АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 554/4857/13-ц
Номер провадження 22-ц/786/71/14
Головуючий у 1-й інстанції Савченко Л. І.
Доповідач Хіль Л. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2014 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Полтавської області в складі:

головуючого - судді: Хіль Л.М.,

суддів: Кузнєцової О.Ю.,Чічіля В.А.,

за участю секретаря:
Колодюк О.П.,

розглянувши цивільну справу за
позовною заявою ОСОБА_1 в своїх
інтересах та в інтересах малолітнього
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа орган
опіки та піклування Октябрської
районної в м. Полтава ради про вселення
та усунення перешкод в користуванні
житлом та зустрічним позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_1 в її інтересах та інтересах
малолітнього ОСОБА_2 про розірвання
договору найму та визнання таким, що
втратили право користування жилим
приміщенням

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення Октябрського районного суду м.
Полтави від 14 листопада 2013 року, -

В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2013 року ОСОБА_1 звернулась до
суду з вказаним позовом в своїх
інтересах та інтересах малолітнього
сина ОСОБА_2. В обґрунтування позовних
вимог заявляла, що з 11 червня 2008 року
перебувала в шлюбі з ОСОБА_4 (сином
відповідача), з 23.08.2008 року
зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1, де
проживала разом з чоловіком. Дана
квартира на праві власності належить
ОСОБА_3 .ІНФОРМАЦІЯ_1 року народився син
ОСОБА_2. Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 року
ОСОБА_4 відповідач ОСОБА_3 чинить їй
перешкоди у проживанні та
користуванні цією квартирою.

В ході розгляду справи, ОСОБА_3
звернулась до суду із зустрічним
позовом, посилаючись на те, що ОСОБА_1
разом із малолітнім сином ще до смерті
ОСОБА_4 виїхала із квартири АДРЕСА_1 та
вивезла всі свої речі. Тому вважає, що
договір найму житлового приміщення з
ОСОБА_1 підлягає розірванню.

Рішенням Октябрського районного суду м
Полтави від 14 листопада 2013 року позов
ОСОБА_1 в своїх інтересах та в інтересах
малолітнього ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя
особа орган опіки та піклування
Октябрської районної в м. Полтава ради
про вселення та усунення перешкод в
користуванні житлом - задоволено.

Вселено ОСОБА_1 та її сина ОСОБА_2 в
квартиру АДРЕСА_1.

Зобов'язано ОСОБА_3 надати ОСОБА_1 ключі
від квартири АДРЕСА_1 та не
перешкоджати ОСОБА_1 та її сину ОСОБА_2
проживати в квартирі АДРЕСА_1.

В задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_3 до ОСОБА_1 в її інтересах та
інтересах малолітнього ОСОБА_2 про
розірвання договору найму та визнання
таким, що втратили право користування
жилим приміщенням - відмовлено.

Стягнуто з Державного бюджету України
на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі
114 грн. 70 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на незаконність судового
рішення просить рішення Октябрського
районного суду м. Полтави від 14
листопада 2013 року скасувати повністю і
ухвалити нове рішення, яким в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1
відмовити. В обґрунтування доводів
апеляційної скарги зазначала, що суд не
врахував факт добровільного вибуття
ОСОБА_1 з малолітньою дитиною з
квартири. Крім того, вважає, що ОСОБА_1
ніколи не була членом її сім'ї.

Заслухавши доповідь судді доповідача,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга підлягає відхиленню з
наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 та
відмовляючи в задоволенні зустрічних
позовних вимог ОСОБА_3, суд першої
інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 на
законних підставах вселилась в
квартиру АДРЕСА_1, з дозволу власника,
малолітній ОСОБА_2 набув право
користування даним житлом з дня
народження та був зареєстрований за
місцем реєстрації батьків, договору
найму між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 не було
укладено, тому він не може були
розірваним.

З таким висновком суду першої
інстанції погоджується колегія суддів
з врахуванням наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та
вірно встановлено судом першої
інстанції, позивач ОСОБА_1 перебувала в
зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 з 11.06.2008
року ( а. с. 5). Від даного шлюбу у них
народився син ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 ( а. с.
7). ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер ОСОБА_4

Відповідно договору купівлі-продажу
від 14.12.2001 року АЕІ №267027 власником
квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_3.

Згідно довідки Горбанівського
геріатричного пансіонату ветеранів
війни від 17.04.2013 року № 06-333 у вказаній
квартирі зареєстровані ОСОБА_3,
невістка ОСОБА_1 та онук ОСОБА_2 ( а.с. 91).

Крім того, судом першої інстанції
встановлено, що в січні 2013 року позивач
ОСОБА_1 змушена була виїхати із
вказаної квартири з малолітнім сином
ОСОБА_2 та вивезти особисті і дитячі
речі та деякі меблі.

