печерський районний суд міста києва
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 січня 2014 року Печерський районний суд
м. Києва у складі:

головуючого судді - Гладун Х.А.,

при секретарі - Дідик М. В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про відшкодування моральної
шкоди, завданої розповсюдженням
недостовірної інформації,

В С Т А Н О В И В :

позивач у грудні 2013 р. звернувся до
суду із вказаним позовом, в якому
просить стягнути з відповідача у
відшкодування моральної шкоди 50 коп.,
завданої розповсюдженням
недостовірної інформації про нього.

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_1. відповідач
надав інтерв'ю журналісту
Інтернет-видання «Газета.уа» («Gazeta.ua») в
якому заявив: «Убежден, что провокации
происходили под непосредственным
наблюдением правой руки ОСОБА_4 -
ОСОБА_1. То, что это осуществлял боевой
отряд ОСОБА_1, который в течение
последних десятков лет в Украине
руководил всеми операциями - это отряд
ОСОБА_5. Это признали не только мы, но и
милиция». Дана заява була надалі
розповсюджена й іншими засобам масової
інформації, зокрема - інформаційним
агентством «УНІАН». При цьому, дані
засоби масової інформації у своїх
повідомленнях послалися саме на
відповідача по справі - ОСОБА_2 як на
автора (джерело) та розповсюджувача
наведених заяв.

Позивач стверджує, що цитована вище
заява не відповідає дійсності.
Фактично у заяві відповідача йдеться
про звинувачення позивача у діях, які
цілком можуть кваліфікуватися як
злочин. Позивач, як законослухняний
громадянин України, відомий юрист та
суспільне політичний діяч, ОСОБА_1
ніколи не опустився би до того рівня,
який йому приписує відповідач. Така
заява відповідача вимальовує у
загальному сприйнятті необмеженої
кількості користувачів Інтернету
образ позивача не тільки як аморальної
людини, а й просто злочинця, що прямо
зачіпає законні права та інтереси
позивача, завдає йому моральної шкоди.

В судовому засіданні представник
позивача підтримав позовні вимоги з
наведених у ньому підстав, просив їх
задовольнити.

В судовому засіданні представник
відповідача позов не визнав, проти його
задоволення заперечував, посилаючись
на безпідставність та
необґрунтованість його вимог. Подав до
суду заперечення на позовну заяву, які
долучені до матеріалів справи та
зазначив, що предметом судового
розгляду є розповсюдження начебто
неправдивої інформації про Позивача,
тоді як Відповідач при наданні
відповідних коментарів лише
реалізував своє конституційне право на
свободу думки і слова, вільне вираження
своїх поглядів і переконань про
начебто провокації «під наглядом
правої руки ОСОБА_4 - ОСОБА_1», що за
своєю правовою природою є виключно
оціночним судженням громадянина
України, і у відповідності до ст. 277 ЦК
України не є предметом судового
захисту. Зважаючи на посилання
Позивача на засоби масової інформації,
останній має законодавчо визначене
право на звернення до таких ЗМІ із
вимогою про надання можливості
опублікувати відповідь, якщо він
дійсно вважає, що такого роду думки та
переконання було висловлено на його
адресу. Крім того, позивачем не
доведено, що саме відповідач є
суб'єктом поширення інформації про
нього, не доведена тотожність особи
позивача із особами, про яких йдеться
мова в інформаційних матеріалах, чітко
не зазначено в чому саме полягає
недостовірність розповсюдженої
інформації щодо особи позивача,
позивачем не доведено в належний
спосіб факт порушення його особистих
немайнових прав. Також позивачем не
доведено наявність факту заподіяння
йому моральної шкоди.

Суд, вислухавши представників сторін,
дослідивши матеріали справи, вважає,
позов підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Конституція України визнає честь і
гідність людини найвищою соціальною
цінністю та що кожен має право на
повагу до його гідності (ст. ст. 3, 28).

Разом із цим Конституцією України
гарантується право на свободу думки і
слова, на вільне вираження своїх
поглядів і переконань.

Кожен має право вільно збирати,
зберігати, використовувати і
поширювати інформацію усно, письмово
або в інший спосіб - на свій вибір.

Здійснення цих прав може бути обмежене
законом в інтересах національної
безпеки, територіальної цілісності або
громадського порядку з метою
запобігання заворушенням чи злочинам,
для охорони здоров'я населення, для
захисту репутації або прав інших людей,
для запобігання розголошенню
інформації, одержаної конфіденційно,
або для підтримання авторитету і
неупередженості правосуддя (ст. 34
Конституції України).

За правилами ст. 297 ЦК України кожен має
право на повагу до його гідності та
честі.

Статтею 201 ЦК України передбачено, що
честь, гідність і ділова репутація є
особистими немайновими благами, які
охороняються цивільним
законодавством.

За змістом ч. ч. 1, 3 ст. 277 ЦК України
фізична особа, особисті немайнові
права якої порушено внаслідок
поширення про неї недостовірної
інформації, має право на відповідь, а
також на спростування цієї інформації.
Негативна інформація, поширена про
особу, вважається недостовірною, якщо
особа, яка її поширила, не доведе
протилежного (презумпція
добропорядності). Негативною слід
вважати інформацію, в якій
стверджується про порушення особою,
зокрема, норм чинного законодавства,
вчинення будь-яких інших дій
(наприклад, порушення принципів моралі,
загальновизнаних правил співжиття,
неетична поведінка в особистому,
суспільному чи політичному житті тощо)
і яка, на думку позивача, порушує його
право на повагу до гідності, честі чи
ділової репутації.

Згідно ст.30 Закону України «Про
інформацію» оціночними судженнями, за
винятком наклепу, є висловлювання, які
не містять фактичних даних, критика,
оцінка дій, а також висловлювання, що не
можуть бути витлумачені як такі, що
містять фактичні дані, зокрема з огляду
на характер використання
мовно-стилістичних засобів (вживання
гіпербол, алегорій, сатири) оціночні
судження не підлягають спростування та
доведенню їх правдивості.

Статтею 200 ЦК України встановлено, що
інформацією є документовані або
публічно оголошені відомості про події
та явища, що мали або мають місце у
суспільстві, державі та навколишньому
середовищі; суб'єкт відносин у сфері
інформації може вимагати усунення
порушень його права.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про
інформацію», кожен має право на
інформацію, що передбачає можливість
вільного одержання, використання,
поширення, зберігання та захисту
інформації, необхідної для
реалізації своїх прав, свобод і
законних інтересів. Реалізація права
на інформацію не повинна
порушувати громадські, політичні,
економічні, соціальні, духовні,
екологічні та інші права, свободи і
законні інтереси інших громадян, права
та інтереси юридичних осіб.

Відповідно до приписів статті 27 Закону
України "Про інформацію" порушення
законодавства України про інформацію
тягне за собою, цивільно-правову
відповідальність згідно з
законодавством України.

Відповідно до п. 15 Постанови Верховного
Суду України «Про судову практику у
справах про захист гідності та честі
фізичної особи, а також ділової
репутації фізичної та юридичної особи»
від 27.02.2009 року під поширенням
інформації слід розуміти
опублікування її у пресі, передання по
радіо, телебаченню чи з використанням
інших ЗМІ, поширення в мережі Інтернет
чи з використанням інших засобів
телекомунікаційного зв'язку,
викладення в характеристиках, заявах,
листах, адресованих іншим особам,
повідомлення в публічних виступах, в
електронних мережах, а також в іншій
формі хоча б одній особі. До відомостей,
що порочать особу, слід відносити ті з
них, які принижують честь і гідність
громадянина або організації в
громадській думці чи думці окремих
громадян з точки зору додержання
законів, загальновизнаних правил
співжиття та принципів людської
моралі.

У п.19 вказаної постанови зазначено, що
вирішуючи питання про визнання
поширеної інформації недостовірною,
суди повинні визначати характер такої
інформації та з'ясовувати, чи є вона
фактичним твердженням, чи оціночним
судженням. Верховний Суд України
наголосив на тому, що оціночні судження
не підлягають спростуванню та
доведенню їх правдивості, а відповідно
до ст. 277 ЦК України не є предметом
судового захисту оціночні судження,
думки, переконання, критична оцінка
певних фактів і недоліків, які будучи
вираженням суб'єктивної думки і
поглядів відповідача, не можна
перевірити на предмет їх відповідності
дійсності (на відміну від перевірки
істинності фактів) і спростувати, що
відповідає прецедентній судовій
практиці Європейського суду з прав
людини при тлумаченні положень ст. 10
Конвенції.

Аналізуючи інформацію, викладену в
статтях інтернет-видання «Газета.уа»
(«Gazeta.ua») та інформаційного агентства
«УНІАН», суд дійшов висновку, що у них
про позивача було поширено негативну
інформацію, виходячи із якої
необмежене коло осіб дійшли висновку,
що позивач, очільник «Українського
вибору», є «правою рукою» ОСОБА_4, який
зацікавлений в дестабілізації
ситуації в Україні. Під безпосереднім
керівництвом та наглядом позивача
«бойовим загоном ОСОБА_5» вчиняються
провокації. Така інформація була
розповсюджена відповідачем.

Суд вважає безпідставними заперечення
представника відповідача, що
відповідачем при наданні інтерв'ю
журналісту Інтернет-видання
«Газета.уа» («Gazeta.ua») лише було
реалізовано конституційне право на
свободу думки і слова, вільне вираження
своїх поглядів і переконань, оскільки,
оскаржені до суду вислови не містять
фактичних даних, зокрема, критики,
оцінки дій позивача та не є такими, що
не можуть бути витлумачені, як такі, що
містять фактичні дані за огляду на
характер використання мовних засобів,
зокрема гіпербол, алегорій, сатири, що
виключає можливість розцінювати їх як
оціночні судження. При цьому суд
зазначає, що оціночне судження зовсім
не унеможливлює втручання у свободу
вираження; пропорційність втручання
може залежати від того, чи наявна
достатня фактична основа для такого
судження, оскільки навіть оціночне
судження без будь-якої фактичної
основи може бути надмірним. Крім того,
відповідачем не доведено
достовірність поширеної ним
інформації про позивача, тоді як
останнім негативно ставиться та
категорично заперечуює причетність до
подій, з якими відповідач його пов'язує
.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст.16 ЦК України, кожна
особа має право звернутися за захистом
свого особистого немайнового, або
майнового права та інтересу. Одним із
способів захисту цивільних прав та
інтересів може бути, зокрема,
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди.

Стаття 23 ЦК України передбачає, що
особа має право на відшкодування
моральної шкоди, завданої внаслідок
порушення її прав.

Згідно п.3 постанови Пленуму Верховного
Суду України №4 від 31.03.1995 р. "Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди" під
моральною шкодою слід розуміти втрати
немайнового характеру внаслідок
моральних чи фізичних страждань, або
інших негативних явищ, заподіяних
фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб.

Відповідно до загальних підстав
цивільно-правової відповідальності
обов'язковому з'ясуванню при вирішенні
спору про відшкодування моральної
шкоди підлягають: наявність такої
шкоди, протиправність діяння її
заподіювача, наявність причинного
зв'язку між шкодою і протиправним
діянням заподіювача та вини останнього
в її заподіянні. Частиною 2 п.3
зазначеної постанови визначено, що
відповідно до чинного законодавства
моральна шкода може полягати, зокрема,
у приниженні честі, гідності, престижу
або ділової репутації.

Як вбачається, свої вимоги щодо
відшкодування моральної шкоди позивач
обґрунтував, зокрема, тим, що негативна
недостовірна інформація, поширена
відповідачем щодо нього, порушила
право на захист честі та гідності
позивача, оскільки формує негативну
соціальну оцінку особи позивача
внаслідок розповсюдження щодо нього
фактичних обвинувачень у причетності
до кримінальних злочинів, спотворює та
принижує оцінку його діяльності з боку
громадськості та суспільства, породила
сумніви щодо дотримання позивачем
моральних та правових норм.

З огляду на зазначене, суд вважає, що
поширена відповідачем інформація про
позивача, її характер, завдає шкоди
інтересам позивача, оскільки
відповідач поширив загальнодоступним
способом невизначеному колу осіб
недостовірну інформацію, так як вона
не підтверджується фактичними даними
та вводить в оману аудиторію читачів,
створює хибне враження про діяльність
позивача, ганьбить та підриває
репутацію позивача, тому знаходить
обґрунтованими вимоги позову про
відшкодування моральної шкоди.

Визначаючи грошовий еквівалент
компенсації, враховуючи позовні
вимоги, дії відповідача, виходячи із
викладеного, засад виваженості та
справедливості, того, що компенсація
має бути достатньою для розумного
задоволення потреб позивача, суд
визначає її розмір у 0,50 грн.

На підставі ст.88 ЦПК України з
відповідача на користь позивача слід
присудити понесені та документально
підтверджені судові витрати у розмірі
229,40 грн.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 5, 30 Закону України «Про
інформацію», ст.ст. 16, 23, 200, 201, 277,297 ЦК
України, ст.ст. 3, 4, 10, 11, 60, 88, 209, 212-215 ЦПК
України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
відшкодування моральної шкоди,
завданої розповсюдженням
недостовірної інформації -
задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у
відшкодування моральної шкоди,
завданої розповсюдженням
недостовірної інформації, 50 коп. та 229,40
грн. судових витрат.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні в
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення. Апеляційна скарга подається
Апеляційному суду м. Києва через
Печерський районний суд м. Києва.

Суддя
Х.А. Гладун