Справа № 352/1822/13-ц
Провадження № 22-ц/779/129/2014
Головуючий у 1 інстанції Гургула В.Б.
Суддя-доповідач Горейко М.Д.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючої Горейко М.Д.

суддів: Горблянського
Я.Д., Ковалюка Я.Ю.

секретаря Турів О.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу
за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення Тисменицького районного суду
Івано-Франківської області від 29
листопада 2013 року, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Тисменицького районного суду
Івано-Франківської області від 29
листопада 2013 року задоволено позов
ОСОБА_2. Вирішено шлюб між ОСОБА_2 та
ОСОБА_3, який зареєстрований 13.04.2013 року
у відділі державної реєстрації актів
цивільного стану реєстраційної служби
Тисменицького районного управління
юстиції, актовий запис №14 - розірвати;
неповнолітніх дітей: дочку ОСОБА_4 -
ІНФОРМАЦІЯ_1 та дочку ОСОБА_5 -
ІНФОРМАЦІЯ_2 залишити проживати з
матір'ю.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_3
подала апеляційну скаргу, в якій
посилається на порушення судом норм
матеріального та процесуального права.

Зокрема апелянт зазначає, що в
порушення вимог ст. 111 Сімейного
кодексу України та п. 10 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 21
грудня 2007 року №11 «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя» суд безпідставно відмовив їй
у продовженні строку для примирення
подружжя та постановив оскаржуване
рішення. Судом не враховано її
пояснення про те, що підставою для
звернення позивача в суд стали
непорозуміння в сім'ї, які носять
тимчасовий характер. Про вказані
обставини свідчить той факт, що 26.11.2012
року вони з позивачем уже розривали
шлюб, укладений між ними 09.11.1991 року.
Однак, з метою збереження сім'ї та з
урахуванням інтересів дітей, вони
зареєстрували шлюб повторно. Під час
ухвалення оскаржуваного рішення суд
формально підійшов до наданих нею
пояснень, провів неповне їх
дослідження, безпідставно не надав
строку для примирення та виніс
незаконне та необґрунтоване рішення.

З наведених підстав просить рішення
Тисменицького районного суду
Івано-Франківської області від 29
листопада 2013 року скасувати та надати
їй та ОСОБА_2 встановлений
законодавством строк для примирення
подружжя.

У засідання апеляційного суду сторони
не з'явились, про час та день розгляду
справи повідомлені у встановленому
законом порядку. Причину неявки суду не
повідомили.

Вислухавши доповідача, дослідивши
матеріали справи, перевіривши
відповідність висновків суду
фактичним обставинам справи та
правильність застосування судом норм
матеріального і процесуального права у
вирішенні даного спору, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційну скаргу
слід відхилити з наступних підстав.

Відповідно до роз'яснень Пленуму
Верховного Суду України, що викладені в
п. 2 Постанови від 18.12.2009 року №14 «Про
судове рішення у цивільній справі»,
рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК
України, вирішив справу згідно з
нормами матеріального права, що
підлягають застосуванню до даних
правовідносин відповідно до статті 8
ЦПК, а також правильно витлумачив ці
норми.

Обґрунтованим визнається рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні і які відповідають вимогам
закону про їх належність і
допустимість, або обставин, що не
підлягають доказуванню, а також якщо
рішення містить вичерпні висновки
суду, що відповідають встановленим на
підставі достовірних доказів
обставинам, які мають значення для
вирішення справи.

Рішення суду першої інстанції таким
вимогам відповідає.

Судом першої інстанції установлено, що
сторони перебували у зареєстрованому
шлюбі з 09.11.1991 року по 26.11.2012 року. Від
шлюбу мають двох дітей: ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2
(а.с. 7, 8). 13 квітня 2013 року сторони
повторно зареєстрували шлюб у Відділі
державної реєстрації актів цивільного
стану реєстраційної служби
Тисменицького районного управління
юстиції в Івано-Франківській області,
про що в Книзі реєстрації шлюбів
зроблено відповідний актовий запис №14
за даними свідоцтва про шлюб серії
НОМЕР_1 від 26.06.2013 року (а.с. 3).

Задовольняючи позов ОСОБА_2, суд першої
інстанції виходив з того, що шлюб між
сторонами фактично розпався, сторони
не підтримують подружніх відносин,
відновлення сім'ї неможливе та
суперечить інтересам подружжя.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду першої інстанції,
виходячи з наступного.

В силу ч. 1 ст. 24 Сімейного кодексу
України шлюб ґрунтується на вільній
згоді жінки та чоловіка. Примушування
жінки та чоловіка до шлюбу не
допускається.

Згідно положень ч.ч. 3, 4 ст. 56 Сімейного
кодексу України кожен з подружжя має
право припинити шлюбні відносини.
Примушування до припинення шлюбних
відносин, примушування до їх
збереження, в тому числі примушування
до статевого зв'язку за допомогою
фізичного або психічного насильства, є
порушенням права дружини, чоловіка на
свободу та особисту недоторканність і
може мати наслідки, встановлені
законом.

За приписами ч. 1 ст. 110 Сімейного
кодексу України позов про розірвання
шлюбу може бути пред'явлений одним із
подружжя.

Відповідно до ст. 112 Сімейного кодексу
України суд з'ясовує фактичні взаємини
подружжя, дійсні причини позову про
розірвання шлюбу, бере до уваги
наявність малолітньої дитини,
дитини-інваліда та інші обставини
життя подружжя.

Суд постановляє рішення про розірвання
шлюбу, якщо буде встановлено, що
подальше спільне життя подружжя і
збереження шлюбу суперечило б
інтересам одного з них, інтересам їхніх
дітей, що мають істотне значення.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в п. 10 постанови від 21 грудня 2007
року №11 «Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про право на шлюб, розірвання
шлюбу, визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» проголошена
Конституцією України охорона сім'ї
державою полягає, зокрема, в тому, що
шлюб може бути розірвано в судовому
порядку лише за умови, якщо
встановлено, що подальше спільне життя
подружжя і збереження шлюбу
суперечитиме інтересам одного з них чи
інтересам їх дітей. Із цією метою суди
повинні уникати формалізму при
вирішенні позовів про розірвання
шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати
фактичні взаємини подружжя, дійсні
причини позову про розірвання шлюбу,
враховувати наявність малолітньої
дитини, дитини-інваліда та інші
обставини життя подружжя,
забезпечувати участь у судовому
засіданні, як правило, обох сторін,
вживати заходів до примирення
подружжя.

Передбачене ч. 1 ст. 111 СК вжиття судом
заходів щодо примирення подружжя
застосовується у випадку відсутності
згоди одного з них на розірвання шлюбу
за ініціативою однієї зі сторін або
суду у формі відкладення розгляду
справи слуханням та надання сторонам
строку на примирення (ч. 5 ст. 191 ЦПК).
Судам слід використовувати надану
законом можливість відкласти розгляд
справи для примирення подружжя,
особливо за наявності неповнолітніх
дітей.

Якщо після закінчення призначеного
судом строку примирення подружжя не
відбулося і хоча б один з них наполягає
на припиненні шлюбу, суд вирішує справу
по суті.

З матеріалів справи вбачається, що
ухвалою Тисменицького районного суду
Івано-Франківської області від 29.10.2013
року провадження у справі зупинялось,
сторонам надавався строк для
примирення один місяць до 29 листопада
2013 року (а.с. 34). Проте примирення
подружжя не відбулося.

З огляду на викладене, доводи апелянта
про те, що суд безпідставно відмовив їй
у продовженні строку для примирення
подружжя, є такими, що не заслуговують
на увагу.

Інші доводи апеляційної скарги не
дають підстав для висновку про
неправильне застосування судом першої
інстанції норм матеріального права та
порушення норм процесуального права,
не спростовують висновки суду першої
інстанції, та не містять підстав для
скасування або зміни судового рішення.

Виходячи із змісту ч. 2 ст. 303 ЦПК
України, суд апеляційної інстанції не
вправі переоцінювати докази, які судом
першої інстанції досліджені у
встановленому законом порядку, а
апеляційна скарга не містить посилання
на нові докази, що давало б підставу для
скасування рішення суду першої
інстанції і ухвалення нового рішення.

Розглянувши справу в межах заявленого
позову та в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів приходить до
висновку, що рішення суду першої
інстанції відповідає встановленим
судом обставинам і визначеним
відповідно до них правовідносинам,
неправильного застосування норм
матеріального права та порушення норм
процесуального судом не встановлено.

З огляду на викладене та з урахуванням
положень ст. 308 ЦПК України, колегія
суддів дійшла висновку, що апеляційну
скаргу ОСОБА_3 слід відхилити, а
оскаржуване рішення суду залишити без
змін.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК
України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Тисменицького районного суду
Івано-Франківської області від 29
листопада 2013 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з часу
проголошення, однак може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів з часу
набрання законної сили.

Головуюча
Горейко М.Д.

Судді:
Горблянський Я.Д.

Ковалюк Я.Ю.