Статтею 47 Конституції України
гарантовано право кожного на житло та
передбачено, що ніхто не може бути
примусово позбавлений житла інакше як
на підставі закону.

Ніхто не може бути виселений із
займаного жилого приміщення або
обмежений у праві користування жилим
приміщенням інакше як з підстав і в
порядку, передбачених законом, що
визначено ч.4 ст.9 ЖК України.

Згідно ст.156 ЖК члени сім'ї власника
жилого будинку (квартири), які
проживають разом з ним у будинку
(квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням
нарівні з власником будинку (квартири),
якщо при їх вселенні не було іншої
угоди про порядок користування жилим
приміщенням.

До членів сім'ї власника належать
особи, зазначені в ч.2 ст.64 ЖК України,
тобто дружина власника квартири, їхні
діти і батьки, а також інші особи.

Власник житлового будинку, квартири,
згідно ст.383 ЦК України, має право
використовувати помешкання для
власного проживання, проживання членів
своєї сім'ї, інших осіб...

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду
УРСР в п.9 постанови «Про деякі питання,
що виникли в практиці застосування
судами Житлового кодексу України» від
12.04.1985 № 29, вирішуючи спори про право
користування жилим приміщенням осіб,
які вселилися до наймача, суд повинен
з'ясувати, чи дотриманий встановлений
порядок при їх вселенні, зокрема: чи
була письмова згода на це всіх членів
сім'ї наймача, чи приписані вони в
даному жилому приміщенні, чи було це
приміщення постійним місцем їх
проживання, чи вели вони з наймачем
спільне господарство, тривалість часу
їх проживання, чи не обумовлювався
угодою між цими особами, наймачем і
членами сім'ї, що проживають з ним,
певний порядок користування жилим
приміщенням. Однак відсутність
письмової згоди членів сім'ї наймача на
вселення сама по собі не свідчить про
те, що особи, які вселилися, не набули
права користування жилим приміщенням,
якщо за обставинами справи безспірно
встановлено, що вони висловлювали таку
згоду.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених ст.61 цього
Кодексу. Частиною 4 ст.60 ЦПК України
встановлено, що доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Як встановлено судом першої інстанції,
ОСОБА_1 після реєстрації шлюбу з ОСОБА_4
вселилась у спірний будинок за згодою
власника квартири ОСОБА_3, з 23.08.2008 року
була зареєстрована в ній, з часу
вселення постійно мешкала у спірній
квартирі будинку, тобто у
встановленому законом порядку набула
права користування ним. Малолітній
ОСОБА_2 з врахуванням ч.4 ст.29 ЦК України
був зареєстрований за місцем
реєстрації батьків з дня народження.
Проте, ОСОБА_1 через конфлікти з ОСОБА_2
вимушено, разом з малолітньою дитиною
залишила спірне житлове приміщення -
квартиру АДРЕСА_1

Таким чином, колегія суддів приходить
до висновку, що суд першої інстанції
дійшов вірного висновку про наявність
підстав для вселення ОСОБА_1 та її сина
ОСОБА_2 у квартиру АДРЕСА_1.

Встановивши право ОСОБА_1 та її
малолітньої дитини на проживання в
спірному приміщенні та усунувши
перешкоди в користуванні житлом шляхом
вселення, суд першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку про відмову у
задоволенні зустрічного позову про
визнання ОСОБА_1 та її малолітньої
дитини такими, що втратили право
користування житловим приміщенням.

Доводи апеляційної скарги про
розірвання договору найму житлового
приміщення на підставі вимог ст. 107 ЖК
України є необґрунтованими, оскільки
ОСОБА_3 в порушення ст.. ст.. 10, 11, 60 ЦПК
України не надала належних та
допустимих доказів наявності такого
договору.

Доводи скарги про неправомірну
реєстрацію ОСОБА_1 у спірній квартирі
своєї малолітньої дитини ОСОБА_2 не є
предметом розгляду даного спору та не
впливають на правильність висновків
суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги про
добровільне вибуття ОСОБА_1 зі своєї
малолітньою дитиною ОСОБА_2 зі спірної
квартири, спростовуються доказами, що
містяться в матеріалах справи,
встановленими судом обставинами
справи та обґрунтованими висновками
суду першої інстанції, викладеними у
рішенні.

Згідно з ч.1 ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційна скарга
піддягає відхиленню, а рішення суду
першої інстанції - залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 303 ч.1, 307 ч.1 п.1, 308 ч.1, 314,
315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Октябрського районного суду м.
Полтави від 14 листопада 2013 року -
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена
протягом двадцяти днів з дня набрання
нею законної сили шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ.

Головуючий суддя :
Л.М.
Хіль

Судді:

О.Ю. Кузнєцова

В.А. Чічіль