Номер провадження: 22-ц/785/247/14
Головуючий у першій інстанції Горяєв
Доповідач Таварткіладзе О. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.11.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - Таварткіладзе О.М.

суддів: Троїцької Л.Л., Кварталової А.М.

при секретарі: Швець В.Ф.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Одесі цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Біляївського районного суду Одеської
області від 24 липня 2013 року по справі за
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про
відшкодування матеріальних збитків,-

В С Т А Н
О В И Л А:

У березні 2013 року ОСОБА_3
звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2
про відшкодування матеріальних
збитків, мотивуючи тим, що згідно
договору купівлі-продажу (серія ААО
№705084) 24 червня 1998 року він придбав у
власність земельну ділянку площею 0,15
га, розташовану за адресою АДРЕСА_1.

Розпорядженням Біляївської
райдержадміністрації від 01 червня 2001
року № 264/2001 йому було надано дозвіл на
будівництво житлового будинку та
видано відповідний будівельний
паспорт на будівництво
індивідуального житлового будинку з
надвірними будівлями.

20 липня 2001 року позивач отримав
свідоцтво про право власності на
вищезазначений житловий будинок, яке
було видане на підставі рішення
виконкому Августівської сільської
ради Біляївського району Одеської
області під № 48. За вказаною адресою
він прописав своїх родичів, які разом з
ним користувалися житловим будинком. 17
грудня 2004 року він отримав державний
акт на право власності на земельну
ділянку, після чого став власником і
житлового будинку і присадибної
ділянки.

Рішенням Біляївського районного суду
Одеської області від 07 квітня 2009 року
було визнано дійсним договір
купівлі-продажу спірної земельної
ділянки, укладений нібито між ним, як
зазначає позивач та відповідачем по
справі. Підставою для задоволення
позовних вимог ОСОБА_2 щодо визнання
договору дійсним стала фальшива
розписка від 24 липня 2004 року, написана
нібито позивачем, яка підтверджувала
попередню домовленість про укладення
договору в подальшому. Дане рішення
зараз оскаржується ним в касаційному
порядку.

Але при винесенні рішення судом не було
взято до уваги, що на спірній земельній
ділянці знаходився житловий будинок,
який перебував у нього у власності, і
укласти правочин щодо купівлі-продажу
земельної ділянки без переходу права
власності на будинок не було
можливості.

В червні 2008 року він з`ясував, що
відповідач зніс його житловий будинок,
так як вважав себе власником земельної
ділянки. Такі обставини склалися через
те, що він проживає в м.Одесі, а будинок
використовує потягом літнього періоду
як дачу.

З цього приводу позивач звернувся до
правоохоронних органів із заявою про
незаконне знесення його будинку, але
18.07.2008 року отримав постанову про
відмову в порушенні кримінальної
справи через відсутність складу
злочину.

Однак після оскаження зазначеної
постанови до Біляївської міжрайонної
прокуратури Одеської області 04.04.2011
року дана постанова була скасована та
порушено кримінальну справу.

Таким чином, як позивач зазначає, йому
протиправними діями відповідача
завдано матеріальні збитки, розмір
яких становить 133 100 гривень, згідно
звіту про оцінку майна.

На підставі викладеного просив
стягнути з ОСОБА_2 133 100 гривень
матеріальних збитків, завданих
знесенням житлового будинку,
розташованого за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Біляївського районного суду
Одеської області від 24 липня 2013 року
позовну заяву ОСОБА_3 задоволено та
стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3
майнові збитки, завдані знесенням
будинку, розташованого за адресою:
АДРЕСА_1 у розмірі 133 100 гривень.

Не погоджуючись з таким рішенням
суду, ОСОБА_2 звернувся до суду
апеляційної інстанції з апеляційною
скаргою, в якій просить скасувати
рішення Біляївського районного суду
Одеської області від 24 липня 2013 року та
постановити нове, яким у задоволенні
позовних вимог позивачу відмовити,
посилаючись на порушення судом першої
інстанції при постановленні
оскаржуваного рішення норм
матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи
апеляційної скарги та заперечень на
неї, перевіривши матеріали справи,
законність і обґрунтованість рішення в
межах позовної заяви та доводів
апеляційної скарги, судова колегія
вважає, що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню на таких
підставах.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд
апеляційної інстанції переглядає
судові рішення суду першої інстанції в
межах доводів апеляційної скарги та
вимог, заявлених в суді першої
інстанції.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення
суду першої інстанції і ухвалення
нового рішення або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом
обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що
мають значення для справи, які суд
вважав встановленими;

3) невідповідність висновків
суду обставинам справи;

4) порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права, а також
розгляд і вирішення справи
неповноважним судом; участь в
ухваленні рішення судді, якому було
заявлено відвід на підставі обставин,
що викликали сумнів у неупередженості
судді, і заяву про його відвід визнано
судом апеляційної інстанції
обґрунтованою; ухвалення чи
підписання постанови не тим суддею,
який розглядав справу.

Норми матеріального права вважаються
порушеними або неправильно
застосованими, якщо застосовано
закон, який не поширюється на ці
правовідносини, або не застосовано
закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права
можуть бути підставою для скасування
або зміни рішення, якщо це порушення
призвело до неправильного вирішення
справи.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду
повинно бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із Законом.
Обгрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з`ясованих
обставин, на які сторони посилаються,
як на підставу своїх вимог або
заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені у
судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено,
матеріалами справи підтверджено, що:

- ОСОБА_3 є власником земельної
ділянки, площею 0,150 га, яка розташована
за адресою: АДРЕСА_1, відповідно до
державного акту на право власності на
земельну ділянку серії ЯА № 164371 від
17.12.2004 року (а. с. 6);

- ОСОБА_3 є власником житлового
будинку, який розташований за адресою:
АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом
про право власності на житловий
будинок, виданого на підставі рішення
виконкому Августівської сільської
ради Біляївського району Одеської
області від 20.07.2001 року № 48 (а. с. 7);

- Відповідно до даних технічного
паспорту станом на 28.06.2004 року житловий
будинок, розташований за адресою:
АДРЕСА_1 мав загальну площу. 44,1 кв. м. та
складався з двох житлових кімнат та
коридору ОСОБА_3 (а. с. 8-12);

- Відповідно до договору
купівлі-продажу від 24.06.1998 року ОСОБА_3
придбав у ОСОБА_4 у власність земельну
ділянку 0,15 га, що знаходиться на
території Августівської сільської
ради для ведення будівництва та
обслуговування жилого будинку і
господарчих будівель. Продана земельна
ділянка належить ОСОБА_4 на підставі
державного акту ОД-06 № 3182, виданого
Августівською сільською радою 03.08.1995
року (а. с. 31);

- Як вбачається зі звіту про
оцінку майна-житлового будинку за
адресою АДРЕСА_1, оціночна (ринкова)
вартість житлового будинку складає 133
100,0 грн. (а.с.76-97);

- Згідно рішення Біляївського
районного суду Одеської області від
07.04.2009 року позов ОСОБА_2 було
задоволено. Визнано дійсним договір
купівлі-продажу земельної ділянки
площею 0,150 га, яка розташована на
території Августівської сільської
ради Біляївського району Одеської
області в АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_2
та ОСОБА_3 та визнано за ОСОБА_2 право
власності на вказану вище земельну
ділянку. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_3 13 635 грн. (а. с. 29-30);

- Ухвалою Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 21.03.2012 року
касаційну скаргу ОСОБА_3 було
задоволено частково, рішення
Біляївського районного суду Одеської
області від 07.04.2009 року та ухвала
апеляційного суду Одеської області від
07.10.2009 року були скасовані та справу
передано на новий розгляд до суду
першої інстанції (а. с. 16-19).

Задовольняючи позовні вимоги
ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про відшкодування
матеріальних збитків, суд першої
інстанції виходив з того, що позивачем
пропущено строків позовної давності на
звернення до суду з даним позовом.
Свідоцтво про право власності на
будинок за адресою: АДРЕСА_1, видане
Августівською сільською радою
Біляївського району Одеської області
нечинним (недійсним) у встановленому
порядку не визнавалося, дії
працівників Августівської сільради,
що готували документи під прийняття
рішення, на підставі якого видано
свідоцтво про право власності
протиправними або незаконними не
визнавалися. ЦК України в редакції 1963
року не передбачав обов`язкової
реєстрації права власності об`єкти
нерухомого майна в органах БТІ за дії
ЦК України в редакції 1963 року, як
моменту набуття права власності.
Описки і розбіжності в мотивувальній
частині звіту ПП «Експертна оцінка
майна» про оцінку майна - житлового
будинку по АДРЕСА_1 не вплинули на
правильність остаточно визначеної
вартості об`єкта оцінки. Проте
повністю погодитися з такими
висновками суду першої інстанції не
можна.

З матеріалів справи вбачається,
що:

Згідно договору купівлі-продажу
земельної ділянки від 24.06.1998 року,
посвідченого державним нотаріусом
Біляївської державної нотаріальної
контори Одеської області, ОСОБА_3
придбав у ОСОБА_4 земельну ділянку
площею 0,150 га, яка розташована за
адресою: АДРЕСА_1 та у 2004 році отримав
державний акт про право власності на
вказану земельну ділянку.

Згідно свідоцтва про право
власності, виданого на підставі
рішення виконкому Августівської
сільської ради Біляївського району
Одеської області від 20.07.2001 року № 48,
ОСОБА_3 набув право власності на
житловий будинок, який розташований в
АДРЕСА_1.

Відповідно до ст. 12 Закону
України «Про власність» праця
громадян є основою створення i
примноження їх власності. Громадянин
набуває права власності на доходи від
участі в суспільному виробництві,
індивідуальної праці,
підприємницької діяльності, вкладення
коштів у кредитні установи,
акціонерні товариства, а також на
майно, одержане внаслідок успадкування
або укладення інших угод, не
заборонених законом.

Таким чином, ОСОБА_3 набув право
власності на земельну ділянку і жилий
будинок на підставах передбачених
Цивільним законодавством та Законом
України «Про власність», що діяв на час
набуття права власності.

Згідно відповіді Біляївської
міжрайонної прокуратури Одеської
області від 15.11.2012 року 18.07.2008 року
Біляївським РВ ГУМВС України в
Одеській області винесено постанову
про відмову у порушенні кримінальної
справи по факту крадіжки дачного
будинку (фінського типу), розташованого
по АДРЕСА_1.

Районний суд вірно визначив, що ЦК
України в редакції 1963 року не
передбачав обов`язкової реєстрації
права власності на об`єкти нерухомого
майна в органах БТІ і не пов`язував
момент набуття права власності на
нерухоме майно з його державною
реєстрацією.

Частина 2 ст. 227 ЦК України в редакції 1963
року, що був дійсний на час отримання
позивачем свідоцтва про право
власності на жилий будинок,
передбачала , що договір
купівлі-продажу жилого будинку
підлягає реєстрації у виконавчому
комітеті місцевої ради народних
депутатів.

Тобто, вказана норма передбачала
реєстрацію у виконавчому комітеті
місцевої ради народних депутатів
договору купівлі-продажу жилого
будинку.

Разом з тим, з матеріалів справи
вбачається, що ОСОБА_3 набув право
власності на підставі свідоцтва про
право власності, виданого на підставі
рішення Августівської сільської ради
Біляївського району Одеської області,
яка за статусом відноситься до
місцевої ради народних депутатів і
факт прийняття її рішень з присвоєнням
номеру є одночасно і його реєстрацією.

Судова колегія також погоджується з
висновком районного суду про те, що
свідоцтво про право власності на
будинок за адресою: АДРЕСА_1, видане
Августівською сільською радою
Біляївського району Одеської області
нечинним (недійсним) у встановленому
порядку не визнавалося, дії
працівників Августівської сільради, що
готували документи під прийняття
рішення, на підставі якого видано
свідоцтво про право власності
протиправними або незаконними також
не визнавалися.

З таких обставин доводи апеляційної
скарги про неналежність свідоцтва про
право власності ОСОБА_3 на будинок по
АДРЕСА_1, виданого Августівською
сільською радою Біляївського району
Одеської області є неспроможними і
правильність висновку районного суду
не спростовують.

Також не можуть бути прийнятими до
уваги доводи апеляційної скарги про те,
що районний суд вийшов за межі позовних
вимог визнавши ОСОБА_3 власником
незареєстрованої та не введеної в
експлуатацію будівлі, оскільки
районний суд постановив рішення в
межах заявлених позивачем вимог та
виходив з доказів наданих сторонами у
встановленому порядку. При цьому
свідоцтво про право власності на
будівлю, існування якої заперечується
відповідачем, позивачу видано
Августівською сільською радою
Біляївського району Одеської області,
а районний суд обґрунтовано виходив з
того, що дане свідоцтво нечинним
(недійсним) передбаченому законом
порядку не визнавалося.

На підставі ст.ст. 10, 60 ЦПК України,
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст.1166 ЦК України
майнова шкода, завдана неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю
особистим немайновим правам фізичної
або юридичної особи, а також шкода,
завдана майну фізичної або юридичної
особи, відшкодовується в повному
обсязі особою, яка її завдала. Особа,
яка завдала шкоди, звільняється від її
відшкодування, якщо вона доведе, що
шкода завдана не з її вини

З огляду на наведене та з урахуванням
визначених цивільних законодавством
принципів змагальності та
диспозитивності цивільного процесу
саме на відповідача покладено
обов`язок доведення відсутності вини в
завданні шкоди позивачу.

Тобто в деліктних зобов`язаннях
передбачено презумпцію вини; якщо у
процесі розгляду справи зазначена
презумпція не спростована, то вона є
юридичною підставою для висновку про
наявність вини заподіювача шкоди.

З огляду на вищенаведене є
неспроможними доводи апеляційної
скарги про припущення суду, яке було
покладене у рішення, про існування на
спірній земельній ділянці будинку
позивача.

В засіданні судової колегії ОСОБА_2
пояснив, що після скасування рішення
Біляївського районного суду Одеської
області від 07.04.2009 року, ухвали
апеляційного суду Одеської області від
07.10.2009 року та направлення справи на
новий розгляд, його позов до ОСОБА_3
залишено без розгляду. На час нового
розгляду його позову в суді першої
інстанції, він вже продав земельну
ділянку, що колись належала ОСОБА_3
новому власнику ОСОБА_5.

Тому посилання в апеляційній скарзі, що
на підставі договору купівлі-продажу
від 02.06.2010 року власником земельної
ділянки за адресою: АДРЕСА_1 є ОСОБА_5 не
має правового значення з огляду на
заявлені позивачем до ОСОБА_2 позовні
вимоги про відшкодування майнової
шкоди. До того ж ОСОБА_5 став власником
земельної ділянки у 2010 році, в той час,
як зникнення будинку позивач виявив у
2008 році під час судового спору з ОСОБА_2,
який претендував на земельну ділянку
на якій був розташований будинок.

З матеріалів справи вбачається, що в
травні 2007 року ОСОБА_2 звернувся до
Біляївського районного суду Одеської
області з позовом до ОСОБА_3 про
визнання правочину купівлі-продажу
земельної ділянки укладеним, визнання
права власності.

Рішенням Біляївського районного суду
Одеської області від 07.04.2009 року,
залишеного без змін ухвалою
апеляційного суду Одеської області від
07.10.2009 року визнано дійсним договір
купівлі-продажу земельної ділянки по
АДРЕСА_1, укладений ОСОБА_3 і ОСОБА_2 у
простій письмовій формі без
нотаріального посвідчення у вигляді
розписки від 24.07.2004 року, за яким ОСОБА_3
продав ОСОБА_2 дану земельну ділянку
площею 0,0150 га.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 21.03.2012 року
рішення Біляївського районного суду
Одеської області від 07.04.2009 року та
ухвалу апеляційного суду Одеської
області від 07.10.2009 року скасовано та
справу передано на новий розгляд до
районного суду, яким при новому
розгляді позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3
ухвалою від 25.06.2012 року - залишено без
розгляду. Ухвала набрала законної сили
і сторонами не оскаржувалася.

Крім того, ОСОБА_2 позивався до ОСОБА_3
щодо спірної земельної ділянки і до
звернення до Біляївського районного
суду Одеської області у травні 2007 року
(а. с. 22)

До суду з позовом про стягнення з
ОСОБА_2 майнової шкоди, завданої
знищенням будинку ОСОБА_3 звернувся у
березні 2013 року.

Крім того, з листа Біляївського
міжрайонного прокурора Коваля Г.П. від
15.11.2012 року вбачається, що 18.07.2008 року
Біляївським РВ ГУМВС України в
Одеській області винесено постанову
про відмову у порушенні кримінальної
справи по факту крадіжки дачного
будинку (фінського типу), розташованого
по АДРЕСА_1. 04.04.2011 року Біляївським
міжрайонним прокурором вказана
постанова Біляївського РВ ГУМВС
України в Одеській області скасована
та за фактом крадіжки дачного будинку
порушено кримінальну справу за
ознаками ст. 185 ч.1 КК України.

Відмова органів внутрішніх справ у
порушенні за заявою ОСОБА_3
кримінальної справи за фактом крадіжки
його будинку ( фінського типу) з
подальшим скасуванням постанови
прокурором та порушенням ним
кримінальної справи, визнання рішенням
суду за ОСОБА_2 права власності на
земельну ділянку ОСОБА_3 з посиланням
на отримання ОСОБА_3 від ОСОБА_2
грошових коштів у зв`язку із фактичним
продажем земельної ділянки та
ухиленням від нотаріального
посвідчення договору, залишення даного
рішення без змін судом апеляційної
інстанції, скасування касаційним судом
рішень нижчих судів у зв`язку із
неправильним застосуванням ними норм
матеріального закону, зайняло тривалий
час (близько 4-х років), за який ОСОБА_3
був позбавлений своєї власності -
земельної ділянки та будинку, що на ній
був розташований. При цьому будинок був
фактично знищений, як інвентарний
об`єкт, а земельна ділянка продана
ОСОБА_2 інший особі.

При таких обставинах судова колегія
погоджується з висновком районного
суду про відсутність підстав вважати,
що ОСОБА_3 пропущений строк позовної
давності з посиланням на те, що сторони
перебували у стані тривалого майнового
спору.

При цьому судова колегія зазначає, що
відносини сторін не обмежувалися
виключно цивільно-правовими
відносинами, а тривали і в площині
кримінального та
кримінально-процесуального
законодавства України.

Доводи апеляційної скарги, що
правовідносини, які виникли з приводу
спору про належність земельної ділянки
не стосуються поважності пропуску
позивачем строку позовної давності за
позовом про відшкодування збитків у
зв`язку із знищенням будинку є
неспроможними, оскільки не
спростовують правильність висновку
суду першої інстанції з цього питання.

Разом з тим судовою колегію для
перевірки доводів апеляційної скарги
ОСОБА_2 щодо незгоди із звітом про
оцінку майна-житлового будинку за
адресою АДРЕСА_1, оціночна (ринкова)
вартість житлового будинку складає 133
100,0 грн. за клопотанням ОСОБА_2
призначено судову будівельно-технічну
експертизу з узгодженим у судовому
засіданні переліком питань до
експертів.

Відповідно до висновку судової
будівельно-технічної експертизи
Одеського науково-дослідного
інституту судових експертиз
міністерства юстиції України №
567/1312/1313/24 від 22.09.2014 року вбачається, що
визначити виходячи з матеріалів
справи та вихідних даних достовірну і
об`єктивну оцінку неіснуючого на час
проведення дослідження жилого будинку
АДРЕСА_1 станом на червень 2008 року та на
вересень 2014 року - можливо. Ринкова
вартість домоволодіння по АДРЕСА_1
складається з вартості жилого будинку
і земельної ділянки, яка станом на
червень 2008 року складає 366742 грн., з яких
306185 грн. - вартість земельної ділянки та
60557 грн. - вартість будинку; станом на
вересень 2014 року -351021 грн., в тому числі
253944 - вартість земельної ділянки та 97077
грн. вартість будинку, як інвентарного
об`єкту з урахуванням технічного стану,
фізичного зносу і відсутності
комунікацій (електрики,
водопостачання, опалення і газу).

Таким чином, апеляційна скарга ОСОБА_2
підлягає частковому задоволенню, у
зв`язку з чим рішення Біляївського
районного суду Одеської області від 24
липня 2013 року слід змінити та стягнути
з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 майнові
збитки, завдані знесенням будинку за
адресою: АДРЕСА_1 у розмірі 97077 грн.

У зв`язку із зміною рішення в частині
розміру стягнення майнових збитків,
підлягає зміні і розподіл судових
витрат у вигляді стягнення з
відповідача судового збору, сплаченого
позивачем, з 1331 грн. до 970 грн. 77 коп. В
іншій частині рішення слід залишити
без змін.

На підставі викладеного і
керуючись ст. ст. 88, 303, 307, 309, 313, 317 ЦПК
України, судова колегія -

В И Р І Ш
И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
задовольнити частково.

Рішення Біляївського районного суду
Одеської області від 24 липня 2013 року -
змінити та

стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3
майнові збитки, завдані знесенням
будинку, розташованого за адресою:
АДРЕСА_1 у розмірі 97077 грн. та судового
збору в сумі 970 грн. 77 коп., а всього
стягнути 98047 грн. 77 коп.

В іншій частині рішення залишити без
змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, проте може
бути оскаржено у касаційному порядку
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом 20 днів з
дня набрання законної сили рішенням
суду.

Головуючий
О.М. Таварткіладзе

Судді:
Л.Л. Троїцька

А.М. Кварталова