АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2014 року
м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Чернівецької області у складі:

головуючого-судді Кулянди М. І.

суддів: Одинака О.О., Перепелюк Л.М.

при секретарі: Тодоряк Г.Д.

за участю: представника позивача
ОСОБА_1 відповідачки ОСОБА_2,
представника відповідача ОСОБА_3 -
ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_2,
виконавчого комітету Чернівецької
міської ради, третя особа без
самостійних вимог на стороні
відповідачів - Публічне акціонерне
товариство «ДельтаБанк», про визнання
договору купівлі-продажу від 20 березня
2007р. недійсним, про визнання права
власності на частку (40/100) у спільному
сумісному майні подружжя, про
витребування майна з чужого
незаконного володіння, про припинення
права спільної сумісної власності на
частку (0,80 частин) спірного майна, про
скасування рішення виконавчого
комітету Чернівецької міської ради від
27 вересня 2005р. №735/16, про визнання
недійсним свідоцтва про право
власності від 03 жовтня 2005 року та за
зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_7,
третя особа на стороні позивача без
самостійних вимог - ОСОБА_2, про поділ
спільного майна подружжя, стягнення
грошової компенсації, виділення у
власність квартири, за апеляційною
скаргою ОСОБА_5 на рішення
Шевченківського районного суду
м.Чернівці від 05 липня 2012 року,

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2007 року ОСОБА_7 звернулась
до Шевченківського районного суду
м.Чернівці з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_6,
ОСОБА_2 про визнання договору
купівлі-продажу від 20 березня 2007р.
недійсним, про визнання права
власності на частку (40/100) у спільному
сумісному майні подружжя, про
витребування майна із чужого
незаконного володіння, про припинення
права спільної сумісної власності на
частку (0,80

________________________________________________________________________
______________________

№22ц-10/14
Головуючий в 1
інстанції Слободян Г.М.

Категорія : 25
Доповідач:
Кулянда М.І.

частин) спірного майна, про скасування
рішення виконавчого комітету
Чернівецької міської ради від 27
вересня 2005року №735/16, про визнання
недійсним свідоцтва про право
власності від 03 жовтня 2005 року. З
урахуванням уточнень, змін та
доповнень позовних вимог ОСОБА_5
остаточно просила визнати недійсним
договір купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_1, укладений 20 березня 2007року
між ОСОБА_3 та ОСОБА_6, посвідчений
Другою Чернівецькою державною
нотаріальною конторою, реєстровий
номер 1864; визнати за нею право на 40/100
частин у праві власності на вказану
квартиру; витребувати із чужого
незаконного володіння ОСОБА_2 на її
користь належні їй 40/100 частин у спірній
квартирі; припинити її з ОСОБА_3 право
спільної сумісної власності на 0,80
частин у зазначеній квартирі;
скасувати рішення виконавчого
комітету Чернівецької міської ради від
27 вересня 2005 року №735/16 про видачу
ОСОБА_3 свідоцтва про право власності
на згадану квартиру та визнати
недійсним свідоцтво про право
власності ОСОБА_3 на спірну квартиру,
видане 3 жовтня 2005 року в частині
належних позивачу 40/100 частин.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Чернівці від 5 липня 2012
року в задоволенні позовних вимог
ОСОБА_5 відмовлено, зустрічні позовні
вимоги ОСОБА_3 задоволено. Поділено
спільне майно подружжя між ОСОБА_3 та
ОСОБА_5, шляхом виділення у власність
ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5,
грошову компенсацію в розмірі 311946 грн.
40 коп. вартості належних останній 40/100
ідеальних часток в праві спільної
часткової власності у вказаній
квартирі з допоміжними приміщеннями,
загальною площею 206, 60 кв.м, в тому числі
житловою площею 131, 10 кв.м, яку виплатити
ОСОБА_5, з депозитного рахунку НОМЕР_3 в
Чернівецькій області, відкритого ГУДКУ
в Чернівецькій області, МФО 856135
(платіжне доручення №1 від 9 вересня 2005
року).

Заслухавши доповідача про суть
оскаржуваного рішення, доводи
апеляційної скарги, дослідивши
матеріали справи, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню частково, виходячи
наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Стаття 309 ч. 1 ЦПК України передбачає, що
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення є:

- неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи;

- недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими;

- невідповідність висновків суду
обставинам справи;

- порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи у
визнанні договору купівлі-продажу
спірної квартири недійсним, помилково
вважав, що ОСОБА_3, продаючи спірну
квартиру, діяв як її законний
одноосібний власник у розумінні вимог
ч.1 ст.316 ЦК України та ч.1 ст.317 ЦК
України, а тому ОСОБА_6 і ОСОБА_2 є
добросовісними набувачами. Крім того,
відмовляючи у задоволенні вимоги про
скасування рішення виконкому
Чернівецької міської ради від 27
вересня 2005р. №735/16 про видачу ОСОБА_3
свідоцтва про право власності на
спірну квартиру в частині належних
ОСОБА_7 40/100 частин у цьому майні та
визнання вказаного свідоцтва
недійсним в зазначеній частині,
мотивував тим, що позивачкою
пропущений строк позовної давності для
оспорювання зазначеного рішення та
свідоцтва.

Проте з такими висновками суду
погодитися не можна, оскільки суд
дійшов їх внаслідок неповного
з'ясування обставин, що мають значення
для справи, недоведеності обставин
справи, які суд вважав встановленими,
невідповідності висновків суду
обставинам справи, порушення норм
матеріального та процесуального
права,що згідно п. п. 1, 2, 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК
України є підставою для скасування
рішення суду першої інстанції та
ухвалення нового рішення.

Згідно зі ст. 60 Сімейного кодексу
України, майно, набуте подружжям за час
шлюбу, належить дружині та чоловікові
на праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо) самостійного
заробітку (доходу). Вважається, що кожна
річ, набута за час шлюбу, крім речей
індивідуального користування, є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

Відповідно до ст. 22 КпШС України,
який діяв на час виникнення спірних
правовідносин, зокрема, майно, нажите
подружжям за час шлюбу, є його спільною
сумісною власністю. Кожен з подружжя
має рівні права володіння,
користування і розпорядження цим
майном. Подружжя користується рівними
правами на майно і в тому разі, якщо
один з них був зайнятий веденням
домашнього господарства, доглядом за
дітьми або з інших поважних причин не
мав самостійного заробітку.

Статтею 70 СК України передбачено,
що у разі поділу майна, що є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, частки майна дружини та
чоловіка є рівними, якщо інше не
визначено домовленістю між ними або
шлюбним договором.

Частиною 3 статті 368 ЦК України
передбачено, що майно, набуте подружжям
за час шлюбу, є їхньою спільною
сумісною власністю, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Як вбачається з матеріалів
справи, ОСОБА_3 та ОСОБА_7 перебували у
зареєстрованому шлюбі з 12 жовтня 1996
року до 28 травня 2004 року. Під час
перебування сторін у шлюбі було
придбано на підставі договорів
купівлі-продажу квартири НОМЕР_1 та
АДРЕСА_1 квартиру НОМЕР_2 відповідач
ОСОБА_3 отримав на підставі договору
дарування.

Після розірвання шлюбу,
відповідачем ОСОБА_3 було об'єднано
вказані квартири в одну та присвоєно
квартирі АДРЕСА_1

На підставі рішення виконавчого
комітету Чернівецької міської ради №
153/4 від 23 лютого 2004 року «Про заміну
правовстановлюючих документів на
квартири, будинководоління, внесення
змін в раніше прийняті рішення
(делеговані повноваження)» замінено
правовстановлючі документи ОСОБА_3 із
квартири НОМЕР_1АДРЕСА_1,НОМЕР_2 на
квартиру АДРЕСА_1 в зв'язку з
об'єднанням квартир.

Рішенням виконавчого комітету
Чернівецької міської ради № 364/8 від
17 травня 2005 року було передано
власнику спірної квартири допоміжні
приміщення, господарські будівлі та
споруди.

Рішенням виконавчого комітету
Чернівецької міської ради № 735/16 від 27
вересня 2005 року «Про заміну
правовстановлюючих документів на
квартири, будинковолодіння (делеговані
повноваження)», замінено наявні
правовстановлюючі документи на
свідоцтва про право власності на
спірну квартиру з допоміжними
приміщеннями

20 березня 2007 року ОСОБА_3 відчужив
об'єднану спірну квартиру АДРЕСА_1
ОСОБА_8, яка, в свою чергу, 28 березня 2007
року продала її ОСОБА_2, яка є рідною
сестрою відповідача.

Посилаючись на те, що при укладанні
спірного договору ОСОБА_3 заявив, що
спірне майно не обтяжене правами
третіх осіб, суд залишив поза увагою ту
обставину, що ця заява не відповідає
дійсності. В той же час, як вбачається з
рішення, суд визнав, що спірна квартира
не є одноосібною власністю ОСОБА_3 і
частина цього майна належить ОСОБА_5

Проте, погодившись з тим, що частина
спірної квартири є спільною сумісною
власністю, суд повністю проігнорував
пов'язані з цим фактичні обставини
справи, доводи сторін та вимоги закону
які регулюють спірні правовідносини.

Отже, висновок суду про законність
договору купівлі-продажу від 20 березня
2007р. є необґрунтованим, суперечить
фактичними обставинами справи та
зібраним по справі доказам.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України
розпорядження майном, що є у спільній
сумісній власності, здійснюється за
згодою усіх власників. Відповідно до
тієї ж норми, згода співвласників на
вчинення правочину щодо розпорядження
спільним майном, який підлягає
нотаріальному посвідченню та (або)
державній реєстрації, має бути
висловлена письмово і нотаріально
посвідчена.

Як передбачає п.44 Інструкції про
порядок вчинення нотаріальних дій
нотаріусами України (далі - Інструкція),
дружина та чоловік мають рівні права
на володіння, користування та
розпорядження майном, що належить їм на
праві спільної сумісної власності,
якщо інше не встановлено домовленістю
між ними. Договори щодо належного
подружжю на праві спільної сумісної
власності майна, які потребують
нотаріального посвідчення і (або)
державної реєстрації, а також
правочини щодо іншого цінного майна
можуть бути посвідчені нотаріусом за
наявності письмової згоди другого з
подружжя. Згода на укладення такого
договору повинна бути посвідчена
нотаріально. Про наявність згоди
другого подружжя зазначається в
тексті договору з посиланням на
реєстровий номер , за яким ця згода
посвідчена та дату її посвідчення.
Розірвання шлюбу не припиняє права
спільної сумісної власності на майно,
набуте за час шлюбу.

Частиною 2 ст. 65 СК України
передбачено, що при укладенні
договорів одним із подружжя
вважається, що він діє за згодою
другого з подружжя. Дружина, чоловік
має право на звернення до суду з
позовом про визнання договору
недійсним як такого, що укладений
другим із подружжя без її, його згоди,
якщо цей договір виходить за межі
дрібного побутового.

Відповідно до ч.1 ст.201 ЦК України
правочином є дія, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Така дія
повинна бути правомірною, а її
неправомірність є підставою для
визнання правочину недійсним.

Згідно ст.ст. 215 та 216 ЦК України
вимога про визнання оспорюваного
правочину недійсним та про
застосування наслідків його
недійсності, а також вимога про
застосування наслідків недійсності
нікчемного правочину може бути
заявлена як однією зі сторін правочину,
так і іншою заінтересованою особою,
права та законні інтереси якої
порушено вчиненням правочину
(Постанова Пленуму Верховного Суду
України №9 від 6 листопада 2009 року «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання
правочинів недійсними).

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Згідно ч.1 ст. 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства,суспільства,
його моральним засадам.

Таким чином, ОСОБА_3, діючи
всупереч вимогам зазначених норм
права, одноособово розпорядився
належною сторонам як подружжя на праві
спільної сумісної власності спірною
квартирою, уклавши договір
купівлі-продажу квартири з ОСОБА_6,
тобто зазначений правочин укладений з
порушенням норм ЦК України та інших
актів цивільного законодавства, а тому,
відповідно до ч.1 ст. 203 ЦК ,ч.1 ст. 215 ЦК
України договір купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1 укладений між ОСОБА_3
і ОСОБА_6, від 20 березня 2007р.,
посвідчений Другою Чернівецькою
державною нотаріальною конторою,
реєстр. №1864, слід визнати недійсним.

Згідно ч.1 п.2 ст. 57 СК України
особистою приватною власністю дружини,
чоловіка є:майно, набуте нею, ним за час
шлюбу, але на підставі договору
дарування або в порядку спадкування.

Відповідно до ч.1 ст.70 СК України
у разі поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

Згідно висновку будівельно-технічної
експертизи №1258 від 23 жовтня 2013 року
розмір часток ОСОБА_5 та ОСОБА_3 у
спірній квартирі з урахуванням
підвальних приміщень, які були
передані ОСОБА_3 після розірвання
шлюбу, тобто 17 травня 2005 року та з
урахуванням квартири, яка належала на
праві особистої власності, як
майно,одержане згідно договору
дарування, а також з урахуванням
понесених ним витрат на ремонтні
роботи складає 31/100 та 69/100., а тому за
ОСОБА_5 слід визнати право власності на
31/100 часток квартири АДРЕСА_1

Що ж стосується позовних вимог про
витребування майна з чужого
незаконного володіння, то вони
підлягають задоволенню, виходячи з
наступного.

Суд при розгляді справи не врахував, що
якщо частка у праві спільної часткової
власності за відплатним договором
придбана в особи, яка не мала права її
відчужувати, про що набувач не знав і не
міг знати, то особа, яка втратила
частку, має право вимагати поновлення
права на неї при умові, що ця частка
вибула з володіння не з її волі. При
розгляді такої вимоги за аналогією
закону (частина перша статті 8 ЦК)
підлягають застосуванню положення
статей 387, 388 ЦК.

Цивільним кодексом України
передбачені засади захисту права
власності. Зокрема, стаття 387 ЦК України
надає власнику право витребувати
майно із чужого незаконного володіння.

Згідно із частиною першою статті 388
ЦК України, якщо майно за відплатним
договором придбане в особи, яка не мала
права його відчужувати, про що набувач
не знав і не міг знати (добросовісний
набувач), власник має право витребувати
це майно від набувача лише у разі, якщо
майно було загублене власником або
особою, якій він передав майно у
володіння; було викрадене у власника
або особи, якій він передав майно у
володіння; вибуло з володіння
власника або особи, якій він передав
майно у володіння, не з їхньої волі
іншим шляхом.

Оскільки добросовісне набуття в
розумінні статті 388 ЦК України можливе
лише тоді, коли майно придбано не
безпосередньо у власника, а в особи, яка
не мала права відчужувати це майно,
наслідком угоди, укладеної з таким
порушенням, є не двостороння
реституція, а повернення майна з
незаконного володіння.

З урахуванням наведеного, колегія
суддів вважає, що висновок суду першої
інстанції про неможливість
витребувати у ОСОБА_2, який є останнім
покупцем спірної квартири згідно
договору купівлі-продажу квартири від
20 березня 2007 року є помилковим і
суперечить ст. 388 ЦК України, яка
передбачає, що у разі придбання майна
за відплатним договором в особи, яка не
мала права його відчужувати, про що
набувач не знав і не міг знати
(добросовісний набувач), власник має
право витребувати це майно у
добросовісного набувача лише у
випадку, якщо майно вибуло з володіння
власника або особи, якій він передав
майно у володіння, не з їхньої волі
іншим шляхом.

Таким чином, колегія суддів
приходить до висновку, що вимоги ОСОБА_5
про витребування з чужого незаконного
володіння у ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5
31/100 часток квартири АДРЕСА_1
підлягають задоволенню, а рішення суду
першої інстанції в цій частині вимог
слід скасувати.

Відмовляючи в задоволенні
позовних вимог в частині скасування
рішення виконавчого комітету
Чернівецької міської ради від 27
вересня 2005 року №735/16 про видачу
ОСОБА_3 свідоцтва про право власності
на спірну квартиру та визнання
недійсним свідоцтва про право
власності ОСОБА_3 на згадану квартиру,
видане 3 жовтня 2005 року в частині
належних позивачу 40/100 частин, суд
першої інстанції виходив з того, що
позивачем не доведено, які саме її
права були порушені виконкомом
Чернівецької міської ради та що
позивачкою пропущено строк позовної
давності звернення до суду щодо
оскарження вищезазначеного рішення та
відмовив з цих підстав у задоволенні
позову.

Відповідно до ст. 261 ЦК України перебіг
позовної давності починається від дня,
коли особа довідалася або могла
довідатися про порушення свого права
або про особу, яка його порушила.

За змістом зазначеної норми позовна
давність застосовується лише за
наявності порушення права особи.

У разі, коли такі право чи інтерес не
порушені, суд відмовляє в позові з
підстав його необґрунтованості. І лише
якщо буде встановлено, що право або
охоронюваний законом інтерес особи
дійсно порушені, але позовна давність
спливла і про це зроблено заяву іншою
стороною у справі, суд відмовляє в
позові у зв'язку зі спливом позовної
давності - за відсутності наведених
позивачем поважних причин її
пропущення.

Як вбачається з матеріалів справи,
відповідно до рішення виконавчого
комітету Чернівецької міської ради №
153/4 від 23 лютого 2004 року «Про заміну
правовстановлюючих документів на
квартири, будинководоління, внесення
змін в раніше прийняті рішення
(делеговані повноваження)» замінено
правовстановлючі документи ОСОБА_3 на
квартиру АДРЕСА_1 в зв'язку з
об'єднанням квартир.

Рішенням виконавчого комітету
Чернівецької міської ради № 364/8 від
17 травня 2005 року було передано
власнику спірної квартири допоміжні
приміщення, господарські будівлі та
споруди.

Рішенням виконавчого комітету
Чернівецької міської ради № 735/16 від 27
вересня 2005 року «Про заміну
правовстановлюючих документів на
квартири, будинковолодіння (делеговані
повноваження)», замінено наявні
правовстановлюючі документи на
свідоцтва про право власності на
спірну квартиру з допоміжними
приміщеннями.

Посилання позивача на порушення її
права власності вищезазначеним
рішенням виконавчого комітету
Чернівецької міської ради є
безпідставними, оскільки зазначеним
рішенням позивачку не позбавлено права
власності на спірну квартиру, а
замінено правовстановлюючі документи
ОСОБА_3 на свідоцтво про право
власності на спірну квартиру з
допоміжними приміщеннями.

Враховуючи наведене, видача свідоцтва
про право власності на спірну квартиру
на ім'я ОСОБА_3 не свідчить про
відсутність права ОСОБА_5 на спільну
сумісну власність на вказану квартиру.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
рішення суду в частині задоволення
позовних вимог про скасування рішення
виконавчого комітету Чернівецької
міської ради від 27 вересня 2005 року №735/16
про видачу ОСОБА_3 свідоцтва про право
власності на спірну квартиру та
визнання недійсним свідоцтва про право
власності ОСОБА_3 на згадану квартиру,
видане 3 жовтня 2005 року в частині
належних позивачу 40/100 частин, підлягає
скасуванню з ухваленням нового рішення
про відмову в задоволенні позовних
вимог в цій частині.

Не підлягають задоволенню позовні
вимоги позивача про припинення її з
ОСОБА_3 право спільної сумісної
власності на 0,80 частин у зазначеній
квартирі, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 346 ЦК України право
власності припиняється у разі:
відчуження власником свого майна;
відмови власника від права власності;
припинення права власності на майно,
яке за законом не може належати цій
особі; знищення майна; викупу пам'яток
культурної спадщини; примусового
відчуження земельних ділянок
приватної власності, інших об'єктів
нерухомого майна, що на них розміщені, з
мотивів суспільної необхідності
відповідно до закону; звернення
стягнення на майно за зобов'язаннями
власника; реквізиції; конфіскації;
припинення юридичної особи чи смерті
власника. Право власності може бути
припинене в інших випадках,
встановлених законом.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивачка, звертаючись з позовом до
суду, не навела підстав передбачених
ст. 346 ЦК України про припинення права
спільної сумісної власності.

Колегія суддів вважає, що визнаючи за
ОСОБА_5 право власності на 31/100 часток
квартири АДРЕСА_1 тим самим зроблено
висновок, що право спільної сумісної
власності перетворилось на право
спільної часткової власності, а тому
підстави для припинення спільної
сумісної власності відсутні.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати. Якщо
позов задоволено частково, судові
витрати присуджуються позивачеві
пропорційно до розміру задоволених
позовних вимог, а відповідачеві -
пропорційно до тієї частини позовних
вимог, у задоволенні яких позивачеві
відмовлено.

У силу вимог даної статті, колегія
суддів вважає, що необхідно стягнути із
ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_5 понесені нею у даній справі
судові витрати у сумі 2 526 грн. 50 коп.
сплаченого судового збору та 30 грн.
сплачених витрат на ІТЗ, з яких:

-1 700 грн. 00 коп. судового збору за подачу
позовної заяви (77,5% -1 317 грн. 50 коп. - за
подачу позовної заяви);

-1 560 грн. 00 коп. судового збору за подачу
апеляційної скарги (77,5 % - 1 209 грн. 00 коп. -
за подачу апеляційної скарги).

Виходячи із часткового задоволення
судом позовних вимог ОСОБА_5 на 77,5 % -
сума судового збору, що підлягає
відшкодуванню становить 2 526 грн. 50 коп.,
а саме: - із ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5
підлягає стягненню 172 грн. 05 коп.
судового збору;

- із ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5
підлягає стягненню по 1177 грн. 22 коп.
судового збору з кожного.

- із ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_5 по 10 грн. 00 коп. з кожного
сплачених нею витрат на ІТЗ.

Керуючись ст.ст. 307, 309 ЦПК України,
колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити
частково.

Рішення Шевченківського районного
суду м.Чернівці від 05 липня 2012 року -
скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_5 задовольнити
частково.

Визнати недійсним договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1
укладений між ОСОБА_3 і ОСОБА_6 від 20
березня 2007 року, посвідчений Другою
Чернівецькою державною нотаріальною
конторою, реєстраційний номер 1864.ати за
ОСОБА_5 право власності на 31/100 часток
квартири АДРЕСА_1

Витребувати з чужого незаконного
володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5
належні їй 31/100 часток квартири АДРЕСА_1

В задоволенні інших позовних вимог
ОСОБА_5 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_2 на
користь ОСОБА_5 понесені нею у даній
справі судові витрати 2526 грн. 50 коп.
сплаченого судового збору, а саме: із
ОСОБА_6 172 грн. 05 коп. судового збору; із
ОСОБА_3 та ОСОБА_2 по 1177 грн. 22 коп.
судового збору з кожного.

Стягнути з ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_2 на
користь ОСОБА_5 по 10 грн. 00 коп. з кожного
сплачених нею витрат на ІТЗ.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, але може бути
оскаржено в касаційному порядку
протягом двадцяти днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді: