У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька
Б.І., Закропивного О.В.,

Лесько А.О., Хопти С.Ф.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про
звернення стягнення на предмет іпотеки
за касаційною скаргою ОСОБА_4 на
рішення апеляційного суду
Житомирської області від 8 квітня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк»
звернувся до суду із указаним позовом,
у якому з урахуванням уточнень просив в
рахунок погашення заборгованості за
кредитним договором звернути
стягнення на квартиру АДРЕСА_1.

В обґрунтування позову зазначав, що 23
лютого 2007 року між ним та ОСОБА_3 було
укладено кредитний договір, згідно
якого останній отримав кредит у
розмірі 35 тис. дол. США зі сплатою 16 %
річних на суму залишку заборгованості
за кредитом з кінцевим терміном
повернення до 22 лютого 2011
року. В рахунок забезпечення виконання
зобов'язань за указаним кредитним
договором, 26 лютого 2007 року між банком
та ОСОБА_3 було укладено договір
іпотеки, за умовами якого останній
передав в іпотеку банку належну йому
квартиру АДРЕСА_1. У зв'язку із
порушенням позичальником умов
договору та неналежним виконанням
зобов'язань, станом на 23 квітня 2012 року
утворилася заборгованість за
кредитним договором у розмірі 41 850, 85
доларів США, що становить 334 208
грн 31 коп. Рішенням Коростенського
міськрайонного суду Житомирської
області від 26 квітня 2013 року спірну
квартиру, яка є предметом іпотеки,
визнано спільною сумісною власністю
подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та визнано за
кожним право власності на Ѕ її частину.
Однак наведені обставини не
позбавляють банк звернути стягнення на
предмет іпотеки у повному обсязі.

Рішенням Коростенського
міськрайонного суду Житомирської
області від 17 грудня 2013 року позов ПАТ
КБ «ПриватБанк» задоволено частково. В
рахунок погашення заборгованості за
кредитним договором від 23 лютого 2007
року у розмірі 334 208 грн 31 коп. звернуто
стягнення на Ѕ частину квартири
АДРЕСА_1 шляхом продажу вказаного
предмету іпотеки. Надано ПАТ КБ
«ПриватБанк» право здійснювати всі
інші дії, вчинення яких необхідно для
укладення договору купівлі-продажу від
імені ОСОБА_3 будь-яким способом з іншою
особою-покупцем з отриманням витягу з
Державного реєстру прав власності на
нерухоме майно. В задоволенні решти
позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Житомирської області від 8 квітня
2014 року рішення місцевого суду
скасовано та ухвалено нове рішення,
яким позов ПАТ КБ «ПриватБанк»
задоволено. В рахунок погашення
заборгованості за кредитним договором
від 23 лютого 2007 року у розмірі 334 208 грн 31
коп. звернуто стягнення на квартиру
АДРЕСА_1 шляхом продажу вказаного
предмету іпотеки. Надано ПАТ КБ
«ПриватБанк» право здійснювати всі
інші дії, вчинення яких необхідно для
укладення договору купівлі-продажу від
імені ОСОБА_3 будь-яким способом з іншою
особою-покупцем з отриманням витягу з
Державного реєстру прав власності на
нерухоме майно.

У касаційній скарзі ОСОБА_4,
посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
права та порушення норм процесуального
права, просить скасувати рішення
апеляційного суду та залишити в силі
рішення місцевого суду.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи скарги та
перевіривши матеріали справи, дійшла
висновку про часткове задоволення
касаційної скарги з таких підстав.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності. Результати
оцінки доказів суд відображає в
рішенні, в якому наводяться мотиви їх
прийняття чи відмови у прийнятті.

Зазначеним вимогам закону рішення
апеляційного суду не відповідає.

Задовольняючи частково позов, суд
першої інстанції виходив із того, з
урахуванням норм ст. 73 СК України
звернення стягнення можливе лише на Ѕ
частину спірної квартири, оскільки
інша Ѕ частина належить відповідачці
ОСОБА_4

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи
рішення районного суду та ухвалюючи
нове рішення про задоволення позову,
виходив із того, що договір іпотеки є
чинним і никім не оспорений, а його
предметом є спірна квартира в цілому, а
не ії Ѕ частина.

Проте погодитися з висновками суду
апеляційної інстанції не можна.

Судами установлено, що 23 лютого 2007 року
між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3
укладено кредитний договір за умовами
якого ОСОБА_3 отримав у кредит кошти у
розмірі 35 тис. доларів США зі сплатою 16 %
річних строком користування до 22
лютого 2011 року. У рахунок забезпечення
кредитних зобов'язань, між банком та
ОСОБА_3 укладено договір іпотеки, за
яким ОСОБА_3 передав в іпотеку квартиру
АДРЕСА_1, яка належала йому на праві
власності на підставі договору
купівлі-продажу від 30 серпня 2006 року.

Рішенням Коростенського
міськрайонного суду Житомирської
області від 26 квітня 2013 року спірна
квартира визнана об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя
та за ОСОБА_4 визнано право власності на
Ѕ частину квартири.

Згідно ст. 1 Закону України "Про іпотеку"
іпотека - вид забезпечення виконання
зобов'язання нерухомим майном, що
залишається у володінні і користуванні
іпотекодавця, згідно з яким
іпотекодержатель має право у разі
невиконання боржником забезпеченого
іпотекою зобов'язання одержати
задоволення своїх вимог за рахунок
предмета іпотеки переважно перед
іншими кредиторами цього боржника у
порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 33, ст. 39 Закону
України «Про іпотеку» у разі
невиконання або неналежного виконання
боржником основного зобов'язання
іпотекодержатель вправі задовольнити
свої вимоги за основними зобов'язанням
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки; передбачено звернення
стягнення на предмет іпотеки на
підставі рішення суду.

Згідно з ч. 3 ст. 5 Закону України «Про
іпотеку» частина об'єкта нерухомого
майна може бути предметом іпотеки лише
після її виділення в натурі і
реєстрації права власності на неї як на
окремий об'єкт нерухомості, якщо інше
не встановлено цим Законом.

Згідно із ч. 1 ст. 7 Закону України «Про
іпотеку» за рахунок предмета іпотеки
іпотекодержатель має право
задовольнити свою вимогу за основним
зобов'язанням у повному обсязі або в
частині, встановленій іпотечним
договором, що визначена на час
виконання цієї вимоги, включаючи
сплату процентів, неустойки, основної
суми боргу та будь-якого збільшення
цієї суми, яке було прямо передбачено
умовами договору, що обумовлює основне
зобов'язання.

Апеляційний суд, задовольняючи позов,
посилався на положення ст. 23
Закону України «Про іпотеку»,
відповідно до якого особа, до якої
перейшло право власності на предмет
іпотеки, набуває статус іпотекодавця і
має всі його права і несе всі його
обов'язки за іпотечним договором у тому
обсязі і на тих умовах, що існували до
набуття ним права власності на предмет
іпотеки.

Проте, апеляційний суд не звернув уваги
на те, що до ОСОБА_4 право власності на Ѕ
частину предмета іпотеки - житлової
квартири перейшло не від іпотекодавця
ОСОБА_5, а за рішенням суду, яке
встановило, що вона, як дружина, набула
права співвласності на майно на момент
його набуття і в іпотеку своє майно не
передавала.

Крім того, судом не перевірено доводів
відповідачки, що вона як дружина
іпотекодателя на час укладення
договору іпотеки, письмової згоди на
укладення такого правочину не
надавала, хоча така письмова згода є
обов'язковою, оскільки майно, що є
спільній власності, може бути передане
у заставу лише за згодою усіх
співвласників (ст. 578 ЦК України).

Таким чином, суду необхідно з'ясувати,
чи надавала ОСОБА_4 згоду на передачу в
іпотеку банку спірної квартири.

За таких обставин рішення апеляційного
суду не відповідає вимогам ст. 212-214
ЦПК України щодо законності й
обґрунтованості, зазначені вище
порушення призвели до неправильного
вирішення спору, що в силу ст. 338
ЦПК України є підставою для його
скасування з передачею справи на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду
Житомирської області від 8 квітня
2014 року скасувати, справу передати на
новий апеляційний розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

О.В. Закропивний

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта