Справа № 459/4375/13 Головуючий у 1 інстанції: Кріль М.Д.
Провадження № 22-ц/783/1043/14 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2014 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді Савуляка Р.В.,

суддів: Бермеса І.В., Мусіної Т.Г.,

за участі секретаря: Азенко М.В.,

без участі сторін, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 14 листопада 2013 року у справі за позовом ОСОБА_2 до державного підприємства «Львіввугілля» про стягнення моральної шкоди внаслідок професійного та трудового каліцтва,-

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 14 листопада 2013 року позов ОСОБА_2 - задоволено частково.

Стягнуто з Державного підприємства «Львіввугілля» на користь ОСОБА_2 - 3000 (три тисячі) грн. на відшкодування моральної шкоди заподіяної внаслідок професійного захворювання та трудового каліцтва.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнуто з Державного підприємства «Львіввугілля» на користь держави судовий збір в сумі - 229 грн. 40 коп.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2

В апеляційній скарзі посилається на те, що внаслідок отриманого професійного захворювання, він втратив працездатність на 60 %, і був звільнений з роботи по стану здоров'я. Отримане професійне захворювання унеможливлює його працевлаштування на даних роботах за його спеціальністю, адже інвалідність встановлена пожиттєво. Професійне захворювання призвело до того, що він вже не зможе повністю соціально реабілітуватись після захворювання.

Тому таке захворювання призвело до вимушених змін у його житті та втрати нормальних життєвих зв'язків, що спричиняє моральні та душевні страждання.

Також вказує, що розмір моральної шкоди визначений судом без урахування роз'яснень п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р., з подальшими змінами. "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди відповідно до якого, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визнана: в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня виен відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, конкретних обставин по справі і наслідків, що наступили. Суд не врахував ступінь фізичних і моральних страждань позивача, їх тривалість і тяжкість, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, а також конкретних обставин по справі, і наслідків, що наступили.

Вважає, що розмір моральної шкоди в розмірі 30 000 грн. повністю обґрунтований та є розумним і справедливим.

Просить рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 14.11.2013 року змінити в частині стягнення з ДП "Львіввугілля" в мою користь 3 000 (три тисячі) гривень 00 копійок на відшкодування моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров'я при виконанні трудових обов'язків, внаслідок професійного захворювання та трудового каліцтва, стягнувши з ДП «Львіввугілля» в мою користь 30 000 (тридцять тисяч) гривень 00 копійок на відшкодування моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров'я при виконанні трудових обов'язків, внаслідок професійного захворювання та трудового каліцтва.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

З трудової книжки на ім'я ОСОБА_2 від 07.12.1971 року та від 01.07.1975 року, акту розслідування хронічного професійного захворювання від 30.01.1995 року, вбачається, що стаж роботи позивача в підземних умовах шахти вугільного басейну становить 8 років 1 місяць.

Як вбачається з копії акту № 32 про нещасний випадок від 20.06.1989 року, з ОСОБА_2 29.05.1989 року трапився нещасний випадок під час виконання трудових обов'язків, а саме: при підході до душової сітки він посковзнувся і при падінні травмував спину.

Як вбачається з довідки Сокальськоїрайонної МСЕК серії 2-18 АД № 020320 від 28.03.1995 року ОСОБА_2 вперше було встановлено 60 % ступеня втрати професійної працездатності та III групу інвалідності.

У зв'язку з наявністю вищевказаного захворювання позивач неодноразово перебував на стаціонарному та амбулаторному лікуванні, що вбачається з наданих позивачем виписок з історії хвороби.

Судом першої інстанції вірно взято до уваги положення ст. 23 Цивільного кодексу України, відповідно до якого особа має право на відшкодування моральної шкоди, яка, зокрема полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, а також із врахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Пунктом 4.1 мотивувальної частини Рішення Конституційного суду України № 1-рп/2004 від 27.01.2004 року передбачено, що ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання.

Пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.1997 року "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" передбачено, що право на отримання потерпілим страхових виплат настає з дня встановлення йому МСЕК стійкої втрати працездатності.

Відповідно до ст.9 Закону України "Про охорону праці" відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або у разі смерті працівника, здійснюється Фондом соціального страхування від нещасних випадків.

Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності"" від 23.03.2007 року виключено частину 3 ст. 34 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності", яка передбачала відшкодування моральної шкоди Фондом соціального страхування від нещасних випадків та професійних захворювань України.

Рішенням Конституційного суду України № 20-рп/2008 від 08.10.2008 року зміни внесені Законом України ""Про внесення змін до Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності"" визнано конституційними, а право громадян на відшкодування шкоди не порушено, оскільки таке право передбачено ст. 1167 Цивільного кодексу України та ст. 2371 Кодексу законів про працю України.

Відповідно до ст. 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків передбачених частиною другою цієї статті.

Відповідно до ст. 237 Кодексу законів про працю України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Пунктом 13 Постанови Пленуму Верховного суду № 4 від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" передбачено, що відповідно до ст. 237 Кодексу законів про працю України (яка набрала чинності 13.01.2000 р.) за наявності порушення права працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих з'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган назалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що для визначення розміру шкоди, яка підлягає відшкодуванню позивачу має братися розмір мінімальної заробітної плати, яка встановлена на час виникнення спірних правовідносин, оскільки на момент встановлення йому втрати працездатності (станом на 28.03.1995 року) діяла спеціальна норма (Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові, ушкодженням здоров»я, пов»язаним з виконанням ним трудових обов»язків, затверджені Постановою КМУ №472 від 23.06.1993р.), яка регулювала спірні правовідносини, а тому максимальний розмір відшкодування шкоди міг складати 3000,00 гривень, який і стягнуто з відповідача.

Наведене спростовує твердження апелянта про незаконність рішення суду першої інстанції, таке прийнято з дотриманням вимог процесуального та матеріального закону, а тому підстави для його скасування відсутні.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не убачає.

Керуючись ст.303, п.1 ч.1 ст.307, ст.308, ст.313, п.1 ч.1 ст.314, ст.ст.315,317,319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 14 листопада 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подачі касаційної скарги.

Головуючий : Савуляк Р.В.

Судді: Бермес І.В.

Мусіна Т.Г.