Справа №487/3087/13-ц 16.01.2014 16.01.2014 16.01.2014
Провадження № 22ц/784/ 141/14
Суддя першої інстанції Агєєва
Суддя-доповідач апеляційного
суду Царюк Л.М.
У Х В А Л А

Іменем України

16 січня 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області в складі:

головуючого Козаченка В.І.,

суддів: Царюк Л.М.,
Мурлигіної О.Я.,

при секретарі Яценко Л.В.

без участі сторін,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Заводського районного суду м.
Миколаєва від 4 листопада 2013 року за
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третьої
особи, яка не заявляє самостійних вимог
щодо предмету спору - приватного
підприємства «Агенство нерухомості
«Перуджині» про стягнення суми авансу,
-

В С Т А Н О В И Л А:

9 квітня 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення
суми авансу, переданого в рахунок
укладення в майбутньому договору
купівлі-продажу.

Свої вимоги позивачка обґрунтовувала
тим, що 1 липня 2011 року вона через
представника приватного підприємства
«Агенство нерухомості «Перуджині»
(надалі - Агенство) домовилася з
власником нерухомості ОСОБА_2 про
купівлю-продаж через місяць квартири
АДРЕСА_1. В рахунок вартості квартири
за майбутнім правочином вона передала
відповідачу 4000 грн., що еквівалентно 500
дол. США, про що було складено договір, в
якому помилково передана сума названа
завдатком.

Після отримання коштів ОСОБА_2 вона в
обумовлений строк не змогла знайти
кошти для придбання нерухомості і
повідомляла директора Агенства про
відстрочку покупки квартири, на що
останній погодився. Проте, в серпні 2011
року їй стало відомо, що зазначена
квартира продана іншій особі, між тим,
ОСОБА_2 відмовився повернути отриману
суму авансу.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_3
просила суд стягнути з ОСОБА_2
на її користь суму авансу 4000 грн.

Рішенням Заводського районного суду м.
Миколаєва від 4 листопада 2013 року
позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на
користь ОСОБА_3 4000 грн. авансу, а також
229 грн. 40 коп. судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просив
скасувати рішення суду та ухвалити
нове рішення, яким відмовити в
задоволенні позовних вимог,
посилаючись на порушення судом норм
процесуального права.

Заслухавши доповідь судді,
перевіривши законність і
обґрунтованість оскаржуваного рішення
в межах доводів апеляційної скарги та
вимог, заявлених у місцевому суді,
дослідивши матеріали справи, колегія
суддів дійшла висновку, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
огляду на наступне.

Суд першої інстанції, розглянувши
спір в межах заявлених позовних вимог,
повно та всебічно дослідив обставини
справи, належно оцінив надані
сторонами докази й дійшов вірного
висновку, що передані ОСОБА_3
відповідачу кошти є авансом.

Судом першої інстанції
встановлено, що згідно попереднього
договору від 1 липня 2011 року,
укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3,
сторони домовилися про те, що
позивачка на виконання майбутнього
договору купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_1, який повинен відбутися не
пізніше 1 серпня 2011 року, передає, а
відповідач одержує від позивачки
завдаток у сумі еквівалентній
500 дол. США в рахунок належної з
покупця суми еквівалентної 37 000 дол. США
у підтвердження та на забезпечення
виконання майбутнього договору (а.с. 4-6).
Цей договір складено в простій
письмовій формі та посвідчено
директором Агенства.

Договір купівлі-продажу квартири між
сторонами укладено не було.

Згідно ст. 570 ЦК України завдатком є
грошова сума або рухоме майно, що
видається кредиторові боржником у
рахунок належних з нього за договором
платежів, на підтвердження
зобов'язання і на забезпечення його
виконання.

Якщо не буде встановлено, що сума
сплачена в рахунок належних з боржника
платежів, є завдатком, вона вважається
авансом (ч. 2 ст. 570 ЦК України).

Отже, внесення завдатку як способу
виконання зобов'язання може мати
місце лише у випадку наявності
зобов'язання, яке б мало випливати із
договору, укладеного між сторонами,
яким визначено предмет та істотні
умови.

З огляду на зазначене та положення
ст.ст. 546, 548 ЦК України завдатком може
бути забезпечене лише дійсне
зобов'язання.

Таким чином, оскільки договір
купівлі-продажу квартири в
установленому законом порядку між
сторонами укладено не було, то сплачені
ОСОБА_3 відповідачу в рахунок
виконання договору 4000 грн., що
еквівалентно 500 дол. США, є авансом і
повинні бути повернуті в тому розмірі,
в якому вони передавалися.

Отже, суд першої інстанції правильно
стягнув з відповідача на користь
позивачки 4000 грн. сплаченого нею
авансу.

Зазначення судом першої інстанції в
рішенні правових норм, зокрема ч. 1 ст.
220 та ч. 1 ст. 216 ЦК України, щодо
нікчемності правочину та юридичних
наслідків таких правочинів, є
помилковими, проте ця помилковість не
призвела до невірних висновків суду та
неправильного вирішення справи по
суті, а тому доводи апеляційної скарги
про розгляд справи судом за межами
позовних вимог не можуть бути взяті до
уваги.

Інші доводи апеляційної скарги
правильного висновку суду першої
інстанції не спростовують.

З урахуванням викладеного, колегія
суддів вважає, що місцевий суд повно
з'ясував обставини справи, дав належну
правову оцінку доказам, що надали
сторони, а тому підстав, передбачених
ст. 309 ЦПК України, для скасування
рішення не вбачає.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314-315 ЦПК
України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити,
а рішення Заводського районного суду
м. Миколаєва від 4 листопада 2013
року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді