Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Справа № 22-ц/778/206/2014
Головуючий у 1 інстанції: Піх Ю.Р.
Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
РІШЕННЯ

Іменем України

16 січня 2014 року
м. Запоріжжя.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Запорізької області у складі:

Головуючого: Кочеткової І.А.,

суддів: Савченко О.В.,

Маловічко С.В.,

При секретарі: Свинаренко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
Публічного акціонерного товариства
«МетаБанк» (далі - Банк) до ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення
заборгованості за кредитним договором,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на
заочне рішення Комунарського
районного суду м. Запоріжжя від 06
березня 2012 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2009 року Банк звернувся до суду
з вищевказаним позовом, який в ході
розгляду справи неодноразово
доповнював і уточнював, посилаючись на
те, що 08 серпня 2008 року між Банком та
ОСОБА_3 було укладено кредитний договір
на 300 922 грн. зі сплатою 19,95 % річних
строком до 08 серпня 2028 року. На
виконання зобов'язань за цим договором
8 серпня 2009 між Банком, ОСОБА_4, ОСОБА_5 і
ОСОБА_6 були укладені три договори
поруки, а також 10 лютого 2009 року між
Банком, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено
іпотечний договір. Позичальник порушив
свої зобов'язання за кредитним
договором, тому Банк просив, остаточно
уточнивши свої позовні вимоги (том 2:
а.с. 120-121), звернути стягнення на предмет
іпотеки, вартістю 278 685 грн., шляхом
визнання за ним права власності та
стягнути непокриту іпотекою різницю
заборгованості у сумі 63 103,02 грн.
солідарно з відповідачів.

Справа неодноразово розглядалась
судами.

Останнім заочним рішенням
Комунарського районного суду м.
Запоріжжя від 06 березня 2012 року позов
задоволено.

Звернуто стягнення на квартиру,
загальною площею 67,56 кв.м, житловою
площею 41,5 кв.м., що знаходиться за
адресою АДРЕСА_1, та належить на праві
спільної часткової власності ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 по ? частці кожній, вартістю 278 685
грн. шляхом визнання за ПАТ «МетаБанк»
права власності на зазначений об'єкт
нерухомості в рахунок часткового
погашення заборгованості за кредитним
договором від 08.08.2008 року в розмірі 278 685
грн.

Стягнуто на користь ПАТ «Мета Банк» в
рахунок часткового погашення
заборгованості за кредитним договором
від 08.08.2008 року з ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5
та ОСОБА_6 по 63 103,02 грн. з кожного.
Загальний розмір заборгованості, що
підлягає стягненню з ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6 за кредитним договором
№08 А від 08.08.2008 року обмежується
сумою 63 103,02 грн.

Ухвалою цього ж суду від 19 листопада 2012
року заява ОСОБА_3 про перегляд
заочного рішення залишена без
задоволення.

В апеляційній скарзі про скасування
судового рішення і ухвалення нового
про відмову у зверненні стягнення на
предмет іпотеки ОСОБА_3 зазначає, що суд
першої інстанції не повно з'ясував
фактичні обставини справи і не звернув
уваги на те, що Банком не наданий
детальний розрахунок заборгованості
за кредитом, не дотримана процедура
звернення стягнення на предмет
іпотеки, порушені строки позовної
давності за вимогами про стягнення
пені. Крім того, апелянт зазначає, що
вона не має поточної заборгованості за
тілом кредиту, а заборгованість за
відсотками являється незначною,
оскільки виникла внаслідок
неправильного зарахування Банком
одноразового платежу на суму 55 737 грн.,
який був внесений нею у вересні 2008 року
в рахунок майбутніх щомісячних
платежів. На думку апелянта, судом не
виконані вказівки Вищого
спеціалізованого суду України,
викладені в ухвалі від 5 жовтня 2011 року
за результатами розгляду її касаційної
скарги на перше судове рішення в цій
справі.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши обставини справи, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду
повинно бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог та заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону оскаржуване
рішення не відповідає.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив з того, що станом на 21
липня 2010 року заборгованість
позичальника ОСОБА_3 перед банком по
кредитному договору складає 341 788 грн. 02
коп., а тому, виходячи з положень ст.ст.
525,526,543,509,554,1050,1054 ЦК України та умов
кредитного та іпотечного договору
вимоги банку про визнання права
власності на предмет іпотеки і
солідарне стягнення з боржника і
поручителів неповернутого залишку
кредиту підлягають задоволенню.

Проте повністю погодитися з такими
висновками суду не можна, оскільки він
дійшов їх з порушенням норм
матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірах та
на умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048
ЦК України).

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема: зміна
умов зобов'язання; сплата неустойки;
відшкодування збитків та моральної
шкоди (ст. 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є
прострочення - невиконання
зобов'язання в обумовлений сторонами
строк.

Наслідки прострочення позичальником
повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК
України. Якщо договором встановлений
обов'язок позичальника повернути
позику частинами (з розстроченням), то в
разі прострочення повернення чергової
частини позикодавець має право
вимагати дострокового повернення
частини позики, що залишилася, та
сплати процентів, належних йому
відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2
ст. 1050 ЦК України).

Встановлено, що 8 серпня 2008 року між
Банком та ОСОБА_3 був укладений
кредитний договір, за умовами якого
остання отримала кредит на споживчі
цілі - придбання житла у сумі 300 922 грн.
на строк 240 місяців по 08.08.2028 року
включно зі сплатою 19,95% річних.

За умовами договору позичальник
здійснює погашення кредиту в сумі 1254
грн. та відсотків за користування
кредитом в сумі нарахованих
відповідно до п.5.2 цього договору. З
цією метою позичальник зобов'язаний
забезпечити надходження на
картрахунок кожного місяця сум не
менше за ті, що наведені в додатку №1 до
договору. Сума нарахованих відсотків,
зазначених у додатку до договору,
змінюється у, тому числі, у разі
дострокового часткового чи повного
погашення суми заборгованості по
кредиту.

Пунктом 3.1. кредитного договору
передбачено, що у випадку настання
події затримання сплати частини
кредиту та відсотків щонайменше на
один календарний місяць, несплати
споживачем більше однієї виплати, яка
перевищує п'ять відсотків суми кредиту,
іншого істотного порушення умов
договору, банк складає акт, на підставі
якого приймає рішення про дострокове
погашення позичальником кредиту,
відсотків за ним та інших платежів. Про
прийняте рішення банк повідомляє
позичальника у письмовій формі із
зазначенням причин та строків
погашення позичальником кредиту
відсотків за ним та інших платежів.
Банк має право достроково стягнути
суму виданого кредиту по закінченню
10-денного строку з моменту
відправлення такого повідомлення.

Договір діє до повного виконання
позичальником своїх зобов'язань по
погашенню кредиту, сплаті відсотків,
інших платежів, неустойки, а також
відшкодування збитків, заподіяних
Банку - п.7.3 Договору (том1: а.с.7-14).

Кредитний договір забезпечений трьома
договорами поруки від 8 серпня 2008 року,
укладеними між Банком та ОСОБА_4 за №
002, між Банком та ОСОБА_5 за №
003, між Банком та ОСОБА_6 за №
004, відповідно до яких поручителі
поручилися перед кредитором за
виконання боржником зобов'язань за
кредитним договором № 08А від 8
серпня 2008 року, за яким ОСОБА_3
зобов'язана повернути кредит у розмірі
300 922 грн., сплатити відсотки за
кредитом, комісії, суми неустойки та
інші платежі, виходячи з умов
кредитного договору, за весь період
користування кредитом (том1: а.с. 15, 16, 18).

Крім того, 10 лютого 2009 року між Банком,
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був укладений
іпотечний договір № 006,
відповідно до п.1.1. якого іпотекою
забезпечено виконання ОСОБА_3 всіх
зобов'язань по вказаному кредитному
договору, включаючи зобов'язання
повернути суму виданого кредиту,
сплатити суми відсотків за кредитним
договором, комісій, неустойки,
будь-яких інших платежів, передбачених
кредитним договором, а також
відшкодувати у повному обсязі збитки,
заподіянні невиконанням або
неналежним виконанням умов кредитного
договору.

Предметом іпотеки за договором є
квартира АДРЕСА_1, та належить
іпотекодавцям на праві спільної
часткової власності.

Відповідно до п. 2.2. іпотечного договору
банк має право стягнути борг за рахунок
предмета іпотеки, у випадках, якщо сума
виданого кредиту, відсотки та комісії
не будуть сплачені у строки та у
розмірах, визначених кредитним
договором; якщо у строки та розмірах, що
передбачені відповідно до кредитного
договору або у строк, зазначений у
повідомленні іпотекодержателя про
дострокове погашення кредиту згідно
п.3.1 кредитного договору іпотекодавцем
не буде сплачена неустойка та інші
платежі, передбачені кредитним
договором, або іпотекодержателю не
будуть відшкодовані у повному обсязі
збитки, заподіяні внаслідок
невиконання або неналежного виконання
зазначеного кредитного договору.

У випадку настання однієї з подій,
зазначених у п.2.2, 2.3 іпотечного
договору іпотекодержатель звертає
стягнення на предмет іпотеки на
підставі рішення суду, виконавчого
напису нотаріуса чи шляхом
позасудового врегулювання.

Пунктом 4.2 договору передбачено, що
іпотекодержатель має право звернути
стягнення на предмет іпотеки за цим
договором шляхом реєстрації за собою
права власності на предмет іпотеки. Про
прийняте рішення щодо реєстрації за
собою права власності на предмет
іпотеки іпотекодавцям надсилається
письмове повідомлення протягом 3-х
робочих днів після прийняття такого
рішення. Рішення іпотекодержателя про
звернення стягнення на предмет іпотеки
шляхом реєстрації за собою права
власності на предмет іпотеки є
достатньою підставою для витребування
предмета іпотеки від іпотекодавці чи
третіх осіб. Перехід права власності на
предмет іпотеки до іпотекодержателя є
підставою для припинення зобов'язань
(частини зобов'язань) іпотекодавця за
кредитним договором в залежності від
вартості предмета іпотеки (том 1:
а.с.86-88).

Із копії особистого рахунку
позичальника вбачається, що погашення
кредиту здійснювалося останньою не у
відповідності із графіком, який
додавався до кредитного договору, а
шляхом одноразового внесення 5 вересня
2008 року платежу на суму 55 737 грн., із яких
3 444,57 грн. були спрямовані на сплату
поточних відсотків за серпень 2008 року,
а решта коштів - 51 874, 57 грн. - на
дострокове часткове погашення кредиту.
В подальшому позичальник щомісячно до
березня 2009 року вносила кошти на
погашення нарахованих відсотків, 23
березня 2010 року сплатила 100 грн. на
погашення простроченої заборгованості
за відсотками, після чого ніяких коштів
на рахунок Банку на погашення кредиту
не вносила ( том 1: а.с.107, 195-197).

З лютого 2009 року ОСОБА_3 неодноразово
зверталася до керуючого Банком про
внесення змін до кредитного договору і
перегляду графіку погашення кредиту у
зв'язку із достроковим частковим
погашенням кредиту, просила про
надання кредитних канікул через
погіршення стану здоров'я, фінансову
кризу, тощо, зверталася з відповідними
позовами до суду. Проте зміни до
кредитного договору не вносилися,
графік погашення кредиту не
переглядався, а позов позичальника про
внесення змін до кредитного договору
судовим рішенням від 31 березня 2010 року
був залишений без задоволення ( том1:
а.с.99, 108-119).

7 вересня 2009 року приватний нотаріус
Запорізького міського нотаріального
округу вчинив виконавчий напис про
звернення стягнення на предмет іпотеки
в рахунок погашення заборгованості
ОСОБА_3 за кредитним договором на
загальну суму 264 551,45 грн., який судовим
рішенням від 21.07.2010 року був визнаний
таким, що не підлягає виконанню (том1:
а.с.83, 185).

У зв'язку із порушенням позичальником
графіку погашення кредиту 28 квітня 2009
року на адресу боржника і поручителів
Банк направив вимогу про якнайшвидше
погашення простроченої заборгованості
зі сплати відсотків у сумі 3 143,22 грн. , а
також штрафу і пені, розмір яких буде
нарахований пізніше (том2: а.с.91-94).

9 липня 2009 року Банк повторно направив
боржнику і поручителям вимогу про
якнайшвидше погашення заборгованості
за кредитним договором , розмір якої
станом на 02.06.2009 року становив 14 293, 74
грн. (прострочені проценти), який
визначений без урахування пені і
штрафу (том2: а.с.95-96).

Вимоги про дострокове погашення
позичальником кредиту у порядку,
передбаченому п. 3.1 Кредитного
договору, Банк до ОСОБА_3 не заявляв.

Аналіз фактичних обставин справи і
зібраних у справі доказів свідчить про
те, що ОСОБА_3 у зв'язку з достроковим
частковим погашенням кредиту
простроченої заборгованості за тілом
кредиту не мала, обов'язок зі сплати
процентів за користування кредитом
остаточно перестала виконувати з
березня 2010 року. На час пред'явлення
позову у цій справі розмір поточної
заборгованості позичальника перед
Банком склав 14 294, 74 грн., зі сплати пені -
1 854 грн. Станом на 21 липня 2010 року (дата
останніх уточнених позовних вимог у
цій справі) розмір простроченої
заборгованості зі сплати відсотків
склав 63 731, 53 грн., пені - 29 872,53 грн. (том 1:
а.с. 188 - 197).

При наданні кредиту на значну суму на
тривалий строк для банку не могло не
бути очевидним, що гроші позичалися для
придбання нерухомого майна.

Заявляючи вимоги про стягнення всього
тіла кредиту шляхом визнання за собою
права власності на предмет іпотеки за
заставною ціною, а не за ринковою ціною,
визначеною на час пред'явлення вимоги,
тільки тому, що був порушений графік
погашення кредиту, банк не міг не
розуміти, що, формально маючи право на
пред'явлення такої вимоги, він не
дотримується балансу інтересів -
власного і свого контрагента. Такими
вимогами банк ставить останнього в
край невигідні умови. Пред'явивши такий
позов, банк допустився зловживань
свого права.

Зважаючи на те, що ОСОБА_3
заборгованості за тілом кредиту на час
пред'явлення позову не мала, а отже,
частково виконувала графік погашення
кредиту, який після дострокового
погашення частини кредиту на
неодноразові прохання і вимоги
позичальника Банком не переглядався і
не корегувався, достатніх підстав для
застосування наслідків, передбачених
ч.2 ст.1050 ЦК України, судова колегія не
вбачає.

Оскільки рішення про дострокове
погашення позичальником кредиту,
відсотків за ним та інших платежів, як
це передбачено п.3.1 Кредитного
договору, Банком не приймалося, про
прийняте рішення банк позичальника у
письмовій формі не повідомляв, а
пропонував погасити тільки
прострочену заборгованість зі сплати
відсотків і пеню, яка мала бути
нарахована після відвідування
позичальником або поручителями
відділення банку, останній, на думку
судової колегії, має право тільки на
стягнення простроченої заборгованості
і пені. Право на дострокове стягнення
неповернутого залишку кредиту на час
пред'явлення позову у відповідності з
умовами кредитного договору (п.3.1) за
фактичних обставин справи у Банка, на
думку колегії, не виникло.

За таких обставин на користь позивача
підлягає стягненню прострочена
заборгованість, яка станом на 21 липня
2010 року (дата останніх уточнених
позовних вимог у цій справі)
складається із заборгованості зі
сплати відсотків 63 731, 53 грн. та пені - 29
872,53 грн., а всього 93 604, 06 грн. (том 1: а.с.
188 - 197).

Стягнення з відповідачів простроченої
заборгованості за кредитним договором
не являється порушенням вимог ст.11 ЦПК
України, оскільки такі позовні вимоги
заявлялися Банком у липні 2010 року (том1:
а.с.182-184). Після зміни і уточнення позову
23 січня 2012 року від попередніх позовних
вимог Банк не відмовлявся і в
установленому законом порядку відмова
від позову судом не приймалася.

Обґрунтовуючи свої вимоги про
дострокове стягнення позики із
визнанням права власності на предмет
іпотеки за заставною ціною, визначеною
на момент передачі нерухомості в
заставу, Банк зазначав про
прострочення боржником повернення
чергової частини кредиту, наявність
відповідного застереження в
іпотечному договорі.

За положенням ст. 3 ЦК України
загальними засадами цивільного
законодавства є свобода договору,
справедливість, добросовісність та
розумність, які повинні бути дотримані
сторонами при укладенні договору.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону
України "Про іпотеку" іпотека - вид
забезпечення виконання зобов'язання
нерухомим майном, що залишається у
володінні і користуванні іпотекодавця,
згідно з яким іпотекодержатель має
право в разі невиконання боржником
забезпеченого іпотекою зобов'язання
одержати задоволення своїх вимог за
рахунок предмета іпотеки переважно
перед іншими кредиторами цього
боржника у порядку, встановленому цим
Законом.

Частиною 1 ст. 33 Закону України "Про
іпотеку" визначено, що у разі
невиконання або неналежного виконання
боржником основного зобов'язання
іпотекодержатель вправі задовольнити
свої вимоги за основним зобов'язанням
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки.

Частинами 1 та 3 ст. 36 Закону України "Про
іпотеку" передбачено, що сторони
іпотечного договору можуть вирішити
питання про звернення стягнення на
предмет іпотеки шляхом позасудового
врегулювання на підставі договору.

Договір про задоволення вимог
іпотекодержателя або відповідне
застереження в іпотечному договорі,
яке прирівнюється до такого договору
за своїми правовими наслідками, може
передбачати передачу іпотекодержателю
права власності на предмет іпотеки в
рахунок виконання основного
зобов'язання у порядку, встановленому
ст. 37 цього Закону.

Згідно ч.1 ст. 37 Закону України "Про
іпотеку" іпотекодержатель може
задовольнити забезпечену іпотекою
вимогу шляхом набуття права власності
на предмет іпотеки. Правовою підставою
для реєстрації права власності
іпотекодержателя на нерухоме майно,
яке є предметом іпотеки, є договір про
задоволення вимог іпотекодержателя
або відповідне застереження в
іпотечному договорі, яке прирівнюється
до такого договору за своїми правовими
наслідками та передбачає передачу
іпотекодержателю права власності на
предмет іпотеки в рахунок виконання
основного зобов'язання.

Отже, передбачений вищевказаною нормою
договір про задоволення вимог
іпотекодержателя або відповідне
застереження в іпотечному договорі,
яке прирівнюється до такого договору,
повинні відповідати загальним
положенням про договір, установленим
розділом II книги п'ятої ЦК України. При
дотриманні цих умов іпотекодержатель
може задовольнити забезпечену
іпотекою вимогу шляхом набуття права
власності на предмет іпотеки з
дотриманням умов звернення стягнення
та порядку реалізації, передбачених
Законом України "Про забезпечення
вимог кредиторів та реєстрації
обтяжень".

Таким чином, у разі встановлення такого
способу звернення стягнення у договорі
іпотекодержатель на підставі ч. 2 ст. 16
ЦК України має право вимагати
застосування його судом.

Заявляючи вимогу про визнання права
власності на предмет іпотеки, Банк
виходив з того, що відповідне
застереження міститься в п. 4.2
іпотечного договору. Проте позивач не
звернув уваги на те, що відповідно до п.
2.2. іпотечного договору він має право
стягнути борг за рахунок предмета
іпотеки, у випадках, якщо сума виданого
кредиту, відсотки та комісії не будуть
сплачені у строки та у розмірах,
визначених кредитним договором; якщо у
строки та розмірах, що передбачені
відповідно до кредитного договору або
у строк, зазначений у повідомленні
іпотекодержателя про дострокове
погашення кредиту згідно п.3.1
кредитного договору іпотекодавцем не
буде сплачена неустойка та інші
платежі, передбачені кредитним
договором, або іпотекодержателю не
будуть відшкодовані у повному обсязі
збитки, заподіяні внаслідок
невиконання або неналежного виконання
зазначеного кредитного договору.

При цьому частиною 3 ст. 37 Закону
України "Про іпотеку" передбачено, що
іпотекодержатель набуває предмет
іпотеки у власність за вартістю,
визначеною на момент такого набуття на
підставі оцінки предмета іпотеки
суб'єктом оціночної діяльності.

Як вбачається із матеріалів справи і
встановлено судом, строк виконання
основного зобов'язання за кредитним
договором ще не настав, рішення про
дострокове повернення кредитних
коштів, як це передбачено п.2.2
іпотечного договору і п.3.1 кредитного
договору , Банком не приймалося, оцінка
предмету іпотеки суб'єктом оціночної
діяльності на момент пред'явлення
відповідної вимоги не визначалася,
клопотання про проведення такої оцінки
кредитором не заявлялося.

За таких обставин вимоги Банку про
визнання права власності на предмет
іпотеки в рахунок погашення
заборгованості і дострокового
стягнення кредиту також не підлягають
задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 553
ЦК України за договором поруки
поручитель поручається перед
кредитором боржника за виконання ним
свого обов'язку; поручитель відповідає
перед кредитором за порушення
зобов'язання боржником.

Статтею 554 ЦК України передбачено, що у
разі порушення боржником зобов'язання,
забезпеченого порукою, боржник і
поручитель відповідають перед
кредитором як солідарні боржники, якщо
договором поруки не встановлено
додаткову (субсидіарну)
відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед
кредитором у тому ж обсязі, що і
боржник, включаючи сплату основного
боргу, процентів, неустойки,
відшкодування збитків, якщо інше не
встановлено договором поруки.

Особи, які спільно дали поруку,
відповідають перед кредитором
солідарно, якщо інше не встановлено
договором поруки.

Згідно з частиною першою статті 543 ЦК
України у разі солідарного обов'язку
боржників (солідарних боржників)
кредитор має право вимагати виконання
обов'язку частково або в повному обсязі
як від усіх боржників разом, так і від
будь-кого з них окремо.

Як встановлено судом, кредитні
зобов'язання ОСОБА_3 забезпечені
порукою відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6, які зобов'язалися відповідати
перед кредитором як солідарні
боржники, про що підписали відповідні
договори поруки.

У зв'язку із порушенням боржником
зобов'язання, забезпеченого порукою,
боржник і поручитель відповідають
перед банком як солідарні боржники,
оскільки договорами поруки не
встановлено додаткової
відповідальності поручителів.

Оскільки договори поруки укладені
кредитором та боржником з кожним із
поручителів окремо, підстави для
солідарного стягнення заборгованості
за кредитним договором з кредитора та з
усіх поручителів відсутні.

Проте, у відповідності з вищевказаними
нормами матеріального права вимоги
Банку про солідарне стягнення
заборгованості за кредитним договором
підлягають частковому задоволенню -
сума заборгованості підлягає
стягненню солідарно з позичальника та
з кожного з поручителів як солідарного
з позичальником боржника окремо.

Доводи апелянта про порушення Банком
строків позовної давності за вимогами
про стягнення пені не відповідають
фактичним обставинам справи.

Як зазначалося вище, сторони
встановили як строк дії договору - до
моменту виконання сторонами в повному
обсязі взятих на себе зобов'язань (п. 7.3),
так і строки виконання зобов'язань зі
щомісячним погашенням платежів,
останній з яких у визначеній сумі
підлягав виконанню в строк до 8 серпня
2028 року.

Таким чином, графіком платежів, який є
складовою частиною договору, погашення
кредитної заборгованості та строки
сплати чергових платежів визначено
місяцями.

Отже, поряд зі встановленням строку дії
договору сторони встановили і строки
виконання боржником окремих
зобов'язань (внесення щомісячних
платежів), що входять до змісту
зобов'язання, яке виникло на основі
договору.

Строк виконання кожного щомісячного
зобов'язання згідно з ч. 3 ст. 254 ЦК
України спливає у відповідне число
останнього місяця строку.

Підставою, яка породжує обов'язок
сплатити неустойку, є порушення
боржником зобов'язання, яке
визначається ст. 610 ЦК України.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 551 ЦК України
та умов договору (п. 6.5) розмір пені за
прострочення виконання грошового
зобов'язання визначений у розмірі 0.2%
від простроченої суми за кожний день
прострочення. За загальним правилом, що
випливає із Цивільного кодексу
України, період, за який нараховується
пеня за прострочення виконання
зобов'язання, не обмежується.

Відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України до
вимог про стягнення неустойки (штрафу,
пені) застосовується позовна давність
в один рік.

Статтею 253 ЦК України визначено, що
перебіг строку починається з
наступного дня після відповідної
календарної дати або настання події, з
якою пов'язано його початок.

За правилами ст. 549 ЦК України
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасного
виконання грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Тобто пеня - це санкція, яка
нараховується з першого дня
прострочення й до тих пір поки
зобов'язання не буде виконано. Її
розмір збільшується залежно від
продовження правопорушення.

Правова природа пені така, що позовна
давність до вимог про її стягнення
обчислюється по кожному дню (місяцю), за
яким нараховується пеня, окремо. Право
на позов про стягнення пені за кожен
день (місяць) виникає щодня (щомісяця)
на відповідну суму, а позовна давність
обчислюється з того дня (місяця), коли
кредитор дізнався або повинен був
дізнатися про порушення права.

Отже аналіз норм ст. 266, ч. 2 ст. 258 ЦК
України дає підстави для висновку про
те, що стягнення неустойки (пені,
штрафу) обмежується останніми 12
місяцями перед зверненням кредитора до
суду, а починається з дня (місяця), з
якого вона нараховується, у межах
строку позовної давності за основною
вимогою.

Як вбачається із витягу із особистого
рахунка позичальника, складеного
станом на 21.07.2010 року, заявлена до
стягнення сума пені нарахована у
відповідності з умовами кредитного
договору з урахуванням вимог ст.266, ч.2
ст.258 ЦК України і обмежується
останніми 9 місяцями до пред'явлення
позову - її нарахування розпочато з
грудня 2008 року, а позов пред'явлено у
серпні 2009 року (том1: а.с. 188-192).

Вимоги Банку про одночасне стягнення,
крім пені, штрафу на суму1099,11 грн., які
заявлялися при подачі позову, в
подальшому при уточнені позовних вимог
після скасування ухвалених у справі
рішень судом касаційної інстанції
позивачем не підтримувалися і судом не
розглядалися.

Викладене свідчить про те, що при
вирішенні спору судом першої інстанції
допущені порушення норм матеріального
і процесуального права, а тому у
відповідності зі ст.309 ЦПК України
оскаржуване рішення підлягає
скасуванню з ухваленням нового про
часткове задоволення позову і
солідарне стягнення з боржника і з
кожного із поручителів окремо
простроченої заборгованості за
кредитним договором у вказаному вище
розмірі, визначеному станом на 21 липня
2010 року, із залишенням без задоволення
вимог Банку про визнання права
власності на предмет іпотеки в рахунок
дострокового стягнення заборгованості
за кредитним договором.

Вказане судове рішення не перешкоджає
повторному зверненню Банку до суду із
вимогами про звернення стягнення на
предмет іпотеки у випадку подальшого
порушення боржником умов кредитного
договору.

Керуючись ст. ст.307,309, 314, 317 ЦПК України,
колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Заочне рішення Комунарського
районного суду м. Запоріжжя від 06
березня 2012 року по цій справі скасувати
і ухвалити нове рішення, яким позов
Публічного акціонерного товариства
«МетаБанк» задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_3 та з
кожного із поручителів - ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6 окремо на користь Публічного
акціонерного товариства «МетаБанк»
заборгованість за кредитним договором
№08 А від 08 серпня 2008 року,
укладеним між Акціонерним банком
«Металург», правонаступником якого
являється Публічне акціонерне
товариство «МетаБанк», яка станом на 21
липня 2010 року становить 93 604, 06 грн. , із
яких зі сплати прострочених відсотків -
63 731, 53 грн., пені, нарахованої за період
з 8 грудня 2008 року по 21 липня 2010 року, - 2 9
872,53 грн.

Стягнути солідарно з ОСОБА_3 та з
кожного із поручителів - ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6 окремо на користь Публічного
акціонерного товариства «МетаБанк»
компенсацію судового збору у розмірі
936, 04 коп.

У задоволенні решти позовних вимог
відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, проте може бути
оскаржено шляхом подачі касаційної
скарги безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
проголошення.

Головуючий:
Кочеткова І.В.

Савченко О.В.

Судді:
Маловічко С.В.