Справа 688/5284/13-ц
№ 2/688/62/14
(вступна та резолютивна частина)
Шепетівський міськрайонний суд
Хмельницької області
головуючої - судді Мазур Н.В.
при секретарі - Ярощук Я.В.
з участю прокурора - Рижого Ю.С., Чопа
відповідача - ОСОБА_1,
третьої особи, яка не заявляє
на стороні відповідача - ОСОБА_2
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Шепетівка справу за
позовом заступника Рівненського
прокурора з нагляду за додержанням
законів у воєнній сфері в інтересах
держави - Міністерства оборони України
до концерну «Військторгсервіс»,
ОСОБА_1, третя особа, яка не заявляє
самостійних вимог на стороні
відповідача - ОСОБА_2 про визнання
недійсним договору купівлі-продажу
нерухомого майна суд, -
Зважаючи на складність у викладенні
повного рішення суду, пов'язаного з
потребою у обґрунтуванні доводів
сторін, на що може бути витрачений
значний час, суд вважає за необхідне
проголосити його вступну та
резолютивну частини.
керуючись ч.1 ст. 218 ЦПК України, суд -
В позові заступника Рівненського
прокурора з нагляду за додержанням
законів у воєнній сфері в інтересах
держави - Міністерства оборони України
до концерну «Військторгсервіс»,
ОСОБА_1, третя особа, яка не заявляє
самостійних вимог на стороні
відповідача - ОСОБА_2 про визнання
недійсним договору купівлі-продажу
нерухомого майна - відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду може
бути подана до апеляційного суду
Хмельницької області протягом десяти
днів з дня його проголошення через
Шепетівський міськрайонний суд.
Суддя:
Справа 688/5284/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2014 року
Шепетівський міськрайонний суд

Хмельницької області

в складі:

головуючої - судді Мазур Н.В.

при секретарі - Ярощук Я.В.

з участю прокурора - Рижого Ю.С., Чопа
Ю.В.

відповідача - ОСОБА_1,

третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог

на стороні відповідача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Шепетівка справу за
позовом заступника Рівненського
прокурора з нагляду за додержанням
законів у воєнній сфері в інтересах
держави - Міністерства оборони України
до концерну «Військторгсервіс»,
ОСОБА_1, третя особа, яка не заявляє
самостійних вимог на стороні
відповідача - ОСОБА_2 про визнання
недійсним договору купівлі-продажу
нерухомого майна,

встановив:

3 грудня 2013 року заступник
Рівненського прокурора з нагляду за
додержанням законів у воєнній сфері
звернувся до суду з позовом в інтересах
держави - Міністерства оборони України
до концерну «Військторгсервіс», ОСОБА_1
про визнання недійсним договору
купівлі-продажу нерухомого майна.

В обґрунтування позовних вимог
прокурор посилається на те, що 22.04.2009
року відбулись публічні торги з
продажу майна (будівля магазину
загальною площею 166 кв.м, що знаходиться
за адресою: АДРЕСА_1). Протоколом № 028-н
про хід публічних торгів від 22.04.2009 року
зафіксовано перемогу на публічних
торгах по реалізації вищевказаного
нерухомого майна ОСОБА_1 з ціновою
пропозицією в розмірі 22591,80 грн. 12.07.2009
року між ОСОБА_1 та Державою в особі
Міністерства оборони - філії
управління Західного оперативного
командування «Концерну
Військторгсервіс» укладено договір
купівлі-продажу нежилого приміщення
(магазину), розташованого за адресою:
АДРЕСА_1, посвідчений приватним
нотаріусом Шепетівського міського
нотаріального округу ОСОБА_3 Продавцем
у вказаному договорі виступав
начальник Філії «Управління торгівлі
Західного оперативного командування
Концерну «Військторгсервіс»
Свідерській Г.М. Останній діяв на
підставі дозволу начальника Головного
управління торгівлі Міністерства
оборони України Пукіра П.Н. від 12.11.2004
року, який у свою чергу був наділений
повноваженнями на відчуження
нерухомого майна на підставі
довіреності Міністра оборони України
№ 220/2071 від 04.10.2004 року.

Вважає, що останній, не мав права
відчужувати майно - нежитлову будівля
магазину загальною площею 166 кв.м, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 за
договором купівлі-продажу від 12 липня
2009 року відповідачу ОСОБА_1, оскільки
на момент укладення даного договору
купівлі-продажу був відсутній
розпорядчий акт Міністерства Оборони
України про відчуження даного майна, а
також продаж майна було вчинено в
порушення ст.7 Закону України «Про
управління об'єктами державної
власності», тобто без погодження з
органами Фонду державного майна
України.

Зазначив, що Рівненському
прокурору з нагляду за додержанням
законів у воєнній сфері про даний факт
стало відомо 09 січня 2013 року.

Вказуючи на те, що є всі підстави
відповідно до ст.215,216 ЦК України для
визнання вказаного договору
купівлі-продажу нерухомого майна
недійсним, просив позов задовольнити.

В судовому засіданні прокурори
Рижий Ю.С. та Чоп Ю.В. підтримали
позовні вимоги та ствердили обставини,
на які посилаються у позовній заяві,
зазначивши, що договір купівлі-продажу
між концерном «Військторгсервіс» та
відповідачем укладений 12 липня 2009 року
є недійсним, оскільки укладений в
порушення вимог закону. Довіреність,
яка була видана Міністром Оборони
начальнику Головного управління
торгівлі Пукіру П.Н. з правом
розпоряджатися військовим майном з
терміном дії з 04.10.2004 року до 01.10.2007 року
була скасована 12.02.2005 року в зв'язку з
чим у представника «Концерну
«Військторгсервіс» Свідерського Г.М.
не було повноважень здійснювати продаж
майна, що належало Міністерству
Оборони України, а саме: нежитлової
будівлі (магазину) АДРЕСА_1. Крім того,
відчуження зазначеного майна не було
погоджене з органами Фонду державного
майна України. За фактом незаконного
відчуження майна відносно посадових
осіб «Військторгсервісу» порушено
кримінальні справи. Крім того,
прокурором строк позовної давності не
пропущений, оскільки про порушення
прав держави Рівненському прокурору з
нагляду за додержанням законів у
воєнній сфері стало відомо в січні 2013
року після отримання листа з
прокуратури Західного регіону України
з нагляду за додержанням законів у
воєнній сфері.

Представник позивача - представник
Міністерства оборони України у судове
засідання не з'явився, належним чином
повідомлений про день слухання справи.

Представник відповідача - представник
концерну «Військторгсервіс» в судове
засідання на неодноразові виклики не
з'явився, про час та місце розгляду
справи повідомлений належним чином.

Відповідач ОСОБА_1 у судовому
засіданні позов не визнав, зазначивши,
що він є добросовісним покупцем, не
знав та не міг знати про те, що посадові
особи Міністерства оборони України не
мали права відчужувати майно, яке він
придбав на публічних торгах 22.04.2009 року.
Крім того, зазначив, що куплене ним
приміщення магазину було в занедбаному
стані, напівзруйноване. Він його
відбудував, провів світло, газ, воду,
перевів нежитлове приміщення у житлове
та ? частину даного приміщення
подарував ОСОБА_2, іншу половину
реконструював, перевів у житлове
приміщення - квартиру та зареєстрував
право власності на неї.

Третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на стороні відповідача - ОСОБА_2 у
судовому засіданні просив у позові
прокурора відмовити.

Заслухавши пояснення сторін, свідка
ОСОБА_3, дослідивши матеріали справи,
суд знаходить, що позов не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.655 ЦК України
одна сторона (продавець) передає або
зобов'язується передати майно (товар) у
власність другій стороні ( покупцеві),
а покупець приймає або зобов'язується
прийняти майно (товар) і сплатити за
нього певну грошову суму.

Згідно ст.658 ЦК України право
продажу товару, крім випадків
примусового продажу та інших випадків,
встановлених законом, належить
власникові товару.

Згідно ст.317 ЦК України право
розпорядження майном належить
власникові.

Судом встановлено, що 22 квітня 2009 року
Рівненською міжрегіональною
універсальною товарно-майновою біржею
«Прайс» проведено аукціон з продажу
будівлі, площею 166,0 кв.м, що належить
концерну «Військторгсервіс» та
знаходиться за адресою - АДРЕСА_1, за
наслідками публічних торгів
переможцем визначений ОСОБА_1 з ціновою
пропозицією 22 591 грн. 80 коп.

12 липня 2009 року між концерном
«Військторгсервіс» в особі начальника
Філії «Управління торгівлі Західного
оперативного командування»
Свідерського Г.М., який діяв на підставі
довіреності, посвідченої 29.12.2008 року
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_6,
зареєстрованої в реєстрі за №8586,
(надалі - представник продавця) та
громадянином ОСОБА_1 (надалі - покупець)
укладено договір купівлі-продажу, за
яким продавець зобов'язується
передати у власність покупцю нежитлову
будівлю (магазину), розташовану по
вул.Судилківська, 116 в м. Шепетівці, а
покупець зобов'язується прийняти дану
будівлю і сплатити ціну відповідно до
умов, що зазначені в цьому договорі.

Вказане відчуження нерухомого майна,
що знаходилося на балансі філії
Управління торгівлі Західного
оперативного командування концерну
«Військторгсервіс» здійснене на
підставі дозволу Головного управління
торгівлі Тилу Міністерства оборони
України від 12.11.2004 року № 140/6/1466/37.

Судом встановлено, що Міністерство
оборони України здійснює управління
державним майном, закріпленими за
підприємствами, установами,
організаціями, які належать до сфери
управління міністерства.

Міністерством оборони України в особі
міністра оборони України Кузьмука О.І.
04.10.2004 року уповноважено довіреністю №
220/271 від 4.10.2004 року з терміном дії до
01.10.2007 року начальника Головного
управління торгівлі Тилу Міністерства
оборони України Пукіра Петра
Нікіфоровича на представництво
майнових та інших немайнових інтересів
Міністерства оборони України, зокрема,
з правом надання від імені
Міністерства оборони України
підприємствам (установам) військової
торгівлі висновків (дозволу) на
укладення договорів, які не заборонені
чинним законодавством, з питань
розпорядження майном, що закріплене за
ними на праві господарського відання.

У зв'язку з вищенаведеним начальник
Головного управління торгівлі Тилу
Міністерства оборони України Пукір П.Н.
надав начальнику державного
підприємства Міністерства оборони
України «Управління торгівлі
Західного оперативного командування»
Свідерському Г.М. дозвіл №140/6/1466/37 від
12.11.2004 року на відчуження нерухомого
майна державного підприємства
Міністерства оборони України
«Управління торгівлі Західного
оперативного командування», зокрема
будівлі, площею 166,0 кв.м. за адресою:
АДРЕСА_1.

Окремим дорученням Міністра Оборони
Гриценком А.С. від 12.02.2005 року доручення
на право укладання договорів від імені
Міністерства Оборони України, в т.ч.
доручення видане начальнику Головного
управління торгівлі Пукіру П.Н. були
відкликані. 14.02.2005 року Пукір П.Н.
повернув вказану довіреність.

Наказом Міністра оборони України №358
від 25.06.2005 року створено державне
господарське об'єднання Концерн
«Військторгсервіс» у складі
госпрозрахункової установи «Головне
управління торгівлі Тилу Міністерства
оборони України».

5.04.2007 року наказом Міністра оборони
України №135 про реорганізацію
державного підприємства Міністерства
оборони України «Управління торгівлі
Західного оперативного командування»
припинено діяльність державного
підприємства Міністерства оборони
України «Управління торгівлі
Західного оперативного командування»
та визначено концерн
«Військторгсервіс» правонаступником
всіх майнових прав та обов'язків
державного підприємства Міністерства
оборони України «Управління торгівлі
Західного оперативного командування».

09.12.2008 року концерн «Військторгсервіс»
в особі генерального директора Пукіра
П.Н. надав начальнику філії «Управління
торгівлі Західного оперативного
командування» концерну
«Військторгсервіс» Свідерському Г.М.
довіреність, якою уповноважив
останнього укладати від імені концерну
«Військторгсервіс» договори щодо
відчуження належного концерну
будь-якого нерухомого майна та
представляти інтереси концерну у
будь-який установах, підприємствах та
організаціях з усіх питань, пов'язаних
з відчуженням вказаного майна.

Відповідно до ч.ч.2,3 ст. 326 ЦК України від
імені та в інтересах держави Україна
право власності здійснюють органи
державної влади. Управління майном, що
є у державній власності, здійснюється
державними органами, а у випадках
передбачених законом може
здійснюватися іншими суб'єктами.

Приписами ст.ст.74, 136 ГК України
визначено, що майно державного
комерційного підприємства
закріплюється за ним на праві повного
господарського відання. Право
господарського відання є речовим
правом суб'єкта підприємництва, який
володіє, користується і
розпоряджається майном, закріпленим за
ним власником (уповноваженим ним
органом) з обмеженням правомочності,
розпорядження щодо окремих видів майна
за згодою власника, у випадках,
передбачених цим кодексом та іншими
законами.

Відповідно до Закону України «Про
управління об'єктами державної
власності» від 21.09.2006 року, суб'єктами
управління об'єктами державно
власності є міністерства та інші
органи виконавчої влади (уповноважені
органи управління). Об'єктами
управління державної власності є
майно, яке передане державним
господарським об'єднанням.

Відповідно до п.1.1 Статуту концерну
«Військторгсервіс», концерн є
державним господарським об'єднанням,
заснованим на державній власності і
належить до сфери Управління
Міністерства оборони України.

Отже, майно, яке є предметом спірного
договору купівлі-продажу є
загальнодержавною власністю, що
перебуває на праві повного
господарського відання концерну
«Військторгсервіс», а тому його
відчуження повинно здійснюватися з
урахуванням особливостей його
правового режиму, встановленого чинним
законодавством України.

Відповідно до п.п.6, 8 Постанови КМУ №803
від 06.06.2007 року «Про затвердження
Порядку відчуження об'єктів державної
власності» відчуження майна
здійснюється безпосередньо суб'єктом
господарювання, на балансі якого
перебуває майно лише після надання на
це згоди або дозволу відповідного
суб'єкта управління майном, який є
представником власника і виконує його
функції в межах визначених
законодавчими актами. Рішення про
надання згоди на відчуження нерухомого
майна приймається суб'єктами
управління лише за погодженням з
Фондом державного майна України.
Рішення про надання згоди на
відчуження майна приймається
відповідним суб'єктом управління у
формі розпорядчого акта, а про відмову
у наданні такої згоди - у формі листа.
Рішення про погодження чи відмову в
погодженні відчуження майна надається
Фондом державного майна у формі листа.

Враховуючи наведене, суд приходить до
висновку, що відповідно до чинного на
момент укладення спірного договору
купівлі-продажу від 12.07.2009 року
законодавства, для продажу державного
майна суб'єкт управління таким майном
повинен був одержати дозвіл власника
майна на його відчуження, який був би
погоджений з Фондом державного майна
України.

У матеріалах справи є наявні докази
надання згоди (дозволу) Міністерством
оборони України, як власником майна, на
відчуження будівлі, загальної площею
166,0 кв.м., розташованої в АДРЕСА_1 -
лист-розпорядження № 140/6/1466/37 від 12.11.2004
року наданий державному підприємству
Міністерства оборони України
«Управління торгівлі Західного
оперативного командування» на
відчуження нерухомого майна,
закріпленого за вказаним державним
підприємством, а саме будівлі
розташованої в АДРЕСА_1.

