АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ
Справа № 210/3659/13-ц 22-ц/774/30/К/14
Справа №210/3659/13-ц
Головуючий в І інстанції
Категорія № 37(4)
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 січня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Дніпропетровської
області у складі:

головуючого судді: Барильської А.П.

суддів: Ляховської І.Є.,
Михайлів Л.В.

при секретарі: Кузьміній Н.В.

за участю: представника відповідача -
Бродька Анатолія Івановича,
представника позивача- ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Кривому Розі апеляційну
скаргу публічного акціонерного
товариства комерційний банк
«ПриватБанк» на рішення Дзержинського
районного суду м. Кривого Рогу від 14
листопада 2013 року у справі за позовом
ОСОБА_4 до публічного акціонерного
товариства комерційний банк
«ПриватБанк» про стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И Л А :

У травні 2013 року ОСОБА_4
звернувся до суду із зазначеним
позовом та просив суд зобов'язати
відповідача перерахувати кошти в сумі
400 гривень на рахунок НОМЕР_1 в ПАТ
"Альфа банк" та стягнути з Публічного
акціонерного товариства комерційний
банк "Приватбанк" (Банк) штраф у сумі 150
гривень, моральну шкоду у розмірі 1 147
гривень, витрати на правову допомогу у
розмірі 1 000 гривень та судовий збір в
сумі 229,40 гривень, а всього 2 526 гривень 40
копійок.

В обґрунтування позову ОСОБА_4
зазначив, що 06 лютого 2013 року він надав
касиру відповідача кошти в сумі 400
гривень та копію свого кредитного
договору, укладеного з ПАТ «Альфа
банк», з номером рахунку - НОМЕР_1, на
який треба було зробити платіж.
Отримавши квитанцію від касира,
позивач перевірив правильність суми
платежу, однак, не пересвідчився у
правильності номеру рахунку, на який
було перераховано кошти, та підписав
квитанцію.

20 лютого 2013 року позивач дізнався про
те, що має заборгованість за кредитним
договором у сумі 400 грн. та йому
нараховано штраф за щомісячний платіж.
Вивчивши квитанцію та порівнявши
рахунки, він зрозумів, що при прийомі
платежу, касир відповідача неправильно
вказав номер рахунку - НОМЕР_2
отримувача коштів в ПАТ «Альфа банк», у
зв'язку з чим, кошти були зараховані на
інший рахунок.

Внаслідок цього 22 лютого 2013 року ОСОБА_4
був змушений повторно сплатити
поточний платіж у сумі 400 грн. та пеню за
прострочку платежу у сумі 65 грн. Крім
того, позивач сплатив штраф у сумі 150
грн.

Відповідач листом на адресу ПАТ «Альфа
Банк» визнав, що допустив помилку при
проведенні платежу.

Такими діями відповідача позивачу було
заподіяно матеріальні збитки та
спричинено моральну шкоду.

Рішенням Дзержинського районного суду
м. Кривого Рогу від 14 листопада 2013 року
позов ОСОБА_4 задоволено. Зобов'язано
ПАТ КБ "Приватбанк" перерахувати кошти
в сумі 400 гривень на рахунок НОМЕР_1 в
ПАТ "Альфа банк". Стягнуто з відповідача
на користь позивача суму штрафу у
розмірі 150 гривень, моральну шкоду у
розмірі 1 147 гривень, витрати на правову
допомогу у сумі 1 000 гривень, судовий
збір в сумі 229,40 гривень, а всього 2 526
гривень 40 копійок.

В апеляційній скарзі Банк,
посилаючись на порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права, ставить питання
про скасування рішення суду першої
інстанції та ухвалення нового рішення
про відмову у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_4

Зокрема, апелянт посилається на те, що
суд першої інстанції не врахував, що
правильність заповнення Банком
реквізитів касового документу із
застосуванням технічних засобів
клієнт засвідчує своїм підписом.

При стягненні моральної шкоди суд
першої інстанції, на думку відповідача,
не взяв до уваги, що позивачем не надано
доказів спричинення йому моральних
страждань, не з*ясував якими діями
відповідача ОСОБА_4 заподіяно моральну
шкоду та не навів у рішенні мотивів
визначення розміру моральної шкоди.

Крім того, в апеляційній скарзі Банк
посилається на те, що судом
безпідставно стягнуто з них на користь
позивача витрат на правову допомогу,
оскільки ним не надано доказів того, що
особа, послуги якої позивач повинен
оплатити, є фахівцем у галузі права і за
законом має право надавати юридичну
допомогу.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та
заявлених позовних вимог, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню з
наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно
квитанції ПАТ «Приватбанк» № 2781.81.1 від
06 лютого 2013 року позивач ОСОБА_4
перерахував на рахунок ПАТ «Альфа
Банк» кошти в сумі 400 грн. в рахунок
погашення заборгованості за кредитним
договором № 401197653 (а.с.7-9).

Із телефонного дзвінка працівників ПАТ
«Альфа банк» він дізнався, що кошти
своєчасно працівниками ПАТ
«Приватбанк» не були зараховані, тому у
нього утворилась заборгованість та
нарахований штраф за прострочення
платежу.

20 лютого 2013 року позивач звернувся з
заявою до ПАТ «Альфа банк». Згідно
відповіді від 25 березня 2013 року
вбачається, що його кошти неповернуті,
у зв'язку з чим, позивач повторно
сплатив кошти в рахунок погашенні
заборгованості за кредитним договором
№ 401197653 в розмірі 465 грн. з урахуванням
пені за несвоєчасний платіж (а.с.10).

Крім того, позивачем було сплачено
штраф у сумі 150 грн.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_4
посилався на те, що винними діями
працівників відповідача йому завдано
матеріальну шкоду у сумі 550 грн., а також
спричинено моральну шкоду, яку позивач
оцінив у 1147 грн.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 в
частині зобов'язання відповідача
перерахувати кошти в сумі 400 гривень на
рахунок НОМЕР_1 в ПАТ "Альфа банк" та
стягнення з ПАТ КБ "Приватбанк" штрафу
у сумі 150 гривень, суд першої інстанції
виходив з доведеності та
обґрунтованості позовних вимог та
наявності правових підстав для їх
задоволення.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду першої інстанції з
огляду на наступне.

Пунктами 32.3, 32.3.1 статті 32 Закону
України від 05 квітня 2001 року « Про
платіжні системи та переказ коштів в
Україні» банки зобов'язані виконувати
доручення клієнтів, що містяться в
документах на переказ, відповідно до
реквізитів цих документів та з
урахуванням положень, встановлених
пунктом 22.6 статті 22 цього Закону.

Відповідно до п. 2.2. розділу IV
Інструкції про ведення касових
операцій банками в Україні Банк (філія,
відділення) здійснює приймання від
клієнта готівки національної валюти
через операційну касу за такими
прибутковими касовими документами: за
заявою на переказ готівки - від
юридичних осіб для зарахування на
власні поточні рахунки, від фізичних
осіб - на поточні, вкладні (депозитні)
рахунки, а також від юридичних та
фізичних осіб - на рахунки банку (філії,
відділення), у тому числі на погашення
кредиту, інших юридичних або фізичних
осіб, які відкриті в цьому самому банку
або в іншому банку, та переказ без
відкриття рахунку; за рахунками на
сплату платежів - від фізичних осіб на
користь юридичних осіб; за прибутковим
касовим ордером - від працівників та
клієнтів банку (філії, відділення) за
внутрішньобанківськими операціями; за
документами, установленими
відповідною платіжною системою, - від
фізичних і юридичних осіб для
відправлення переказу та виплати його
отримувачу готівкою в національній
валюті.

Пунктом 32.1 статті 32 ЗУ «Про платіжні
системи та переказ коштів в Україні»
передбачено, що банк, що обслуговує
платника, та банк, що обслуговує
отримувача, несуть перед платником та
отримувачем відповідальність,
пов'язану з проведенням переказу,
відповідно до цього Закону та умов
укладених між ними договорів.

Відповідно до п. 32.4. ст. 32 вказаного вище
Закону працівники банку, винні в
здійсненні помилкового переказу,
несуть відповідальність відповідно до
закону.

Згідно п. 32.3.1. ст. 32 ЗУ «Про платіжні
системи та переказ коштів в Україні», у
разі помилкового переказу суми
переказу на рахунок неналежного
отримувача, що стався з вини банку, цей
банк-порушник зобов'язаний негайно
після виявлення помилки переказати за
рахунок власних коштів суму переказу
отримувачу. У противному разі
отримувач має право у встановленому
законом порядку вимагати від
банку-порушника ініціювання переказу
йому суми переказу за рахунок власних
коштів, сплати пені в розмірі 0,1
відсотка суми простроченого платежу за
кожний день прострочення починаючи від
дати завершення помилкового переказу,
яка не може перевищувати 10 відсотків
суми переказу.

Згідно ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична
або фізична особа відшкодовує шкоду,
завдану їхнім працівником під час
виконання ним своїх трудових
(службових) обов'язків.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення сторін, та інших
обставин, які мають значення для
вирішення справи.

Частиною 1 статті 64 ЦПК України
передбачено, що письмовими доказами є
будь-які документи, акти, довідки,
листування службового або особистого
характеру або витяги з них, що містять
відомості про обставини, які мають
значення для справи.

Як вбачається з матеріалів справи,
згідно квитанції ПАТ «Приватбанк» №
2781.81.1 від 06 лютого 2013 року позивач
ОСОБА_4 перерахував на рахунок ПАТ
«Альфа Банк» кошти в сумі 400 грн. в
рахунок погашенні заборгованості за
кредитним договором № 401197653.

Однак, з вини працівника ПАТ КБ
«ПриватБанк» було допущено помилку та
вказані кошти були зараховані на інший
рахунок НОМЕР_2.

У зв'язку з перерахуванням
відповідачем на неправильний рахунок
сплаченої позивачем суми, ОСОБА_4 був
змушений повторно сплатити 400 грн. у
погашення кредиту та 150 грн. штрафу за
несвоєчасне внесення вказаної суми.

У зв'язку з чим, на думку колегії
суддів, суд першої інстанції дійшов
правильного висновку про наявність
вини Банку у перерахуванні коштів
позивача на неправильний
розрахунковий рахунок, доведеність
позовних вимог ОСОБА_4 та наявність
правових підстав для задоволення
позову в частині зобов'язання
відповідача перерахувати кошти в сумі
400 гривень на рахунок НОМЕР_1 в ПАТ
"Альфа банк" та стягнення з ПАТ КБ
"Приватбанк" штрафу у сумі 150 гривень.

Доводи апеляційної скарги Банку про те,
що правильність заповнення Банком
реквізитів касового документу із
застосуванням технічних засобів
клієнт засвідчує своїм підписом, у
зв'язку з чим відсутні підстави для
стягнення з Банку на користь позивача
400 грн., не можуть бути взяті до уваги
колегією суддів, оскільки
спростовуються пунктом 32.1,32.4 статті 32
ЗУ «Про платіжні системи та переказ
коштів в Україні», згідно якого банк, що
обслуговує платника, та банк, що
обслуговує отримувача, несуть перед
платником та отримувачем
відповідальність, пов'язану з
проведенням переказу, відповідно до
цього Закону та умов укладених між ними
договорів. Працівники банку, винні в
здійсненні помилкового переказу,
несуть відповідальність відповідно до
закону.

Стягуючи з відповідача на користь
позивача витрати на правову допомогу,
суд першої інстанції керувався
положеннями ст.88 ЦПК України та виходив
з наявності правових підстав для
задоволення цих вимог ОСОБА_4

Колегія суддів погоджується з
таким висновком суду першої інстанції
з огляду на наступне.

Відповідно до п.2 ч.3 ст.79 ЦПК
України до витрат, пов'язаних з
розглядом справи, належать витрати на
правову допомогу.

Згідно ст.84 ЦПК України витрати,
пов'язані з оплатою правової допомоги
адвоката або іншого фахівця в галузі
права, несуть сторони. Граничний розмір
таких витрат встановлений законом.

Положеннями ч.1 ст.40 ЦПК України
передбачено, що представником у суді
може бути, зокрема, адвокат.

Відповідно до ч.4 ст.42 ЦПК України
повноваження адвоката як представника
можуть також посвідчуватись ордером,
дорученням органу (установи),
уповноваженого законом на надання
безоплатної правової допомоги, або
договором. До ордера обов'язково
додається витяг із договору, у якому
зазначаються повноваження адвоката як
представника або обмеження його прав
на вчинення окремих процесуальних дій.
Витяг засвідчується підписом сторін
договору.

Як вбачається із матеріалів справи,
інтереси позивача ОСОБА_4 представляв
ОСОБА_3 на підставі договору про
надання правової допомоги від 21.05.2013
року (а.с.38).

Згідно свідоцтва НОМЕР_3 ОСОБА_3 має
право на зайняття адвокатською
діяльністю (а.с.40)

Згідно довідки, позивач ОСОБА_4 сплатив
адвокату ОСОБА_3 1000 грн. за надання
правової допомоги (а.с.17).

У в'язку з чим, на думку колегії
суддів, суд першої інстанції дійшов
правильного висновку про наявність
правових підстав для стягнення з
відповідача на користь позивача витрат
на правову допомогу у розмірі 1000 грн.

Доводи апеляційної скарги Банку щодо
того, що судом безпідставно стягнуто з
них на користь позивача витрати на
правову допомогу, не беруться до уваги
колегією суддів, оскільки
спростовуються матеріалами справи та
наявними у ній доказами, а саме -
договором про надання правової
допомоги, укладеним між позивачем
ОСОБА_4 та його представником ОСОБА_3,
свідоцтвом ОСОБА_3 про право на
зайняття адвокатською діяльністю та
довідкою про сплату позивачем 1000 грн.
за надання йому правової допомоги.

Задовольняючи позовні вимоги в частині
стягнення з відповідача на користь
позивача моральної шкоди, суд першої
інстанції виходив з того, що діями
представників Банку позивачу було
завдано моральну шкоду.

Однак, колегія суддів не може
погодитися з таким висновком суду
першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до положень ч.ч.1,3 ст.23 ЦК
України особа має право на
відшкодування моральної шкоди,
завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода відшкодовується грішми,
іншим майном або в інший спосіб.
Розмір грошового відшкодування
моральної шкоди визначається судом
залежно від характеру правопорушення,
глибини фізичних та душевних
страждань, погіршення здібностей
потерпілого або позбавлення його
можливості їх реалізації, ступеня вини
особи, яка завдала моральної шкоди,
якщо вина є підставою для
відшкодування, а також з урахуванням
інших обставин, які мають істотне
значення. При визначенні розміру
відшкодування враховуються вимоги
розумності і справедливості.

Положеннями статті 22 ЗУ «Про захист
прав споживачів» передбачено, що
захист прав споживачів, передбачених
законодавством, здійснюється судом.
При задоволенні вимог споживача суд
одночасно вирішує питання щодо
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди.

Як вбачається з матеріалів
справи, в обґрунтування спричинення
відповідачем ОСОБА_4 моральної шкоди,
позивач посилався на те, що він
переживав душевні страждання у зв'язку
з тим, що прикладав додаткових зусиль
для нормалізації свого життєвого
укладу та приведення договірних
відносин з ПАТ «Альфа Банк» у
відповідність з умовами кредитного
договору, ризикуючи несвоєчасним
погашенням кредиту стати
неблагонадійним позичальником та
потрапити до чорного списку банків.

Однак, колегія суддів вважає, що
при задоволенні позову ОСОБА_4 в
частині відшкодування йому моральної
шкоди, судом першої інстанції не було
враховано ступінь вини позивача у
ситуації, яка склалася, оскільки на
нього, як платника коштів, покладено
обов'язок перевірити правильність
реквізитів, зазначених у квитанції, та
підтвердити цей факт своїм підписом.

Матеріалами справи встановлено,
що ОСОБА_4 надавши касиру відповідача 400
грн. та копію кредитного договору,
підписав квитанцію про перерахування
коштів, не перевіривши правильність
реквізитів.

У зв'язку з чим, на думку колегії
суддів, відсутні правові підстави для
задоволення позову ОСОБА_4 в частині
відшкодування йому моральної шкоди.

За таких обставин, колегія суддів
вважає за необхідне апеляційну скаргу
Банку задовольнити частково, рішення
суду в частині відшкодування позивачу
моральної шкоди скасувати та ухвалити
в цій частині нове рішення про відмову
у задоволенні цих позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316
ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» задовольнити
частково.

Рішення Дзержинського районного суду
м. Кривого Рогу від 14 листопада 2013 року
скасувати в частині стягнення
моральної шкоди, стягнутої з
публічного акціонерного товариства
комерційний банк «ПриватБанк» на
користь ОСОБА_4 та ухвалити в цій
частині нове рішення про відмову у
задоволенні цих позовних вимог.

В іншій частині рішення суду залишити
без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, але може
бути оскаржене у касаційному порядку
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: