№ 2/679/770/2014
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 листопада 2014 року Нетішинський міський суд Хмельницької області

в складі: головуючої-судді Гаврищук Л.П.,

при секретарі - Василюк Л.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Нетішині цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про виселення та усунення перешкод в користуванні своїм майном, стягнення моральної шкоди, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування та реєстрації права власності на нерухоме майно частково недійсним та визнання права власності на майно -

ВСТАНОВИВ:

Згідно позовної заяви, усних пояснень позивачки в судовому засіданні, в 2004 році між нею та відповідачем ОСОБА_3 було зареєстровано шлюб. В подальшому ОСОБА_3 отримав у спадщину після смерті свого батька будинок АДРЕСА_1 який 11.05.2005 року подарував їй за договором дарування.

В 2009 році шлюб між ними було розірвано. Останні півтора року відповідач, з її дозволу, проживає АДРЕСА_1. Крім того інша частина будинку здавалась у найм. На даний час будинок у розмірах збільшився удвічі, на земельній ділянці побудовано ще один будинок та магазин.

26.09.2014 року, маючи намір поставити спірний будинок на охорону та приїхавши до зазначеного житла виявила, що в будинку крім ОСОБА_3 проживає ОСОБА_4, яка вигнала з іншої частини будинку квартиронаймачів. В цей же день вона запропонувала відповідачам виселитися з займаного жила з метою збереження цілісності майна. Відповідачі незаконно зайняте ними житло не залишили, умови на яких ОСОБА_3 може залишитись проживати у спірному житлі він не прийняв, а тому просить їх висилити.

Крім того, в цей же день, ОСОБА_4 ображала її, викликала працівників міліції та заявила, що вона заволоділа належними їй речами та викрала гроші. Обмовивши її у вчиненні злочину, відповідачка ОСОБА_4 поставила її в незручне становище перед присутніми та завдала моральних страждань розмір яких оцінює в 2000 грн. та просить стягнути з відповідачки.

Зустрічні позовні вимоги, як відповідач за зустрічним позовом, ОСОБА_2 не визнала та просила застосувати до них строк позовної давності.

Відповідач ОСОБА_3 позов не визнав, пояснивши, що спірний будинок він отримав у спадок від свого батька. В подальшому будинок подарував позивачці, яка на той час була його дружиною, з метою оформлення останньою кредиту. Між ними існувала домовленість, що будинок перейде у власність їх дітей. Після розірвання шлюбу він за домовленістю і згодою позивачки залишився проживати АДРЕСА_1 м. Нетішин. Відповідачка ОСОБА_4 в будинку не проживає, а лише допомагає йому по господарству.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 підтримав та просить визнати частково недійсним та скасувати укладений ним 11.10.2005 року договір дарування будинковолодіння по АДРЕСА_1 в м. Нетішин ОСОБА_2 в частині дарування 1/2 частини будинковолодіння, а також реєстрацію даного будинковолодіння, оскільки зазначене майно набуте за час спільного подружнього життя і 1/2 частина спірного будинковолодіння належить йому за законом. Крім того, відповідачка ОСОБА_2 спонукала його укласти договір дарування шляхом обману, пояснюючи, що це необхідно для отримання кредиту в значному розмірі, а в подальшому, будинковолодіння знову ж таки перейде у мою власність.

Відповідачка ОСОБА_4 позов не визнала, пояснивши, що в спірному будинку не проживає, та не створює позивачці перешкод у користуванні майном. Позивачку не ображала і жодних моральних страждань їй не спричинила. З приводу зникнення грошей звернулась до міліції.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи суд приходить до наступного.

Згідно з ч.1 ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Частинами 1, 4 ст. 156 ЖК України встановлено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, зокрема один з подружжя власника, їх діти і батьки. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Відповідно до ст. 157 ЖК України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч.1ст.116 цього кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до ст. 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Тобто для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

Як встановлено судом, відповідач ОСОБА_3 за згодою позивачки, як колишній член її сім'ї проживає у спірному будинку, до останнього не були застосовані будь-які заходи попередження чи громадського впливу, а тому він не може бути виселений за ст.116 ЖК України.

Позивачкою також не доведено факту створення відповідачами перешкод в користуванні домоволодінням по АДРЕСА_1 в м. Нетішин, остання не заперечила, що має доступ до означеного житла, а відтак має можливість використовувати це житло для власного проживання.

Щодо позовних вимог про виселення ОСОБА_4, то остання на законних підставах до спірного житла не вселялась, до такого не зареєстрована, не є та не була членом сім'ї позивачки, а тому має бути виселена з означеного житла без надання іншого житлового приміщення.

Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується

особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, моральна шкода може полягати зокрема в приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у звязку з ушкодженням здоров'я, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Оскільки позивачкою не доведено ті обставини, на які посилалася як на підставу своїх вимог щодо відшкодування моральної шкоди ОСОБА_4, то в цій частині позовних вимог слід відмовити.

Зустрічні позовні вимоги задоволенню не підлягають виходячи з наступного.

Відповідно до змісту ст.ст.717,722 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття.

Судом встановлено, що між позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_3 та відповідачкою за зустрічним позовом ОСОБА_2 11.10.2005 року укладено і нотаріально посвідчено договір дарування р/н 4624, за яким ОСОБА_3 подарував ОСОБА_2, домоволодіння по АДРЕСА_1 в м. Нетішин Хмельницької області.

Як встановлено в судовому засіданні, та не оспорюється сторонами, вказаний житловий будинок належав ОСОБА_3 на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину.

В судовому відповідачка ОСОБА_2 заявила клопотання про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності, посилаючись на те, що строк звернення позивача з вимогою про визнання договору дарування недійсним та його розірвання сплинув.

Згідно ст.258, 728 ЦК України позовна давність в один рік застосовується до вимог про розірвання договору дарування; позовна давність у п'ять років застосовується до вимог про визнання недійним правочину вчиненого під впливом обману. Згідно ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Разом із цим, згідно роз'яснень, даних в п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» якщо строк для звернення з позовом пропущено без поважних причин, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Згідно ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво - чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Згідно ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Згідно ст.229 ЦК України істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення.

У судовому засіданні позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_3 не надано суду належних і достатніх доказів в обґрунтування своїх позовних вимог, не доведено факт укладення угоди договору дарування внаслідок обману.

Таким чином, на підставі викладеного, суд вважає, що законних підстав для задоволення зустрічних позовних вимог не має.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 10, 60 88, 212-215 ЦПК України, 116 ЖК України, 712, 728 ЦК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 задоволити частково.

Виселити ОСОБА_4 з будинку АДРЕСА_1 в м. Нетішин Хмельницької області без надання іншого житлового приміщення.

В решті позову відмовити.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування, реєстрації права власності на нерухоме майно частково недійсними та визнання права масності на майно - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційний суд Хмельницької області протягом 10 днів з дня його проголошення через даний суд.

Суддя Гаврищук Л.П.