АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 січня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ Апеляційного суду м.
Києва в складі:

головуючого: Соколової В.В.

суддів: Усика Г.І., Нежури В.А.

при секретарі Соколюк О.П.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на
ухвалу Дніпровського районного суду м.
Києва від 15.11.2013 у справі за заявою
ОСОБА_1 про скасування рішення Постійно
діючого третейського суду при
Асоціації українських банків від 29.07.2013
у справі №588/13 за позовом Публічного
акціонерного банку «ВТБ Банк» до
ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И Л А

У жовтні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до
суду із заявою, в якій просив скасувати
рішення Постійно діючого Третейського
суду при Асоціації українських банків
по справі № 588/13 від 29.07.2013 за позовом
ПАТ «ВТБ Банк» до нього про стягнення
заборгованості. В обґрунтування
заявлених вимог посилався на порушення
п. 14 ст. 6 Закону України «Про третейські
суди», а також на відсутність його
погодження з Регламентом третейського
суду.

Ухвалою Дніпровського районного суду
м. Києва від 15.11.2013 у задоволенні заяви
ОСОБА_1 про скасування рішення Постійно
діючого третейського суду при
Асоціації українських банків від 29.07.2013
у справі №588/13 за позовом Публічного
акціонерного банку «ВТБ Банк» до
ОСОБА_1 про стягнення заборгованості -
відмовлено.

Не погоджуючись із вказаними судовими
рішеннями, ОСОБА_1 звернувся із
апеляційною скаргою, посилаючись на її
незаконність та необґрунтованістю, як
таку, що постановлена з порушенням норм
матеріального права, за неповного
з'ясування обставин справи. Зокрема,
апелянт вважає, що суд не застосував
норми права, які підлягають
застосуванню, а саме ст. 12 Закону
України «Про третейській суди» та ч. 1
ст. 626 ЦПК України. Апелянт також вважає,
що суду першої інстанції не дослідив
причин відсутності у кредитній справі
розписки або будь-якого іншого
відповідного документу про погодження
апелянта щодо застосування регламенту
Постійно діючого Третейського суду при
Асоціації українських банків. На
підставі викладеного, ухвалу суду
першої інстанції просить скасувати,
яким скасувати і рішення Постійно
діючого третейського суду при
Асоціації українських банків від 29.07.
2013.

В судовому засіданні ОСОБА_1 підтримав
апеляційну скаргу та просив її
задовольнити.

Справа № 755/26894/13 № апеляційного
провадження:22-ц-796/674/2014Головуючий у
суді першої інстанції: Бартащук
Л.П.Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Соколова В.В.Представник ПАТ
«ВТБ Банк» в судове засіданні не
з'явився, про день, час і місце розгляду
справи були повідомлені належним
чином, про що свідчать поштове
повідомлення, причини неявки суду не
повідомили. Тому, в порядку ст. 305 ч. 2 ЦПК
України його неявка не перешкоджає
розгляду справи в суді апеляційної
інстанції.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді, вислухавши пояснення заявника,
перевіривши доводи апеляційної скарги,
законність та обґрунтованість ухвали
суду в межах апеляційного оскарження,
дійшла висновку, що апеляційна скарга
не підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Відмовляючи у скасуванні рішення
третейського суду, суд першої
інстанції вважав посилання заяви
безпідставними, виходячи із того, що
саме банк звернувся до третейського
суду з метою захисту своїх порушених
цивільних прав, передбачених умовами
договору і ст.ст. 1048, 1054 ЦК України, - на
своєчасне повернення суми кредиту та
процентів, нарахованих за його
користування у спосіб, визначений ст. 16
ЦК України, а тому такий позов не
спрямований на захист порушеного права
банка, як споживача, оскільки ПАТ «ВТБ
Банк» не є у вказаних правовідносинах
споживачем банківських (кредитних)
послуг.

Такі висновки суду першої інстанції
колегія суддів вважає такими, що
відповідають обставинам справи та
вимогам чинного законодавства України.

