АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И [1]

16 січня 2014 року Колегія суддів Судової
палати з розгляду цивільних справ
Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого -
Немировської О.В.

суддів - Ящук Т.І.,
Чобіток А.О.

при секретарі -
Лужецькій І.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
позовом Першого заступника прокурора
Шевченківського району м. Києва в
інтересах держави в особі Київської
міської ради і підпорядкованого йому
Комунального підприємства
«Госпкомобслуговування» до ОСОБА_1,
третя особа: ОСОБА_2 про стягнення
коштів, за апеляційною скаргою ОСОБА_1
на рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 15 жовтня 2013 року,

В С Т А Н О В И Л А:

у квітні 2013 року перший заступник
прокурора Шевченківського району
м.Києва звернувся до суду з позовом в
інтересах Київської міської ради і
підпорядкованого їй Комунального
підприємства «Госпкомобслуговування»,
в якому просив стягнути з відповідача -
колишнього директора КП
«Госпкомобслуговування» ОСОБА_1 96 470,2
грн. шкоди, яку заподіяну позивачу
внаслідок оплати незаконно
звільненому працівнику заробітку за
час вимушеного прогулу.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 15 жовтня 2013 року позов
було задоволено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням,
відповідач подав апеляційну скаргу, в
якій просить скасувати рішення та
ухвалити нове, яким відмовити в
задоволенні позовних вимог,
посилаючись на невідповідність
висновків суду фактичним обставинам
справи, порушення норм матеріального
та процесуального права..

Заслухавши доповідь судді
Немировської О.В., пояснення осіб, які
з'явилися в судове засідання,
дослідивши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія дійшла висновку, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з таких
підстав.

Звертаючись до суду з позовом, перший
заступник прокурора Шевченківського
району посилався на те, що в
провадженні Шевченківського РУ ГУ МВС
України в м.Києві перебувало
кримінальне провадження за ознаками
злочину, передбаченого ч.1 ст. 364-1 КК
України, з якого вбачалось, що
працівника ОСОБА_2 було звільнено з
займаної посади за двома різними
наказами. Рішенням Дніпровського
районного суду м.Києва від 25.01.2010 року
ОСОБА_2 поновлено на роботі, визнано
вказані накази незаконними, а також
стягнуто на користь ОСОБА_2 з КП
«Госпкомобслуговування» 95 970,22 грн.
Позивач зазначав, що на сьогоднішній
день вказане рішення суду в частині
стягнення компенсації за вимушений
прогул набрало законної сили та
виконано в повному обсязі, а тому
вважає що необхідно стягнути із
відповідача на користь позивача
вказані кошти.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 15 жовтня 2013 року позов
було задоволено - стягнуто з ОСОБА_1 на
користь КП «Госпкомобслуговування» 96
470,22 грн.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив з того, що рішення
про стягнення з позивача на користь
незаконно звільненого працівника
коштів набрало законної сили та
виконано, а ОСОБА_1 є службовою особою,
винною незаконному звільненні, а тому
несе матеріальну відповідальність у
повному розмірі шкоди, заподіяної
підприємству.

Такий висновок суду першої інстанції є
законним та обґрунтованим, відповідає
встановленим по справі обставинам.

Судом встановлено, що відповідач
ОСОБА_1, як директор КП
«Госпкомобслуговування» підписав
накази про звільнення ОСОБА_2 з посади
заступника начальника «Центру
правової допомоги киянам, які
опинились у складних життєвих
обставинах». Рішенням Дніпровського
районного суду м.Києва від 25.01.2010 року
вказані накази визнано незаконними,
стягнуто з КП «Госпкомобслуговування»
на користь ОСОБА_2 середній заробіток
за час вимушеного прогулу в розмірі 95
970,22 грн та 500 грн моральної шкоди.
Вказане рішення на даний час в частині
стягнення грошових коштів набрало
законної сили.

Також встановлено, що постановою
державного виконавця ВДВС
Шевченківського РУЮ в м.Києві від 17.07.2012
року закінчено виконавче провадження
оскільки заборгованість стягнуто в
повному обсязі.

Посилання апелянта на те, що належним
відповідачем по даній справі повинен
бути ОСОБА_2, який шляхом обману
заволодів бюджетними коштами
декларуючи себе безробітним зі
статусом вимушеного прогулу, є
необґрунтованими та не заслуговують на
увагу, оскільки згідно ч. 3 ст.61 ЦПК
України обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській,
або адміністративній справі, що
набрало законної сили не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини. Крім
того, посилання апелянта на те, що існує
рішення про відмову в задоволенні
аналогічного позову про поновлення на
роботі не заслуговує на увагу, оскільки
предметом даного позову є
відшкодування збитків, завданих КП
«Госпкомобслуговування» незаконним
звільненням саме ОСОБА_2, а рішення про
поновлення його на роботі та стягнення
грошових коштів вступило в законну
силу.

Доводи апелянта у своїй апеляційній
скарзі про те, що судом не враховано
факт пропущення позивачем строку
позовної давності є необґрунтованими.
Судом вірно встановлено, що відлік
строку позовної давності слід
відраховувати з 27.12.2012 року -дати
внесення до ЄРДР відомостей про
кримінальне правопорушення, тобто час,
коли прокуратура дізналась про
обставини справи та визначилась з
предметом та підставами даного спору.

Відповідно до п.8 ст.132 КЗпП України
службова особа, винна в незаконному
звільненні або переведенні працівника
на іншу роботу несе матеріальну
відповідальність у повному розмірі
шкоди, заподіяної з її вини
підприємству.

Відповідно до ст. 237 КЗпП України суд
покладає на службову особу, винну в
незаконному звільненні, обов'язок
покрити шкоду, заподіяну підприємству
у зв'язку з оплатою працівникові часу
вимушеного прогулу.

Крім того, слід зазначити, що посилання
апелянта на те, що прокуратура є
неналежним позивачем та вийшла за межі
своїх повноважень є безпідставними,
оскільки КП «Госпкомобслуговування»
підпорядковане Київській міській раді
та його фінансування здійснюється за
рахунок коштів міського бюджету, а
згідно ст. 45 ЦПК України прокурор може
звертатися до суду із заявами про
захист прав, свобод, інтересів інших
осіб, або державних чи суспільних
інтересів та брати участь у цих
справах. Ст. 36-1 Закону України «Про
прокуратуру» передбачено, що
представництво прокуратурою інтересів
громадянина або держави у суді полягає
в здійсненні прокурорами від імені
держави процесуальних та інших дій,
спрямованих на захист у суді інтересів
громадянина або держави.

Відповідно до ч.1 ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

За таких обставин, судом першої
інстанції було повно та всебічно
встановлено обставини справи,
перевірено їх доказами, правильно
застосовано норми матеріального права
при дотриманні норм процесуального
права, доводи, викладені в апеляційній
скарзі, висновків суду не спростовують,
а тому рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів,

ухвалила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а
рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 15 жовтня 2013 року -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути оскаржена до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в касаційному порядку протягом
двадцяти днів.

Головуючий

Судді

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/1219/2014

Головуючий у суді першої інстанції:
Пономаренко Н.В.

Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Немировська О.В.