Справа № 534/1869/14-ц
№ 2/534/22/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 жовтня 2014 року
Комсомольський міський суд
Полтавської області в складі:
головуючого судді при
секретарі Крикливого В.В.
Клімовій С.І. з участю: позивачкиОСОБА_3

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в залі суду в місті
Комсомольську справу за цивільним
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи:
Виконавчий комітет Дмитрівської
сільської ради міста Комсомольська
Полтавської області, Комсомольська
державна нотаріальна контора, про
визнання недійсним договору дарування,

в с т а н о в и в :

У червні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду із згаданим позовом, в якому
прохає договір дарування, посвідчений
Комсомольської державною нотаріальною
конторою в реєстрі за №2-430 від 28 січня
1995 року, визнати недійсним. Ухвалити
рішення про заміну актового запису №352
в «Списку домоволодінь, господарі яких
не проживають на території ради», про
те що: «житловий будинок 1957 року
побудови, з господарськими будівлями, в
АДРЕСА_1 рахується за громадянами:
ОСОБА_3 - 1/2 частини на підставі договору
дарування, посвідченого Дмитрівською
сільською радою народних депутатів
міста Комсомольська Полтавської
області в реєстрі №75 від 17 грудня 1992
року, та 1/2 частини - ОСОБА_4 на підставі
договору дарування, посвідченого
Комсомольською державною нотаріальною
конторою в реєстрі за №2-430 від 28 січня
1995 року. Ухвалити рішення про
виключення актового запису з реєстру
за №2-430 від 28 січня 1995 року.

Із змісту позовної заяви вбачається, що
в обґрунтування своїх позовних вимог
позивачка послалася на статтю 203 ЦК
України, зазначивши, що укладення
опорюваного правочину не відповідало
її дійсної волі.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_3
наполягала на задоволенні своїх
вимоги, посилаючись на те, що
відповідач проти позову не заперечує.

Відповідач ОСОБА_4, будучи опитаним в
межах виконання міжнародного
доручення компетентним судом
Російської Федерації, проти
задоволення позову не заперечував.

Належно повідомлені представники
третіх осіб - Виконавчого комітету
Дмитрівської сільської ради міста
Комсомольська Полтавської області та
Комсомольської державної нотаріальної
контори до залу суду не з'явилися,
звернувшись із заявами про розгляд
справи у їх відсутність.

Дослідивши надані сторонами докази,
судом встановлено наступне.

На підставі договору дарування,
посвідченого Дмитрівською сільською
радою міста Комсомольська Полтавської
області, від 22 грудня 1992 року позивачка
ОСОБА_3 набула право власності на жилий
будинок і господарські будівлі,
розташовані в АДРЕСА_1 (а.с.6).

Згідно договору дарування,
посвідченого Державною нотаріальною
конторою, від 28 січня 1999 року позивачка
ОСОБА_3 передала у власність
відповідачу 1/2 частину згаданого
жилого будинку і господарських
будівель (а.с.21). У витягу про реєстрацію
права власності на нерухоме майно
станом на 19.06.2008 року ОСОБА_3 зазначена
як власниця 1/2 частини згаданого
будинку з господарськими будівлями
(а.с.11).

Відповідно до рішення Дмитрівської
сільської ради від 30.09.2003 року ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 передано у безоплатну приватну
власність земельну ділянку,
розташовану по АДРЕСА_1, в розмірі по 0,8
га кожному (а.с.27).

Рішенням Комсомольського міського
суду Полтавської області від 21 березня
2011 року задоволено позов ОСОБА_3 у
повному обсязі, проведено розподіл
житлового будинку з надвірними
будівлями та земельної ділянки по
АДРЕСА_1. За позивачкою ОСОБА_3 визнано
право власності на 62/100 частки
житлового будинку із господарськими
будівлями, а за відповідачем ОСОБА_4 -
38/100 частки (а.с.28).

Розглянувши справу у межах заявлених
вимог, оцінивши досліджені в судовому
засіданні докази, суд вважає, що позов
ОСОБА_3 задоволенню не підлягає з
наступних підстав.

Спірні правовідносини регулюються
цивільним кодексом 1963 року, який діяв
на час їх виникнення.

Так, згідно статті 56 ЦК 1963 року угода,
укладена внаслідок помилки, що має
істотне значення, може бути визнана
недійсною за позовом сторони, яка діяла
під впливом помилки.

Якщо така угода визнана недійсною, то
кожна з сторін зобов'язана повернути
другій стороні все одержане за угодою,
а при неможливості повернення
одержаного в натурі - відшкодувати
його вартість.

Із змісту згаданої статті слідує, що
обставини, щодо яких помилилася
сторона угоди, мають існувати саме на
момент її вчинення.

З роз'яснень, які викладені в пункті 11
постанови Пленуму Верховного суду
України від 28 квітня 1978 року №3 «Про
судову практику в справах про визнання
угод недійсними», убачається, що
відповідно до ст.56 ЦК угода може бути
визнана судом недійсною, як укладена
внаслідок помилки, що має істотне
значення, тільки за позовом сторони
(громадянина чи організації), що діяла
під впливом помилки.

Під помилкою у даному випадку слід
розуміти таке неправильне сприйняття
стороною суб'єкта, предмета чи інших
істотних умов угоди, що вплинуло на її
волевиявлення, при відсутності якого
за обставинами справи можна вважати, що
угода не була б укладена.

Правила ст.56 ЦК 1963 року не поширюються
на випадки, коли помилка стосується до
мотивів укладення угоди.

Відповідно до статті 243 ЦК 1963 року за
договором дарування одна сторона
передає безоплатно другій стороні
майно у власність.

Виходячи із змісту статей 56, 243 ЦК 1963
року договір дарування вважається
укладеним, якщо сторони мають повну
уяву не лише про предмет договору, а й
досягли згоди про всі його істотні
умови.

Не є помилкою щодо якості речі
неможливість її використання або
виникнення труднощів у її
використанні, що сталося після
виконання хоча б однією зі сторін
зобов'язань, які виникли з правочину, і
не пов'язане з поведінкою іншої сторони
правочину.

Згідно витягу про реєстрацію права
власності на нерухоме майно станом на
19.06.2008 року ОСОБА_3 зазначена як
власниця 1/2 частини згаданого будинку з
господарськими будівлями, тобто вона
виконала свої зобов'язання щодо
реєстрації права власності на майно за
опорюваним договором (а.с.11).

Під час судового розгляду справи
позивачка ОСОБА_3 визнала ту обставину,
що на час укладення опорюваної угоди
(договору дарування) її волевиявлення
було вільним і відповідало її
внутрішній волі, тому в силу ч.1 ст.61 ЦПК
України згадана обставина не підлягає
доказуванню.

В судовому засіданні ОСОБА_3 свої
вимоги фактично обґрунтовувала тим, що
вона та відповідач ОСОБА_4 мають намір
відчужити згадані будинок з
господарськими будівлями, але в них
виникли труднощі пов'язані з тим, що
останній постійно проживає в
Російській Федерації. Цим будинком
вони не користуються і тому він
занепадає.

Однак суд вважає, що труднощі у зв'язку
із утриманням та відчуженням згаданого
домоволодіння, які виникли у позивачки
після укладення оспорюваного договору,
не можуть бути підставою для визнання
його недійсним.

Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України у
разі визнання відповідачем позову суд
за наявності для того законних підстав
ухвалює рішення про задоволення
позову. Якщо визнання відповідачем
позову суперечить закону або порушує
права, свободи чи інтереси інших осіб,
суд постановляє ухвалу про відмову у
прийнятті визнання відповідачем
позову і продовжує судовий розгляд.

З огляду на викладене, суд вважає за
неможливе прийняття визнання
відповідачем ОСОБА_4 позову, так як воно
суперечить закону з наступних підстав.

Так, згідно рішенням суду від 21 березня
2011 року між сторонами проведено
розподіл зазначеного житлового
будинку з надвірними будівлями та
визнано за ОСОБА_3 і ОСОБА_4 право
власності на 62/100 та 38/100 частки
житлового будинку із господарськими
будівлями відповідно (а.с.28). Таким
чином, сторони є співвласниками
вказаного нерухомого майна не на
підставі оспорюваного договору
дарування, а на підставі рішення суду,
яке набрало законної сили, тому
звернення до суду із згаданим позовом
фактично являється спробою провести
ревізію рішення суду від 21 березня 2011
року у непередбаченому законом
порядку та відчуження нерезидентом
нерухомого майна без сплати податку з
доходу фізичних осіб.

Під час судового розгляду справи
позивачці роз'яснювалися правові
наслідки не вчинення процесуальних
дій, однак ОСОБА_3 не скористалася своїм
правом звернення до суду із вимогою про
припинення права на частку у спільному
майні за вимогою співвласника, і сама
обрала спосіб захисту порушеного
права, проте, із змісту позовної заяви
не зрозуміло у чому полягало
неправильне сприйняття позивачкою
предмета чи інших істотних умов
оспорюваної угоди.

В позовній заяві ОСОБА_3 з посиланням на
ст.261 ЦК України 2003 року зазначає, що нею
не було пропущено строк звернення до
суду із вимогою про визнання недійсним
договору дарування від 28 січня 1995 року,
однак суд не приймає згадані доводи до
уваги, так як у відповідності до ст.75 ЦК
1963 року встановлений законом трирічний
строк позовної давності (стаття 71 ЦК 1963
року) застосовується судом незалежно
від заяви сторін. Поважних причин
пропуску цього строку позивачкою не
зазначено і відповідної вимоги про
його поновлення не заявлено.

За таких обставин, суд вважає, що позов
ОСОБА_5 є необгрунтованим і задоволенню
не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст.56,243 ЦК 1963 року, ст.213 ЦПК України,
суд, -

в и р і ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_3 -
відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржено до
Апеляційного суду Полтавської області
через Комсомольський міський суд.
Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
проголошення рішення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя підпис
В.В. Крикливий

З оригіналом вірно.

Суддя
В.В. Крикливий