АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження
№22-ц/796/1615/2014
Головуючий у 1-й інстанції: Шевченко Т.М.
Доповідач: Українець Л.Д.
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

15 січня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва в
складі :

Головуючого - Українець
Л.Д.

суддів - Оніщука
М.І.

- Шебуєвої
В.А.

при секретарі - Кучер
Є.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Голосіївського районного
суду м. Києва від 01 жовтня 2013 року в
справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - приватний
нотаріус Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_6 про
визнання недійсним договору
купівлі-продажу домоволодіння

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2012 року ОСОБА_2 звернулася в
суд з позовом до відповідачів про
визнання недійсним договору
купівлі-продажу домоволодіння.

У мотивування позовних вимог
посилалася на те, що 10 грудня 2004 року
вона надала довіреність ОСОБА_7 та
уповноважила його діяти в її інтересах,
включаючи розпорядження всім майном.
Довіреність була надана для можливого
продажу або обміну домоволодіння.

22 грудня 2004 року ОСОБА_7, діючи по
довіреності, уклав з ОСОБА_4 та ОСОБА_5
договір купівлі-продажу домоволодіння
за адресою: АДРЕСА_1. При цьому, правочин
був укладений у її відсутність та вона
не здогадувалася про можливі дії з боку
ОСОБА_3, який діяв без погодження з нею
умов договору.

Зазначала, що правовою підставою для
задоволення позову є ст. 232 ЦК України,
оскільки, правочин вчинено у
результаті зловмисної домовленості її
представника з другою стороною. Крім
того, в даному випадку даний договір
купівлі-продажу має наслідки, які
передбачені ст. 233 ЦК України, оскільки
вчинений під впливом тяжкої обставини,
так як вона була позбавлена впливу на
вчинення правочину від свого імені,
оскільки була вивезена в м. Біла Церква
Київської області насильно. Крім того,
вважала, що згідно ст. 230 ЦК України
договір вчинений під впливом обману.

Просила визнати недійсним договір
купівлі-продажу, укладений 22 грудня 2004
року між ОСОБА_3, який діяв по
довіреності та ОСОБА_4, ОСОБА_5

Рішенням Голосіївського районного
суду м. Києва від 01 жовтня 2013 року в
задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, позивач
подала апеляційну скаргу, в якій
просить скасувати рішення та ухвалити
нове про задоволення позову в повному
обсязі.

Зазначає, що судом не в повній мірі
враховано обставини справи та надані
докази. Також для всебічного розгляду
справи не витребувано матеріали
кримінальної справи та матеріали
цивільної справи №2-4568/09.

Відповідачами, в свою чергу, не надано
доказів на спростування зазначених нею
обставин.

ОСОБА_2 та її два представники в судове
засіданні не з»явилися, про час та
місце розгляду справи повідомлені
належним чином.

ОСОБА_2 направила телеграму з проханням
перенести розгляд справи у зв»язку з її
поганим самопочуттям.

Обговоривши зазначене клопотання,
колегія суддів ухвалила відмовити в
задоволені заявленого клопотання,
оскільки відсутні дані, що
підтверджують незадовільний стан
здоров»я ОСОБА_2 Крім того, згідно
довіреності ОСОБА_2 від 3 грудня 2013 року
вона має два представники,
уповноважені приймати участь у
розгляді справи в апеляційному суді
(а.с.185). Представник ОСОБА_8 13.01.2014 року
ознайомилася з матеріалами справи,
повідомлена про час та місце розгляду
справи (а.с.184).

Заслухавши доповідь судді, пояснення
представника ОСОБА_4, ОСОБА_5,
дослідивши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів вважає, що скарга не
підлягає задоволенню.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог суд першої інстанції підставно
виходив з їх недоведеності та
необґрунтованості з огляду на таке.

Судом встановлено що, спірний житловий
будинок АДРЕСА_1 на праві власності був
зареєстрований за ОСОБА_2 на підставі
рішення Голосіївського районного суду
м. Києва від 06.05.2004 року та ухвали
Голосіївського районного суду м. Києва
від 02.11.2004 року (а.с.67,138).