Частина 3 статті 51 Закону України «Про
третейські суди» визначає, що рішення
третейського суду може бути оскаржене
та скасоване лише з таких підстав: 1)
справа, по якій прийнято рішення
третейського суду, не підвідомча
третейському суду відповідно до
закону; 2) рішення третейського суду
прийнято у спорі, не передбаченому
третейською угодою, або цим рішенням
вирішені питання, які виходять за межі
третейської угоди. Якщо рішенням
третейського суду вирішені питання,
які виходять за межі третейської угоди,
то скасовано може бути лише ту частину
рішення, що стосується питань, які
виходять за межі третейської угоди; 3)
третейську угоду визнано недійсною
компетентним судом; 4) склад
третейського суду, яким прийнято
рішення, не відповідав вимогам статей
16-19 цього Закону; 5) третейський суд
вирішив питання про права і обов'язки
осіб, які не брали участь у справі.

Зазначений перелік підстав для
скасування рішення третейського суду є
вичерпним і закон не передбачає його
розширеного тлумачення.

Статтею 389-5 ЦПК України також
визначений вичерпний перелік підстав
для скасування рішення третейського
суду, зокрема, рішення третейського
суду може бути скасоване у разі якщо
справа, в якій прийнято рішення
третейського суду, не підвідомча
третейському суду відповідно до закону
(п. 1 ч. 2 ст. 389-5 ЦПК України).

З матеріалів справи вбачається, що
рішенням Постійно діючого
третейського суду при Асоціації
українських банків від 29.07.2013 у справі
№ 588/13 за позовом Публічного
акціонерного банку «ВТБ Банк» до
ОСОБА_1 про стягнення заборгованості ,
були задоволені позовні вимоги ПАТ
«ВТБ Банк», вирішено стягнути з ОСОБА_1
на користь банка заборгованість за
кредитним договором та третейській
збір (а.с. 6-8).

Підставами для скасування вказаного
рішення заявником зазначається про
непідвідомчість справи третейському
суду відповідно до Закону України «Про
третейські суди», оскільки належить до
категорії справ, пов'язаних із захистом
прав споживачів.

В порядку ст. 6 ч. 1 п. 14 Закону України
«Про третейські суди» третейським
судам не підвідомчі справи у спорах
щодо захисту прав споживачів, у тому
числі споживачів банківських послуг.

Відповідно до ст. 1 п. 22) Закону України
«Про захист прав споживачів» - споживач
- це фізична особа, яка придбаває,
замовляє, використовує або має намір
придбати чи замовити продукцію для
особистих потреб, безпосередньо не
пов'язаних з підприємницькою
діяльністю або виконанням обов'язків
найманого працівника.

Банк як кредитодавець безспірно є
учасником правовідносин з
позичальником за договором про надання
споживчого кредиту, проте банк,
виходячи з даного вище визначення, не є
споживачем. Також до суду банк
звертається з позовом про стягнення
заборгованості внаслідок неналежного
виконання споживачем умов договору, а
не за захистом прав споживача.

Таким чином, системний аналіз Закону
України «Про захист прав споживачів»,
Закону України «Про третейські суди»,
Цивільного Кодексу України та рішення
Конституційного Суду України №15-рп/2011
від 10.11.2011 дає підстави вважати, що
правовідносини у спорах за позовами
банків про стягнення кредитної
заборгованості за договором про
надання споживчого кредиту
регулюються не законодавством про
захист прав споживачів, а цивільним
законодавством про зобов'язальне право
та, зокрема, про договірні (кредитні)
зобов'язання.

Доводи апеляційної скарги про
відсутність у кредитній справі
розписки або будь-якого іншого
відповідного документу про погодження
апелянта щодо застосування регламенту
Постійно діючого Третейського суду при
Асоціації українських банків, колегія
суддів не приймає до уваги, так як умови
кредитного договору містять
третейську угоду із посиланням на
Регламент цього суду. Крім того,
вказані обставини не можуть бути
підставами для скасування рішення
третейського суду, виходячи з положень
ст. 51 Закону України «Про захист прав
споживачів» та ст. 389-5 ЦПК України. А
тому їх дослідження судом першої
інстанції не передбачається.

Зважаючи на викладене, ухвала суду
першої інстанції відповідає нормам
процесуального права, вимогам закону,
зібраним доказам, обставинам справи і
підстав для її скасування з мотивів,
викладених в апеляційній скарзі, не
вбачається. .

Враховуючи вищевикладене та керуючись
ст.ст. 303, 307, 312-315, 319 ЦПК України, колегія
суддів, -

У Х В А Л И Л А

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Ухвалу Дніпровського районного суду
м. Києва від 15.11.2013 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: