й
обґрунтоване рішення суду першої
інстанції, апеляційний суд припустився
помилки в застосуванні процесуального
та матеріального закону.

Ураховуючи те, що апеляційним судом
помилково скасовано рішення суду
першої інстанції, ухвалене згідно із
законом, рішення апеляційного суду на
підставі ст. 339 ЦПК України підлягає
скасуванню із залишенням у силі
рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. 336, 339, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2
відхилити, а касаційну скаргу ОСОБА_3 -
задовольнити.

Рішення апеляційного суду
Дніпропетровської області від 24 квітня
2014 року скасувати, залишивши в силі
рішення Кіровського районного суду м.
Дніпропетровська від 18 грудня 2013 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
О.П.
Касьян

Судді:
В.П. Гончар

Т.П. Дербенцева

Д.О. Остапчук

В.О. Савченко