Справа №442/5889/13-ц
Провадження №2/442/125/2014
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 січня 2014 року Дрогобицький
міськрайонний суд Львівської області

в складі:

головуючої - судді Курус Р.І.

з участю секретаря - Махняк М.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Дрогобичі
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договорів
недійсними, -

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з
позовом до відповідачів, в якому
просить визнати недійсним договір
позики за розпискою від 26.12.2008 року, як
такий, що вчинений під впливом помилки
та договір позики за розпискою від
28.02.2010 року, як такий, що вчинено під
впливом обману.

Позов мотивує тим, що від відповідача
ОСОБА_3 дізнався, що його знайомий
ОСОБА_2 надає гроші у позику під
проценти, які в подальшому можна
використовувати для здійснення
підприємницької діяльності. Зважаючи
на це, ОСОБА_3 отримав у позику грошові
кошти в сумі 55000 грн. у ОСОБА_2, які
необхідно було повернути до 26 травня 2009
року та сплатити проценти за
користування. 26 грудня 2008 року ОСОБА_3
склав розписку про отримання у ОСОБА_2
грошових коштів в сумі 70000 грн., в які
вже було попередньо включені відсотки
за користування, які зобов'язувався
повернути до 26 травня 2009 року.
Отримавши дану розписку ОСОБА_2
пояснив, що потрібно скласти
аналогічну розписку від ОСОБА_1 для
забезпечення належного виконання
ОСОБА_3 своїх зобов'язань. Тобто, якщо
ОСОБА_3 не поверне ці кошти, то ОСОБА_2
буде пред'являти вимоги до ОСОБА_1 26
грудня 2008 року ОСОБА_1 склав відповідну
розписку. В подальшому ОСОБА_3 частково
повернув кошти ОСОБА_2, а саме в сумі 46500
грн. Після цього, строк повернення
позики було продовжено на десять
місяців та визначено остаточну дату
повернення позики 26 березня 2010 року,
про що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 погодились
скласти розписки від 28 лютого 2010 року.
Після цього ОСОБА_2, з його слів, знищив
попередні розписки. Зазначає, що ОСОБА_2
неодноразово звертався до нього у
різній формі, у тому числі, і з
погрозами вчинити фізичну розправу,
якщо останній не сплатить грошові
кошти в сумі 140000 грн., які нібито
позичив у нього.

В судовому засіданні представник
позивача - адвокат ОСОБА_4 позовні
вимоги підтримав з підстав, викладених
у позовній заяві. Зазначив, що позивач,
підписуючи на прохання ОСОБА_2 26.12.2008
року договір позики, вважав, що укладає
договір поруки за належне виконання
ОСОБА_3 своїх зобов'язань перед ОСОБА_2 В
подальшому, як йому відомо, ОСОБА_3
частково повернув кошти ОСОБА_2, а саме
в сумі 46500 грн. Після цього, строк
повернення позики було продовжено на
десять місяців та визначено остаточну
дату повернення позики 26 березня 2010
року. У зв'язку з цим, ОСОБА_2 запевнивши
позивача та ОСОБА_3, що попередні
розписки про отримання у нього позики
знищено, запропонував останнім скласти
іншу розписку, на що вони погодились і
склали розписки від 28 лютого 2010 року.
Просить позов задоволити.

Відповідач ОСОБА_2 проти позову
заперечив, посилаючись на його
безпідставність та надуманість.
Просить в позові відмовити.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання
не з'явився, не повідомивши причин, хоча
був своєчасно повідомлений про час та
місце судового засідання через
оголошення в пресі і, керуючись п. 9 ст. 74
ЦПК України, суд вважає цю особу
повідомленою про дату судового
засідання. При таких обставинах суд
визнав неявку відповідача ОСОБА_3
неповажною та розглянув справу у його
відсутності.

Вислухавши пояснення сторін та їх
представників, перевіривши матеріали
справи, суд вважає, що позов є
безпідставним та задоволенню не
підлягає, виходячи з наступних
міркувань.

Відповідно до ст. 11 та ст. ст. 59, 60 ЦПК
України суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, в межах заявлених ними
позовних вимог і на підставі доказів
сторін та інших осіб які беруть участь
у справі. При цьому кожна із сторін
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, а обставини
справи, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 отримав у
позику грошові кошти в сумі 55000 грн. у
ОСОБА_2, які необхідно було повернути до
26 травня 2009 року та сплатити проценти
за користування. 26 грудня 2008 року було
складено розписку про отримання у
ОСОБА_2 грошових коштів в сумі 70000 грн., в
які вже було попередньо включені
відсотки за користування. Отримавши
дану розписку ОСОБА_2 пояснив, що
потрібно скласти аналогічну розписку
від ОСОБА_1, який був спільним знайомим
відповідачів для забезпечення
належного виконання своїх зобов'язань
ОСОБА_3 26 грудня 2008 року ОСОБА_1 на
вимогу ОСОБА_2 склав відповідну
розписку. В подальшому ОСОБА_3 частково
повернув кошти ОСОБА_2 в сумі 46500 грн.
Після цього строк повернення позики
було продовжено на десять місяців та
визначено остаточну дату повернення
позики 26 березня 2010 року, про що,
повторно, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 склали
відповідні розписки від 28 лютого 2008
року. П.П. знищив попередні розписки.

В подальшому ОСОБА_2 неодноразово
звертався до ОСОБА_1 щодо повернення
грошових коштів в сумі 140000 грн., які
останній позичив у нього.

Проте, як ствердив в судовому засіданні
представник позивача - адвокат ОСОБА_4
розписка від 26 грудня 2008 року свідчить
про те, що ОСОБА_1 поручився перед
відповідачем ОСОБА_2 за виконання
зобов'язання ОСОБА_3 по поверненню
позичених коштів в сумі 70000 грн., з яких
55000 грн. позичені кошти, 15000 грн. -
відсотки за користування позиченими
коштами, передавши при цьому у заставу
автомобіль марки «Fiat Dukato», державний
номерний знак НОМЕР_1, 2002 року випуску.

Відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України
суд оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Результати оцінки
доказів суд відображає в рішенні, в
якому наводяться мотиви їх прийняття
чи відмови у прийнятті.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 229 ЦК України
якщо особа, яка вчинила правочин,
помилилася щодо обставин, які мають
істотне значення, такий правочин може
бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 230 ЦК
України, правочин визнається судом
недійсним, якщо одна із сторін
правочину навмисно ввела другу сторону
в оману щодо обставин, які мають
істотне значення.

Обман має місце, якщо сторона заперечує
наявність обставин, які можуть
перешкодити вчиненню правочину, або
якщо вона замовчує їх існування.

Постановою Пленуму Верховного Суду
України № 9 "Про судову практику
розгляду цивільних спорів про визнання
правочинів недійсними" від 06 листопада
2009 року роз'яснено, що правочин
визнається вчиненим під впливом обману
у випадку навмисного введення іншої
сторони в оману щодо обставин, які
впливають на вчинення правочину. На
відміну помилки, ознакою обману є
умисел у діях однієї зі сторін
правочину.

Наявність умислу в діях відповідача,
істотність значення обставин, щодо
яких особу введено в оману, і сам факт
обману повинна довести особа, яка діяла
під впливом обману. Обман щодо мотивів
правочину не має істотне значення.

Отже, одна із сторін правочину або інша
заінтересована особа повинні довести
навмисне, цілеспрямоване введення
іншої сторони в оману щодо фактів, які
впливають на укладення правочину.

Як на підставу своїх позовних вимог
позивач та його представник
посилається на зміст розмови ОСОБА_2,
зафіксований на фонограмі згідно
додатку №1 до висновку від 06.02.2012 року
Львівського НДІСЕ, однак такі докази з
огляду на характер правовідносин, які
виникли між сторонами, не відносяться
до предмету доказування по даній
справі.

Так, відповідно до статті 1046 ЦК України
за договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК
України на підтвердження укладення
договору позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики
внаслідок його реального характеру є
доказом не лише факту укладення
договору, але й факту передачі грошової
суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Правочини
можуть бути односторонніми та дво- чи
багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої
статті 207 ЦК України правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо його зміст
зафіксований в одному або кількох
документах, у листах, телеграмах, якими
обмінялися сторони. Правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо він підписаний
його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім
правочином, а також він є одностороннім
договором, оскільки після укладення
цього договору всі обов'язки за
договором позики, у тому числі
повернення предмета позики або рівної
кількості речей того ж роду та такої ж
якості, несе позичальник, а
позикодавець набуває за цим договором
тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в
борг грошових коштів є документом, який
видається боржником кредитору за
договором позики, підтверджуючи як
його укладення, так і умови договору, а
також засвідчуючи отримання боржником
від кредитора певної грошової суми або
речей.

Отже, досліджуючи представлені суду
боргові розписки від 26.12.2008 року та від
28.02.2010 року, суд доходить висновку, що
позивач, усвідомлюючи наміри
відповідача ОСОБА_2, жодним чином не
заперечуючи проти укладення договору
позики свідомо склав відповідні
розписки, що не свідчить про обман з
боку кредитора - відповідача ОСОБА_2 при
укладенні договорів позики або помилку
позивача при їх укладенні.

З обставин справи вбачається, що
позивач мав можливість не укладати
спірні договори, оскільки, власне не
мав потреби в позиченні коштів, проте,
вчинив зазначені дії, тому викладені в
позовній заяві обставини не можуть
свідчити про наявність помилки з боку
позивача при укладенні договорів від 26
грудня 2008 року та договору позики 28
лютого 2010 року під впливом обману з
боку ОСОБА_2

З огляду на вказане, суд вважає, що
позов задоволенню не підлягає

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 209, 212, 214-215 ЦПК
України, ст. ст. 229, 230 ЦК України суд, -

в и р і ш и в:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3 про визнання договорів
недійсними - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Львівської області через суд
першої інстанції шляхом подачі в
10-денний строк з дня проголошення
рішення апеляційної скарги.

Суддя

Справа №442/5889/13-ц

Провадження №2/442/125/2014

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

В с т у п н а т а р е з о л ю т и в н а ч а
с т и н а

16 січня 2014 року Дрогобицький
міськрайонний суд Львівської області

в складі:

головуючої - судді Курус Р.І.

з участю секретаря - Махняк М.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Дрогобичі
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договорів
недійсними, -

в с т а н о в и в :

Зважаючи на складність у викладенні
повного рішення суду, пов'язаного з
потребою в обґрунтуванні доводів
сторін, на що може бути витрачений
значний час, суд вважає за необхідне
проголосити його вступну та
резолютивну частини.

Керуючись ст. 218 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3 про визнання договорів
недійсними - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Львівської області через суд
першої інстанції шляхом подачі в
10-денний строк з дня проголошення
рішення апеляційної скарги.

Суддя