10 грудня 2004 року ОСОБА_2 видала
довіреність на ім'я ОСОБА_3, посвідчену
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_9,
зареєстровану в реєстрі за №3410, якою
останнього було уповноважено від її
імені та в її інтересах продати
належний їй на праві приватної
власності житловий будинок, який
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, за
ціною і на умовах йому відомих, з
правами подавати від її імені заяви,
подавати та отримувати необхідні
довідки та документи, у тому числі, в
бюро технічної інвентаризації,
розписуватися за неї, отримати належні
їй гроші, сплачувати необхідні платежі,
підписати договір купівлі-продажу, а
також виконувати інші дії, необхідні
для виконання умов довіреності (а.с.134).

22 грудня 2004 року між ОСОБА_3, який діяв
від імені позивача за довіреністю, з
одного боку, та ОСОБА_5, ОСОБА_4, з іншого,
укладено договір купівлі-продажу
домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1,
посвідчений приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_10, зареєстрований в
реєстрі за №482, відповідно до умов
якого продавець передав зазначене
майно у спільну часткову власність
покупців по Ѕ кожному, а останні
прийняли його та сплатили за нього
обумовлену грошову суму (а.с.137).

Згідно відповіді КП «Київське БТІ» №
7141 (И-2013) від 22.03.2013 року від ОСОБА_2 право
власності на Ѕ частину будинку
перейшло до ОСОБА_5 на підставі
договору купівлі-продажу, посвідченого
22.12.2004 року.

Згідно розпорядження присвоєно
адресу: АДРЕСА_1. Далі реєстрація права
власності на цілий житловий будинок
проведена та зареєстровано за ОСОБА_5
на підставі рішення Голосіївського
районного суду м. Києва від 23.04.2008 р.
Також від ОСОБА_2 право власності на Ѕ
частину будинку перейшло до ОСОБА_4 на
підставі договору купівлі-продажу,
посвідченого 22.12.2004 р. Згідно
розпорядження присвоєно адресу:
АДРЕСА_1 (а.с.67).

Встановлено, що ОСОБА_2 вже зверталася в
суд із позовною заявою про визнання
недійсними довіреності та договору
купівлі-продажу. Рішенням
Голосіївського районного суду м. Києва
від 22.09.2011 р. відмовлено в задоволенні
позову.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва
від 15 листопада 2011 року рішення
Голосіївського районного суду м. Києва
від 22 вересня 2011 року скасовано,
позовну заяву ОСОБА_2, за її
клопотанням, залишено без розгляду
(а.с.6,130-132,133).

Повторно звертаючись у суд з позовом
про визнання договору купівлі-продажу
недійсним, ОСОБА_2 просила задовольнити
її вимоги на підставі статей 230, 232,233 ЦК
України.

Статтею 60 ЦПК України визначено, що
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст.212 ЦПК України, суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів.

Згідно ч.1 ст. 232 ЦК України правочин,
який вчинено внаслідок зловмисної
домовленості представника однієї
сторони з другою стороною, визнається
судом недійсним.

Відповідно до п.22 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 06
листопада 2009 року «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», для визнання
правочину недійсним на підставі статті
232 ЦК необхідним є встановлення умислу
в діях представника: представник
усвідомлює, що вчиняє правочин
всупереч інтересам довірителя та бажає
(або свідомо допускає) їх настання, а
також наявність домовленості
представника однієї сторони з іншою
стороною і виникнення через це
несприятливих наслідків для
довірителя.

На думку позивача, зловмисна
домовленість її представника з
покупцями виражається в тому, що даний
правочин був вчинений за її
відсутності.

Разом з тим, такі посилання є
безпідставними, оскільки позивач
надала довіреність відповідачу на
розпорядження її домоволодінням, і він
діяв в межах наданих йому повноважень,
а саме продав спірне домоволодіння за
ціною та на умовах визначених на його
розсуд.

Позивачем не заперечується, що
довіреність, видана ОСОБА_3 скасована
не була та нею на даний час не
оспорюється. Також нею не було надано
суду доказів на підтвердження
порушення довіреною особою умов
довіреності та вимог чинного
законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 ЦК України
правочин, який вчинено особою під
впливом тяжкої для неї обставини і на
вкрай невигідних умовах, може бути
визнаний судом недійсним незалежно від
того, хто був ініціатором такого
правочину.

Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного
Суду України «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009
року передбачено, що правочин може бути
визнаний судом недійсним на підставі
ст. 233 ЦК, якщо його вчинено особою під
впливом тяжкої для неї обставини і на
вкрай невигідних умовах, чим друга
сторона правочину скористалася.
Тяжкими обставинами можуть бути тяжка
хвороба особи, членів її сім»ї чи
родичів, смерть годувальника, загроза
втрати житло чи загроза банкрутства та
інші обставини, для усунення або
зменшення яких необхідно укласти такий
правочин. Особа, яка оскаржує правочин,
має довести, що за відсутності тяжкої
обставини правочин не було б вчинено
взагалі або вчинено не на таких умовах.

Наявність тяжкої обставини позивач
пояснює тим, що вона була позбавлена
впливу на вчинення правочину від її
імені, оскільки була вивезена в м. Біла
Церква Київської області насильно, у
зв'язку з чим за її заявою була порушена
кримінальна справа.

З матеріалів справи вбачається, що
01.09.2005 року прокуратурою
Голосіївського району м. Києва за ст. 190
ч. 4 КК України була порушена
кримінальна справа № 51-1164. Постановою
від 24.11.2005 р. слідчого СВ Голосіївського
РУ ГУМВС України в м. Києві кримінальну
справу № 51-1164 закрито у зв'язку з
відсутністю події злочину на підставі
п. 1 ст. 6 КПК України. З постанови від
24.11.2005 року про закриття кримінальної
справи вбачається, що ОСОБА_2, маючи
намір продати належний їй на праві
власності житловий будинок АДРЕСА_1,
зверталася до різних осіб та надавала
їм довіреності на продаж будинку від її
імені. В січні 2005 року вона разом зі
своєю знайомою поїхала з м. Києва, після
чого у серпні місяці повернулася та
дізналася, що зазначений будинок
проданий (а.с.22-24).

Враховуючи те, що кримінальна справа
закрита у зв'язку з відсутністю події
злочину, тому суд дійшов
обґрунтованого висновку про те, що
позивачем не надано доказів, які б
свідчили про укладення договору під
впливом тяжкої обставини та, що за
відсутності тяжкої обставини
правочини не було б вчинено взагалі або
вчинено не на таких умовах, як і не
надано доказів того, що укладення
оспорюваного договору не відповідало
її волевиявленню.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо
одна із сторін правочину навмисно
ввела другу сторону в оману щодо
обставин, які мають істотне значення (ч.
1 ст.229 цього Кодексу), такий правочин
визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує
наявність обставин, які можуть
перешкодити вчиненню правочину, або
якщо вона замовчує їх існування.

Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного
Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року
"Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" передбачено, що
правочин визнається вчиненим під
впливом обману у випадку навмисного
введення іншої сторони в оману щодо
обставин, які впливають на вчинення
правочину. На відміну від помилки,
ознакою обману є умисел у діях однієї
зі сторін правочину. Наявність умислу у
діях відповідача, істотність значення
обставин, щодо яких особу введено в
оману, і сам факт обману повинна
довести особа, яка діяла під впливом
обману. Обман щодо мотивів правочину не
має істотного значення.

З аналізу зазначених норм права
випливає, що саме на сторону правочину,
яка діяла під впливом обману,
покладається обов'язок довести
наявність умислу з боку іншої сторони
правочину, істотність значення
обставин, щодо яких введено в оману, і
сам факт обману.

Разом з тим, договір купівлі-продажу
укладений представником позивача.

При підписанні оспорюваного договору
сторони були ознайомлені зі змістом
договору, погодилися з умовами
договору, про що свідчить підпис
представника позивача.

Позивачем, в свою чергу, не надано суду
жодного доказу на підтвердження того,
що оспорюваний договір купівлі-продажу
від 22.12.2004 року укладено під впливом
обману.

З наведеного вбачається, що суд дійшов
вірного висновку про відмову в
задоволенні позову, оскільки позивач
довіреність не оспорює, факт
зловмисної домовленості її
представника з покупцями не довела, як
і не надала доказів наявності збігу
тяжких обставин та введення її в оману.

Суд повно та всебічно з'ясував
обставини справи, дав їм належну
правову оцінку.

Рішення суду відповідає вимогам
закону, наданим доказам, обставинам
справи і підстав для його скасування з
мотивів, викладених в апеляційній
скарзі, не вбачається.

Керуючись ст.ст. 303, 304,307,308, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду
м. Києва від 01 жовтня 2013 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена протягом двадцяти днів до
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних
справ шляхом подачі касаційної скарги
до цього суду.

Головуючий:

Судді: