АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ[1]

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду м. Києва

в складі: головуючого - Кирилюк Г.М.

суддів: Вербової І.М., Панченка М.М.

при секретарі Рямзіній А.Ю.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Києві цивільну
справу за позовом фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
визнання права власності на нежитлове
приміщення,за апеляційною
скаргоюпрокурора Дніпровського району
міста Києва, що діє в інтересах держави
в особі Київської міської ради та
Інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю у
місті Києві, на рішення Дніпровського
районного суду м. Києва від 02 липня 2013
року,

встановила:

11.06.2013 року фізична особа-підприємець
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до
ОСОБА_2, в якому просила визнати за нею
право власності на нежитлове
приміщення, розташоване за адресою:
АДРЕСА_1, площею 160 кв.м.

Також просила визнати за нею право
власності на нежитлове приміщення,
розташоване за адресою: АДРЕСА_2,
площею 141,1 кв.м.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що
10.02.2009 р. між нею та ОСОБА_2 було укладено
договір про спільне будівництво та
експлуатацію павільйону за адресою
АДРЕСА_1, який було побудовано на
початку серпня 2008 р.

07 травня 2008 року між нею та ОСОБА_2 було
укладено договір про спільне
будівництво та експлуатацію
павільйону за адресою: АДРЕСА_2,
будівництво якого було завершено на
початку вересня 2008 року. Після
проведення робіт відповідач не
реагує на звернення позивача з
приводу надання необхідних документів
для реєстрації права власності на
нежиле приміщення, що стало підставою
для звернення до суду з вказаним
позовом.

Рішенням Дніпровського районного суду
міста Києва від 02 липня 2013 року позов
задоволено частково.

Визнано право власності за фізичною
особою - підприємцем ОСОБА_1 на
нежитлове приміщення, що розташоване
за адресою: АДРЕСА_2, площею 141,1 кв.м. В
задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

В апеляційній скарзі прокурор
Дніпровського району м. Києва просить
скасувати рішення Дніпровського
районного суду м. Києва від 02 липня
2013 р. в частині задоволених позовних
вимог та ухвалити нове рішення про
відмову в задоволенні позову в
повному обсязі.

Посилається на ті підстави, що
позивачем не доведено факт набуття
права власності на новостворене
нерухоме майно, яке згідно ст.331 ЦК
України виникає з моменту його
державної реєстрації. Матеріали
справи також не містять дозвільних
документів, визначених містобудівним
законодавством, а також доказів того,
що новозбудоване нерухоме майно на
час розгляду справи було прийняте в
експлуатацію та пройшло державну
реєстрацію. Відсутні також докази
того, що позивач звертався до
Інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю у
м. Києві з заявою про прийняття об'єкта
до експлуатації. Оскаржуване рішення
порушує інтереси держави в особі
Київської міської ради, як власника
земельної ділянки, на якій знаходиться
спірне майно, а також Інспекції
державного архітектурно-будівельного
контролю у м. Києві, як органу, що
вирішує питання надання дозволу на
будівництво, яких не було залучено до
участі в справі. Крім того, вказану
справу розглянуто з порушенням правил
виключної підсудності, оскільки спірне
нерухоме майно розташоване в
Деснянському районі м. Києва.

В судовому засіданні прокурор
прокуратури Дніпровського району
м.Києва Ільяшенко  А.В. апеляційну
скаргу підтримав та просить її
задовольнити.

Інші особи, що беруть участь в справі,
в судове засідання не з'явились, про
час та місце розгляду справи
повідомлені судом належним чином.

Позивач ОСОБА_1 звернувшись 06.11.2013 р.
до суду з заявою про відкладення
розгляду справи та надання можливості
ознайомлення з матеріалами справи, в
судові засідання, призначені на 07.11.2013
р., 05.12.2013 р., 16.01.2014 р. не з'явилась,
надіслані їй судові повідомлення про
дату та місце розгляду справи за
місцем свого проживання не отримує.

За таких підстав колегія суддів
розцінює неявку ОСОБА_1, як неявку без
поважних причин.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги і вимог, заявлених у суді першої
інстанції, колегія суддів дійшла
висновку, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом, постійна комісія
Київради з питань містобудування та
землекористування, ознайомившись з
документами, поданими в складі
клопотання про надання згоди на
розроблення проекту відведення
земельної ділянки, відповідно до
висновку №К-0067 від 17.11.2003 р. вирішила
надати згоду ОСОБА_1 на розроблення
проекту відведення земельної ділянки,
розташованої за адресою: АДРЕСА_2, під
будівництво торговельного
павільйону. Вид землекористування:
оренда на 10 років. Орієнтовний розмір:
0,028 га (а.с. 16).

21.11.2003 року Головним управлінням
земельних ресурсів Київської міської
ради надано згоду на розроблення
проекту відведення земельної ділянки у
орієнтованих межах, зазначених у
додатку до цієї згоди.

Рішенням Деснянської районної у місті
Києві ради №7 від 17.02.2005 року «Про
надання земельних ділянок», ПП ОСОБА_1
було надано у тимчасове
короткострокове користування на
умовах оренди земельну ділянку за
адресою: АДРЕСА_2, для встановлення ,
обслуговування та експлуатації малих
архітектурних форм - торгівельного
кіоску НОМЕР_1, торгівельного кіоску
НОМЕР_2 (а.с.23-25).

Рішенням №10 Деснянської районної у м.
Києві ради від 03.03.2006 р. вирішено
надати, зокрема, ПП ОСОБА_1 у тимчасове
короткострокове користування на
умовах оренди земельні ділянки для
встановлення, обслуговування та
експлуатації малих архітектурних
форм, торгівельного кіоску НОМЕР_1,
торгівельного кіоску НОМЕР_2, та
зазначено, що при першій вимозі
районної ради землекористувачі
зобов'язані звільнити земельні
ділянки (а.с.27)..

Розпорядженням Деснянської районної у
м. Києві державної адміністрації №490
від 05.04.2006 року «Про погодження проекту
відведення земельної ділянки
підприємцю ОСОБА_1 для будівництва,
експлуатації та обслуговування
торговельного павільйону з продажу
продуктів харчування АДРЕСА_2»
погоджено проект відведення земельної
ділянки підприємцю ОСОБА_1 для
будівництва, експлуатації та
обслуговування торговельного
павільйону з продажу продуктів
харчування площею 0,01 га АДРЕСА_2 (а.с.28).

07 травня 2008 року між фізичною особою
підприємцем ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було
укладено договір про спільне
будівництво та експлуатацію
павільйону за адресою: АДРЕСА_2.

Ухвалюючи рішення про часткове
задоволення позову, суд першої
інстанції виходив з пояснень
представників сторін про те, що на
початку вересня 2008 року позивачем
було завершено будівництво нежилого
приміщення за вищевказаною адресою,
загальна площа якого становить 141,1
кв.м. Після проведення робіт
відповідач на звернення позивача з
приводу надання необхідних документів
для реєстрації права власності на
нежиле приміщення на визначених в
договорі умовах не реагує. Відповідно
до звіту ПП «Актив Інвест» нежитлове
приміщення відповідає державним
стандартам, будівельним нормам і
правилам, нормативним актам з пожежної
безпеки, санітарному законодавству,
що діяли на момент закінчення
будівництва згідно ДБН 360-92**
«Планировка и настройка городских и
сельских поселений». Загальний
технічний стан нежитлового приміщення
оцінюється, як добрий та придатний для
введення в експлуатацію.

Колегія суддів не погоджується з таким
висновком суду, оскільки останнє не
відповідає вимогам законодавства, яке
регулює питання набуття нерухомого
майна у власність.

Відповідно до положень ст. 331 ЦК
України, право власності на
новостворене нерухоме майно (житлові
будинки, будівлі, споруди тощо) виникає
з моменту завершення будівництва
(створення майна).Якщо договором або
законом передбачено прийняття
нерухомого майна до експлуатації,
право власності виникає з моменту його
прийняття до експлуатації. Якщо право
власності на нерухоме майно підлягає
державній реєстрації, право власності
виникає з моменту державної
реєстрації.

Відповідно до ч.1, 2 ст.182 ЦК України
право власності та інші речові права на
нерухомі речі, обтяження цих прав, їх
виникнення, перехід і припинення
підлягають державній реєстрації.
Державна реєстрація прав на
нерухомість є публічною, здійснюється
відповідним органом, який зобов'язаний
надавати інформацію про реєстрацію та
зареєстровані права в порядку,
встановленому законом.

Згідно ст.328 ЦК України право власності
набувається на підставах, що не
заборонені законом, зокрема із
правочинів. Право власності вважається
набутим правомірно, якщо інше прямо не
випливає із закону або незаконність
набуття права власності не встановлена
судом.

Матеріали справи не містять доказів, що
після проведення будівельних робіт
позивач вирішував питання, пов'язані з
прийняттям об'єкта до експлуатації та з
державною реєстрацією своїх прав на
новостворений об'єкт нерухомого майна,
оскільки визнання в судовому порядку
права власності на річ, за загальним
правилом, є способом захисту наявного
цивільного права, а не підставою його
виникнення.

За загальним правилом кожна особа має
право на захист свого цивільного права
лише в разі його порушення, невизнання
або оспорювання (ч.1 ст.15 ЦК України, ч.1
ст.3 ЦПК України).

Особа, яка здійснила або здійснює
самочинне будівництво нерухомого
майна, не набуває права власності на
нього. Право власності на самочинно
збудоване нерухоме майно може бути за
рішенням суду визнане за особою, яка
здійснила самочинне будівництво на
земельній ділянці, що не була їй
відведена для цієї мети, за умови
надання земельної ділянки у
встановленому порядку особі під уже
збудоване нерухоме майно.

У порушення вимог ст. ст. 214, 215 ЦПК
України суд у достатньому обсязі не
визначився з характером спірних
правовідносин, нормами матеріального
права, які підлягають застосуванню.

Допущені порушення норм матеріального
та процесуального права призвели до
неправильного вирішення справи, тому
рішення суду першої інстанції в
частині задоволення позову про
визнання за ОСОБА_1 права власності на
нежилу будівлю, що знаходиться за
адресою: АДРЕСА_2, підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про відмову
в задоволенні позову.

В іншій частині судове рішення
сторони не оскаржують, а тому воно не
є предметом апеляційного розгляду.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК
України, судова колегія, -

Вирішила:

Апеляційну скаргу прокурора
Дніпровського району м. Києва
задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду
м. Києва від 02 липня 2013 року в частині
задоволення позову про визнання за
фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1
права власності на нежитлове
приміщення, що розташоване за адресою:
АДРЕСА_2, площею 141,1 кв.м., скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення
про відмову в задоволенні позову.

В решті рішення суду залишити без
змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, але може бути
оскаржено в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді:

Справа №22-ц/796/484/2014

Головуючий у суді першої інстанції:
Ластовка Н.Д.

Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Кирилюк Г.М.