Саме на підставі вказаного дозволу і
був вчинений спірний договір
купівлі-продажу від 12.07.2009 року, що
підтверджено в судовому засіданні
показаннями нотаріуса ОСОБА_3

Отже, начальник Головного управління
торгівлі Тилу Міністерства оборони
України Пукір П.Н., видаючи 12.11.2004 року
від імені Головного управління
торгівлі Тилу Міністерства оборони
України дозвіл № 140/6/1466/9 ДП МОУ
«Управління торгівлі Західного
оперативного командування» на
відчуження закріпленого на праві
господарського відання за вказаним
підприємством нерухомого майна
будівлі в АДРЕСА_1 діяв в межах наданих
йому повноважень на підставі чинної на
той час довіреності № 220/2077 від 4.10.2004
року, виданої Міністром оборони
України.

Відповідно до ст. 239 ЦК України,
правочин, вчинений представником
створює, змінює, припиняє цивільні
права та обов'язки особи, яку він
представляє.

Статтею 249 ЦК України передбачено, що
особа, яка видала довіреність і згодом
скасувала її повинна негайно
повідомити про це представника, а також
відомих їй третіх осіб для
представництва перед якими була видана
довіреність. Права та обов'язки щодо
третіх осіб, що виникли внаслідок
вчинення правочину представником до
того, як він довідався або міг
довідатися про скасування довіреності,
зберігають чинність для особи, яка
видала довіреність та її
правонаступників.

Після відкликання 12 лютого 2005 року
Міністром Оборони Гриценком А.С.
довіреності на право укладання
договорів, генеральний директор
концерну «Військторгсервіс» Пукір П.Н.
не повідомив про це начальника філії
«Управління торгівлі Західного
оперативного командування» концерну
«Військторгсервіс» Свідерського Г.М., а
9.12.2008 року надав довіреність, якою
уповноважив останнього укладати від
імені концерну «Військторгсервіс»
договори щодо відчуження належного
концерну будь-якого нерухомого майна
та представляти інтереси концерну у
будь-який установах, підприємствах та
організаціях з усіх питань, пов'язаних
з відчуженням вказаного майна.

Враховуючи відсутність розпорядчого
акта Міністерства Оборони на
відчуження спірного майна та
погодження Фонду Державного майна
України на відчуження майна, суд
вважає, що Свідерській Г.М. не мав
необхідного обсягу цивільної
дієздатності для укладення договору
купівлі-продажу.

Частиною першою статті 215 ЦК України
передбачено, що підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені,
зокрема, частиною першою статті 203 ЦК
України.

Згідно з частиною третьою статті 215 ЦК
України вимога про визнання правочину
недійсним може бути заявлена як однією
із сторін правочину, так і іншою
заінтересованою особою, права та
законні інтереси якої порушено
вчиненням правочину.

Статтею 216 ЦК України передбачено
загальні наслідки недійсності
правочину - недійсний правочин не
створює юридичних наслідків, крім тих,
що пов'язані з його недійсністю, а
згідно зі статтею 236 ЦК України
правочин є недійсним з моменту його
вчинення та не породжує тих юридичних
наслідків, задля яких укладався, у тому
числі не породжує переходу права
власності до набувача.

Виходячи зі змісту частини першої
статті 216 ЦК України, наслідком
недійсності правочину є застосування
двосторонньої реституції незалежно
від добросовісності сторін правочину.

Разом із тим частиною третьою статті 216
ЦК України передбачено, що загальні
наслідки недійсності угоди
застосовуються, якщо законом не
встановлені особливі умови їх
застосування або особливі правові
наслідки окремих видів недійсних
правочинів.

Цивільним кодексом України
передбачено засади захисту права
власності. Зокрема, статтею 387 ЦК
України власнику надано право
витребувати майно із чужого
незаконного володіння.

Відповідно до частини першої статті 388
ЦК України якщо майно за відплатним
договором придбане в особи, яка не мала
права його відчужувати, про що набувач
не знав і не міг знати (добросовісний
набувач), власник має право витребувати
це майно від набувача лише у разі, якщо
майно було загублене власником або
особою, якій він передав майно у
володіння; було викрадене у власника
або особи, якій він передав майно у
володіння; вибуло з володіння власника
або особи, якій він передав майно у
володіння, не з їхньої волі іншим
шляхом.

