АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/7144/14
Справа № 646/4736/14-ц Головуючий 1 інст. - Васильєва О.О.
Категорія : право власності Доповідач - Пономаренко Ю.А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2014 року Судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - судді Пономаренко Ю.А.,

суддів колегії - Черкасова В.В., Шевченко Н.Ф,.

при секретарі - Соколовій А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на рішення Червонозаводського районного суду м.Харкова від 10 вересня 2014 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Червонозаводської районної ради м.Харкова, Харківської міської ради, ОСОБА_5, треті особи: Біржа "Право Ріелтер", Управління служб у справах дітей Департаменту праці і соціальної політики Харківської міської ради про визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння,-

в с т а н о в и л а :

В травні 2014 року позивачі звернулись до суду із позовною заявою до Червонозаводської районної ради м.Харкова, Харківської міської ради, ОСОБА_5, третя особа: Біржа " Право-Ріелтер", Управління служб у справах дітей Департаменту праці і соціальної політики Харківської міської ради, у якій, з урахуванням уточнень, просили визнати за позивачами право власності на 33/100 частини квартири АДРЕСА_1, витребувати від відповідача ОСОБА_5, який є сином померлого ОСОБА_6 на користь позивачів 33/100 частини спірної квартири, визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 19.02.1996 року, укладений на товарній біржі "Право-Ріелтер".

В обґрунтування своїх позовних вимог посилалися на те, що рішенням від 09.12.2013 року Червонозаводського районного суду м.Харкова та апеляційного суду Харківської області від 13.02.2014 року визнано недійсним договір купівлі-продажу 33/100 частини квартири АДРЕСА_1, укладений на товарній біржі АТ Українська універсальна біржа "Культінвест" 17.10.1995 року між ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 Відмовлено у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 до Харківської міської ради, ОСОБА_4, ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування за законом. В іншій частині рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 09.12.2013 року залишено без змін.

Також вказали, що згідно свідоцтва про право власності на житло № 9-95-553669-У2, виданого Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду 31.05.1995 року ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_7 належало на праві спільної сумісної власності 33/100 частин квартири АДРЕСА_1. 17.10.1995 року між власниками зазначеної квартири та ОСОБА_8 був укладений договір купівлі-продажу. Рішенням апеляційного суду Харківської області від 13.02.2014 року дана угода була визнана недійсною.

02.09.2006 року помер ОСОБА_7, спадщину після його смерті прийняла ОСОБА_3 19.02.1996 року квартира була продана ОСОБА_6 згідно договору купівлі-продажу укладеного на товарній біржі "Право-Ріелтер" через представника ОСОБА_9 - ОСОБА_10 по довіреності № 9-7122. ОСОБА_5 є сином ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1. ОСОБА_5 у нотаріальному порядку про видачу свідоцтва на право власності на частину вищевказаної квартири було відмовлено з тих підстав, що їм не надані правовстановлюючі документи, які свідчать про належність квартири спадкодавцю ОСОБА_6 У відповідності з вимогами ч.1 ст.48 ЦПК України, 1963 року, який діяв на період укладання цього договору, недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемляє особисті або майнові права неповнолітніх дітей. Отже, при відчуженні 33/100 частин спірної квартири, яка належала на праві сумісної власності в тому числі і малолітньому ОСОБА_4, були порушені його права та інтереси. Житлові умови ОСОБА_4 значно погіршилися. Позивачі по справі продовжували мешкати в квартирі і мешкають по сьогоднішній день, що підтверджується довідкою від 15.11.2012 року КП "Жилкомсервіс", тому вважали, що є підстави для витребування майна з чужого незаконного володіння.

Ухвалою Червонозаводського районного суду м.Харкова від 08.09.2014 року провадження по справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Червонозаводської районної ради м. Харкова, Харківської міської ради, ОСОБА_5., третя особа: Біржа "Право-Ріелтер", Управління служб у справах дітей Департаменту праці і соціальної політики Харківської міської ради в частині позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 19.02.1996 року, укладеного на товарній біржі "Право-Ріелтер" через представника ОСОБА_9 - ОСОБА_11 по довіреності № 9-7122 та ОСОБА_6 закрито.

Рішенням Червонозаводського районного суду м.Харкова від 10 вересня 2014 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Червонозаводської районної ради м.Харкова, Харківської міської ради, ОСОБА_5, треті особи: Біржа "Право Ріелтер", Управління служб у справах дітей Департаменту праці і соціальної політики Харківської міської ради про визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння - відмовлено.

Не погодившись з даним рішенням суду, ОСОБА_3 та ОСОБА_4. подали апеляційну скаргу, в якій посилаються на те, що вказане рішення незаконне та необґрунтоване, а також вважають його постановленим з порушенням норм матеріального та процесуального права. В своїй апеляційній скарзі просять рішення суду 1 інстанції скасувати та постановити нове, яким визнати за ОСОБА_3, ОСОБА_4 право власності на 33/100 частини квартири АДРЕСА_1.

Відповідно до ст.303 ЦПК України апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4, суд 1 інстанції обґрунтовано виходив з того, що померлий ОСОБА_6 є добросовісним набувачем за договором купівлі - продажу квартири від 19.02.1996р., що було встановлено ухваленими раніше рішеннями першої та другої інстанції, і тому відповідно до ст.61 ч.3 ЦПК України є приюдицією; позивачами ж достатніх та допустимих доказів у відповідності до ст.60ЦПК України, які б вказували на те, що набувач на момент укладання договору знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, що може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна, до суду не надано.

Судова колегія вважає, що такі висновки суду першої інстанції є правильними, обґрунтованими та такими, що відповідають вимогам діючого законодавства.

Згідно положень ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу не інакше як в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі свідоцтва про право власності на житло № 9-95- 55869-У2 33/100 частини квартири № 8 у будинку готельного типу за адресою: АДРЕСА_1 належали на праві спільної сумісної власності ОСОБА_7, ОСОБА_3 і: ОСОБА_4.

На підставі договору купівлі-продажу № 3559, від 17.10.1995 року, укладеного та зареєстрованого на Українській універсальній біржі "Культінвест", ОСОБА_7, ОСОБА_3 і ОСОБА_4 продали, а ОСОБА_8 купив 33/100 частини квартири №8 у будинку готельного типу за адресою АДРЕСА_1 згідно п.1.6 договору за триста шістдесят мільйонів крб. Продана частина квартири складаєтеся з однієї кімнати, житловою площею 15,5кв.м.

19.02.1996 року квартира була продана ОСОБА_6 згідно договору купівлі-продажу №2-19-01, укладеного на товарній біржі "Право-Ріелтер" через представника ОСОБА_9- ОСОБА_12 по довіреності № 9-7122. Даний договір в нотаріальній конторі не посвідчувався.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 13.02.2014 року було частково змінено рішення Червонозаводського районного суду м.Харкова від 9.12.2013року, а саме скасовано в частині відмови у задоволені позову ОСОБА_4, ОСОБА_3 до Харківської міської ради, ОСОБА_5, третя особа - АТ Українська універсальна біржа "Культінвест" про визнання недійсним договору купівлі- продажу квартири 8 у будинку готельного типу АДРЕСА_1, укладеному 17 жовтня 1995 року між ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_4 та ОСОБА_8; в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_5 до Харківської міської ради, ОСОБА_4, ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування за законом. Ухвалено в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_3, ОСОБА_4 задоволені частково. Визнано недійсним договір купівлі-продажу 33/100 частини квартири 8 у будинку готельного типу АДРЕСА_1, укладений на товарній біржі АТ Українська універсальна і біржа "Культінвест", 17.10.1995 року між ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_7 та ОСОБА_8. Відмовлено у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 до Харківської міської ради, ОСОБА_4, ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування за законом. В іншій частині рішення Червонозаводського районного суду міста Харкова від 09.12.2013 року залишено без змін.

Згідно ст.328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до частини 5 ст.12 ЦК України добросовісність набувача презюмується. Якщо судом не буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, що може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна.

Нормативне регулювання можливості витребування майна закріплене ст.330 ЦК України, відповідно до якої, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Дана норма регулює набуття добросовісним набувачем права власності на майно, відчужене особою, яка не мала на це права.

Згідно до п.5 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема, на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України). Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (стаття 334 ЦК) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (стаття 5 ЦК).

Судовим розглядом встановлено, що право власності на 33/100 частини квартири № 8 у будинку готельного типу за адресою АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі- продажу від 19.02.1996 року, укладеному біржею "Право-Риелтер" було зареєстровано за ОСОБА_6 у КП "Харківське МБТІ" 14.11.2008 року.

Відповідно рішення Червонозаводського районного суду м.Харкова від 9.12.2013 року позивачам було відмовлено у задоволенні їх позову про визнання недійним договору купівлі-продажу від 19.02.1996 року. Рішенням апеляційного суду Харківської області від 13.02.2014 року рішення районного суду в цій частині було залишено без зміни.

За змістом ст.387 ЦК України для пред'явлення власником позову про витребування майна із чужого незаконного володіння необхідно, що б майно, якого позбавився власник, збереглося у натурі і знаходилося у фактичному володінні іншої особи.

Відповідно до роз'яснень, що містяться у п.19 постанови №5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", застосовуючи положення статті 387 ЦК України, суди повинні виходити із того, що власник має право, витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, і в якої майно фактично знаходилося та є індивідуально визначеним. Позов про витребування майна, пред'явлений до особи, у незаконному володінні якої це майно знаходилось, але на момент розгляду справи у неї відсутнє, не може бути задоволений.

Окрім того, у п.8 вказаної Постанови визначено, що відповідно до статей 330, 334 ЦК право власності на нерухоме майно, відчужене особою, яка не мала на це права, виникає у добросовісного набувача з моменту реєстрації права на таке майно, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу воно не може бути витребувано у нього.

Власник може вимагати повернення свого майна за цим позовом лише в тому випадку, якщо інша особа і володіє його майном незаконно. Якщо ж володілець володіє чужим майном на законних підставах, то власник не може витребувати свою річ з такого володіння шляхом пред'явлення віндикаційного позову.

Відповідно до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване в нього.

При цьому, за змістом ст.388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача. Таким чином, в Цивільному кодексі містяться норми, що захищають право нового власника майна.

Частина 1 ст.388 ЦК України передбачає, що у випадку, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Як, роз'яснив у п.10 Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у Постанові від 06.11.2009 року №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" відповідно до частини п'ятої статті 12 ЦК добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна.

Пунктом 25 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" визначено, що набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з'ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника.

До вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388 ЦК) відносяться, зокрема, такі випадки, як вчинення правочину під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника власника з другою стороною, тобто у всіх випадках, коли майно вибуло з володіння поза волею власника (або законного володільця).

Згідно ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

З рішення Червонозаводського районного суду м.Харкова від 9.12.2013 року вбачається, що позивачам було відмовлено у задоволенні їх позову про визнання недійним договору купівлі-продажу від 19.02.1996 року. Вказаним рішенням було встановлено, що позивачі не довели факт обману, насильства, зловмисної домовленості представника власника ОСОБА_8 або ОСОБА_6 Рішенням апеляційного суду Харківської області від 13.02.2014 року рішення районного суду в цій частині було залишено без змін. Таким чином, добросовісність набувача ОСОБА_6 підтверджується рішенням Червонозаводського районного суду м.Харкова від 9.12.2013 року та рішенням апеляційного суду Харківської області від 13.02.2014 року.

Судова колегія погоджується з висновком суду 1 інстанції, що позивачами не надано жодних доказів наявності вини відповідача під час укладення договору купівлі-продажу від 19.02.1996 року та не були надані докази, що ОСОБА_6 набув право власності на вказане майно незаконно.

Окрім того, згідно до п. 23 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" відповідно до статті 387 ЦК та частини третьої статті 10 ЦПК особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. При цьому суди повинні мати на увазі, що право власності на рухоме майно доводиться за допомогою будь-яких передбачених, процесуальним законодавством доказів, що підтверджують виникнення такого права у позивача.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

Судовими розглядами було встановлено, що після його смерті право власності на 33/100 частин спірної квартири до ОСОБА_5 - відповідача по справі не переходило.

Тому у позивачів не було правових підстав пред'являти віндикаційний позов про витребування майна до ОСОБА_5, який не є власником спірної частки квартири.

Враховуючи наведене, розглядаючи справу лише в рамках заявлених позовних вимог, суд 1 інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для витребування спірного майна у неналежної особи і відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст.308 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо встановлює, що суд першої інстанції постановив рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

При такому положенні судова колегія вважає, що суд повно та всебічно дослідив усі обставини по справі, дав їм належну оцінку і постановив законне та обґрунтоване рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального закону.

Інші доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 303, 304, п.1ч.1ст. 307, 308, п.1 ч.1 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Червонозаводського районного суду м.Харкова від 10 вересня 2014 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили негайно з моменту проголошення.

Касаційна скарга може бути подана безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий -

Судді -