Оскільки добросовісне набуття в
розумінні статті 388 ЦК України можливе
лише тоді, коли майно придбано не
безпосередньо у власника, а в особи, яка
не мала права відчужувати це майно,
наслідком угоди, укладеної з таким
порушенням, є не двостороння
реституція, а повернення майна з
незаконного володіння.

Права особи, яка вважає себе власником
майна, не підлягають захисту шляхом
задоволення позову до добросовісного
набувача з використанням правового
механізму, передбаченого статтями 215, 216
ЦК України. У разі встановлення
наявності речово-правових відносин, до
таких відносин не застосовується
зобов'язальний спосіб захисту. У
зобов'язальних відносинах захист прав
особи, яка вважає себе власником майна,
можливий лише шляхом задоволення
віндикаційного позову, якщо є підстави,
передбачені статтею 388 ЦК України, які
дають право витребувати майно у
добросовісного набувача.

Рішенням Шепетівського міськрайонного
суду від 29.10.2013 року № 2/688/520/13 в позові
заступника Рівненського прокурора з
нагляду за додержанням законів у
воєнній сфері в інтересах держави в
особі Міністерства оборони України,
концерну «Військторгсервіс» до ОСОБА_1,
третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на стороні відповідача - ОСОБА_2
про визнання недійсним договору
купівлі-продажу нерухомого майна та
застосування правових наслідків
недійсності правочину - відмовлено,
рішення суду набрало законної сили.
Судом встановлено, що відповідач
ОСОБА_1 є добросовісним набувачем,
оскільки спірна будівля була придбана
ним за відплатним договором (договір
купівлі-продажу), він не знав та не міг
знати про те, що представник продавця,
який підписав вказаний договір -
Свідерській Г.М. не мав повноважень на
відчуження майна, а також встановлено,
що при укладанні спірного договору
купівлі-продажу відповідачу не було
відомо про відсутність повноважень на
укладення такого договору у позивача.
При укладанні цього договору
повноваження сторін були перевірені
нотаріусом, що посвідчував договір,
тому відповідач ОСОБА_1 не міг знати про
відсутність необхідних повноважень у
представника Міністерства оборони
України. Судом встановлено, що ОСОБА_1 є
добросовісним набувачем.

Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа щодо
якої було встановлені ці обставини.

Згідно ст. 330 ЦК України якщо майно
відчужене особою, яка не мала на це
права, добросовісний набувач набуває
право власності на нього, якщо
відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно
не можу бути витребувано у нього.

Отже права особи, яка вважає себе
власником майна, не підлягають
захистові шляхом задоволення позову до
добросовісного набувача з
використанням правового механізму
встановленого ст.ст. 215,216 ЦК України,
такий захист можливий лише шляхом
задоволення віндикаційного позову,
якщо є підстави, передбачені ст. 388 ЦК
України, які дають право витребувати
майно у добросовісного набувача.

Звертаючись до суду з даним позовом,
прокурор просив поновити строк
позовної давності.

Згідно ст. 256 ЦК України позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

На вимоги про визнання недійсним
договору купівлі-продажу поширюється
загальна позовна давність, яка згідно
ст.257 ЦК України встановлюється
тривалістю у три роки.

Поновлення строку позовної давності
цивільним законодавством не
передбачено, тому підстав для
задоволення такої вимоги не має.

За таких обставин суд прийшов до
висновку про необґрунтованість
позовних вимог та відмову в
задоволенні позову в повному обсязі.

На підставі ст.ст.92,203,215,216, 239,257,
326,330,388,655 ЦК України, ст.ст. 74,136 ГК
України, керуючись ст. ст. 10,11, 61, 212-215, 218
ЦПК України, суд

вирішив:

В позові заступника Рівненського
прокурора з нагляду за додержанням
законів у воєнній сфері в інтересах
держави - Міністерства оборони України
до концерну «Військторгсервіс»,
ОСОБА_1, третя особа, яка не заявляє
самостійних вимог на стороні
відповідача - ОСОБА_2 про визнання
недійсним договору купівлі-продажу
нерухомого майна - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може
бути подана до апеляційного суду
Хмельницької області протягом десяти
днів з дня його проголошення через
Шепетівський міськрайонний суд.

Суддя: