РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2014 року
Личаківський районний суд м. Львова

в складі головуючого судді
Леньо С. І.

при секретарі
Станько Р.О.

з участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Львові
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
Винниківської міської ради, ОСОБА_3 про
визнання незаконним та скасування
Державного акту, зобов'язання до
вчинення дій, -

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з позовом до
відповідачів, який у встановленому
законом порядку уточнив, та в
кінцевому, просить ухвалити рішення,
яким визнати незаконним та скасувати
державний акт на право власності на
земельну ділянку серії ІІ-ЛВ № 011505,
виданий 18.12.2002р. ОСОБА_3 на право
власності на земельну ділянку площею
0,0600 га для будівництва та
обслуговування житлового будинку,
розташованої на території АДРЕСА_1;
зобов'язати ОСОБА_3 привести межі від
літери Б до літери В та розміри його
земельної ділянки, що знаходиться за
адресою АДРЕСА_1 до реально існуючих
площі та розмірів земельної ділянки,
встановлених рішенням виконкому ВМР №
235 від 01.10.1991р. «Про тимчасове доручення
земель міськземфонду» та зобов'язати
ОСОБА_3 внести зміни в технічну
документацію на земельну ділянку, що є
у його власності та знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовних вимог
покликається на те, що в 1970 роках йому
було надано земельну ділянку у АДРЕСА_2
для будівництва та обслуговування
житлового будинку площею 418 кв. м.
Рішенням виконкому Винниківської
міської ради №235 від 01.10.1991 року «Про
тимчасове долучення земель
міськземфонду» ОСОБА_1 надано в
тимчасове користування земельну
ділянку площею 530 кв. м., внаслідок чого
загальна площа земельної ділянки, яка
знаходилась в його користуванні стала
становити 948 кв. м., про що вказано в
вищевказаному рішенні виконкому.
Зазначена земельна ділянка перебула в
користуванні позивача ще до прийняття
рішення виконкомом Винниківської
міської ради 01.10.1991 року, про що
свідчать дані з технічного паспорту на
жилий будинок індивідуального
житлового фонду по АДРЕСА_2 від 26.10.1998
року, а власником суміжної земельної
ділянки являється ОСОБА_3, якому на
підставі договору дарування від 02.06.2000
року Винниківською міською радою
народних депутатів видано державний
акт на право приватної власності на
землю від 18.12.2002 року. Вважає такий акт
незаконним і таким, що підлягає
скасуванню, позаяк при його видачі були
порушені вимоги чинного законодавства,
що призвело до порушень прав
сусіднього землекористувача - ОСОБА_1, і
як наслідок, частина його земельної
ділянки накладається на земельну
ділянку ОСОБА_3 Зокрема, з позивачем не
погоджувались зовнішні межі земельної
ділянки ОСОБА_3, а акт про встановлення
та узгодження зовнішніх меж
землекористування від межі під літерою
Б до В гр. ОСОБА_3 у АДРЕСА_1 позивачем не
підписувався. Львівський міський
виробничий відділ Львівської
регіональної філії Державного
підприємства «Центр державного
земельного кадастру» у своїй відповіді
від 17.09.2013 року підтвердив факт
існування накладки між спірними
земельними ділянками. Зокрема, згідно
плану Львівського міського
виробничого відділу ЛРФ ДП «Центр
державного земельного кадастру»
земельна ділянка по АДРЕСА_1
накладається з земельною ділянкою по
АДРЕСА_2 розмірами: 30.00 м - 3.75 м - 30.05;
площею 0,0056 га на межі від літери Б до
літери В. На даний час Винниківська
міська рада м. Львова 11.07.2013 року
прийняла рішення №829 «Про надання гр.
ОСОБА_1 дозволу на виготовлення
технічної документації із землеустрою
на земельну ділянку на АДРЕСА_2», згідно
якого йому надано дозвіл на
виготовлення технічної документації
із землеустрою на земельну ділянку на
АДРЕСА_2 (для обслуговування житлового
будинку) у м. Винники в межах відводу
попередніх років. Тобто, при
виготовленні технічної документації
на земельну ділянку, слід брати до
уваги рішення Винниківської міської
ради від 01.10.1991 року, яким ОСОБА_1 надано
в тимчасове користування земельну
ділянку площею 530 кв. м., внаслідок чого
площа земельної ділянки, яка
знаходилась в його користуванні стала
становити 948 кв. м. В подальшому,
звернувшись до землевпорядників для
виготовлення технічної документації
на земельну ділянку, йому було
повідомлено про те, що між їхніми з
відповідачем земельними ділянками
виникла накладка. Так само йому було
повідомлено той факт, що при
виготовленні технічної документації
ОСОБА_3 землевпорядники теж виявили
накладку, проте через незрозумілі
причини йому було видано державний акт
про право власності на земельну
ділянку, і ніяких дій ні з боку
землевпорядників, ні з боку ОСОБА_3 для
узгодження з позивачем меж земельних
ділянок прийнято не було. На даний час,
через такі порушення неможливою є
приватизація земельної ділянки, якою
користується позивач. Згідно вимог
чинного законодавства, яке діяло на
момент виникнення спірних
правовідносин, складання державного
акта на право власності на земельну
ділянку або право постійного
користування земельною ділянкою при
передачі або наданні земельних ділянок
громадянам, підприємствам, установам,
організаціям та об'єднанням громадян
всіх видів проводиться після
перенесення в натурі (на місцевості)
меж земельної ділянки та закріплення
їх довгостроковими межовими знаками
встановленого зразка та затвердженим в
установленому законом порядку
відведення цієї ділянки. Роботи із
складання державного акта на право
власності на земельну ділянку або на
право постійного користування
земельною ділянкою виконуються в такій
послідовності: підготовчі роботи;
встановлення (відновлення) в натурі (на
місцевості) меж земельної ділянки та
меж обмежень на використання земельної
ділянки; складання кадастрового плану
земельної ділянки; заповнення бланка
державного акта. Технічна документація
на землю повинна включати збірний
Кадастровий план, який передбачає
кадастрові зйомки, в тому числі, і
погодження меж із сусідніми
землекористувачами. Проте, при видачі
ОСОБА_3 спірного державного акту про
право власності на земельну ділянку
такі вимоги дотримані не були,
наслідком чого стала видача
незаконного на думку позивача
державного акту, і оскільки такі
порушення створюють труднощі при
узаконенні прав позивача на земельну
ділянку, вимушений захищати їх в
судовому порядку, у спосіб визнання
такого акту незаконним та його
скасування, а також зобов'язання
відповідача привести межі своєї
земельної ділянки у відповідності з
рішенням від 01.10.1991 року.

В судовому засіданні позивач та його
представник згідно належної
довіреності від 20.04.2013р. ОСОБА_2 позовні
вимоги підтримали, дали пояснення,
аналогічні вищенаведеним та просять
позов задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_3 згідно
належної довіреності від 19.06.2013р. -
ОСОБА_4 в останнє судове засідання не
з'явився, про дату, час та місце
розгляду справи повідомлений належним
чином, скерував до суду заяву, в якій
розгляд справи просить завершувати без
його участі. Будучи присутнім в
попередніх судових засіданнях проти
обґрунтованості позову заперечив.
Вказував, що рішенням ВК ВМР № 324 від
17.10.1989р. ОСОБА_5 було надано у
безстрокове користування земельну
ділянку площею 600 кв.м., що знаходиться
за адресою АДРЕСА_1, а згідно рішення ВК
ВМР № 342 від 11.10.1994р., така земельна
ділянка була передана у власність
останнього. В подальшому, ця земельна
ділянка була придбана батьком
відповідача згідно договору
купівлі-продажу від 11.04.1998р. і вже
02.06.2000р. була подарована відповідачу,
який на підставі цього договору
дарування виготовив спірний державний
акт. З огляду на те, що відповідач
переоформляв право власності на
земельну ділянку після реєстрації
права власності двох попередніх
співвласників, вважає, що у нього
відсутній обов'язок щодо отримання
згоди на узгодження меж від суміжних
користувачів, а відтак, відсутні
підстави для визнання державного акту
недійсним, позаяк виданий він на
підставі цивільно-правової угоди, і
межі цієї земельної ділянки на той час
вже були узгодженні. Тому, вважає позов
необґрунтованим і таким, що до
задоволення не підлягає, про що і
просить суд ухвалити рішення, а також
врахувати, що в матеріалах справи
відсутні правовстановлюючі документи
на підтвердження права власності чи
права користування позивача суміжною
земельною ділянкою, що в свою чергу,
виключає можливість порушення
відповідачем прав позивача. З огляду на
це безпідставними вважає і вимоги про
зобов'язання відповідача приводити у
відповідність межі і розміри земельної
ділянки.

Представник відповідача - ВМР згідно
належної довіреності від 29.11.2013р.
Мартиневич Ю.О. в останнє судове
засідання також не з'явився, про дату
час та місце розгляду справи
повідомлений належним чином, причин
неявки суду не повідомив. Будучи
присутнім в попередніх судових
засіданнях проти обґрунтованості
позову також заперечив, мотивуючи тим,
що земельна ділянка надавалась
позивачу лише в тимчасове
користування, а тому право на неї в
останнього не виникло. Просив
врахувати, що державний акт може бути
скасованим лише тоді, коли скасоване
рішення органу місцевого
самоврядування, на підставі якого його
видано, і оскільки рішення про передачу
цієї земельної ділянки первинному
власнику є чинним, підстави для
скасування державного акту відсутні, а
відтак, відсутні підстави для
задоволення самого позову, що і просив
суд врахувати при ухваленні рішення, а
також взяти до уваги той факт, що при
пред'явленні позову позивачем
пропущено загальний строк позовної
давності, наслідки спливу якого теж
просив врахувати при ухваленні
рішення.

За погодженням з позивачем та його
представником суд вважає можливим
завершити розгляд справи без участі
представників відповідачів на
підставі зібраних в справі доказів,
обсяг яких є достатнім для ухвалення
законного та обґрунтованого рішення.

Заслухавши пояснення учасників
процесу, дослідивши матеріали справи,
матеріали справи № 2-а/1312/169/2012, оцінивши
в сукупності зібрані докази та
ухвалюючи рішення у відповідності до
вимог ст. 215 ЦПК України суд приходить
до висновку, що позов підлягає до
задоволення частково виходячи з
наступного.

Судом встановлено, що 18.12.2002р.
відповідачу ОСОБА_3 видано державний
акт (а.с.5), згідно з яким, останньому на
підставі договору дарування від
02.06.2000р. передано у приватну власність
земельну ділянку площею 0,0600 га, що
знаходиться за адресою АДРЕСА_1.

В той же час, як вбачається з листа
Львівського міського виробничого
відділу Львівської регіональної філії
ДП «Центр державного земельного
кадастру» від 17.09.2013р. (а.с.10), і що також
відображено на графічному плані (а.с.11),
земельна ділянка по АДРЕСА_1
накладається з земельною ділянкою по
АДРЕСА_2 розмірами 30 м - 3,75 м - 30,05 м,
площею 0,0056 га.

Пунктом «а» ч. 1 ст. 81 ЗК України, в
редакції, яка діяла на момент
виникнення спірних правовідносин
визначено одну з правових підстав
набуття громадянами України права
власності на земельну ділянку, зокрема
на підставі придбання за договором
купівлі-продажу, дарування, міни,
іншими цивільно-правовими угодами.
Згідно вимог ч. 1 ст. 125 ЗК України, в тій
же редакції, право власності та право
постійного користування на земельну
ділянку виникає після одержання її
власником або користувачем документа,
що посвідчує право власності чи право
постійного користування земельною
ділянкою, та його державної реєстрації.
А за правилами ч. 1 ст. 126 ЗК України,
право власності на земельну ділянку і
право постійного користування
земельною ділянкою посвідчується
державними актами.

Системно-правовий аналіз наведених
вище положень закону дає підстави для
висновку, що однією з підстав набуття
права власності на земельну ділянку, є
цивільно-правова угода, в тому числі
договір дарування, а момент виникнення
цього права пов'язується з моментом
одержання її власником документа, що
посвідчує право власності чи право
постійного користування земельною
ділянкою, яким являється державний акт.
З наведеного слідує, що сам-по-собі
державний акт не являється
правовстановлюючим документом позаяк
є похідним від первинного документу, на
підставі якого він видається і за своїм
правовим значенням лише посвідчує
момент виникнення права на землю, тобто
права власника на володіння,
користування та розпорядження
земельною ділянкою.
Правовстановлюючим документом в
даному випадку є цивільно-правова
угода, на підставі якої видається
державний акт, і без такої угоди видача
такого акту є неможливою, а в
протилежному випадку - видача акту є
неправомірною.

Верховний Суд України під час розгляду
справи № 6-103цс12 сформулював правову
позицію від 26.09.2012р., згідно з якою
дійшов до висновку, що державний акт на
право власності на земельну ділянку,
виданий органом, який не мав на це
законних повноважень, визнається
недійсним.

Крім цього, відповідна правова позиція
також надана ВСУ під час розгляду
справи № 6-14цс13 від 24.04.2013р., згідно з
якою, видача державного акта на право
власності на земельну ділянку без
визначеної законом (ч. 1 ст. 116 ЗК
України) підстави є неправомірною, а
державний акт, виданий з порушенням
вимог ст. ст. 116, 118 ЗК України є
недійсним.

Одночасно, частиною 1 ст. 116 ЗК України в
редакції, яка діяла на момент видачі
державного акту, визначено правові
підстави набуття громадянами і
юридичними особами права власності та
права користування земельними
ділянками із земель державної або
комунальної власності. Такими
підставами є рішення органів
виконавчої влади або органів місцевого
самоврядування в межах їх повноважень,
визначених цим Кодексом. Аналогічне
положення закону міститься також в ст.
ст. 6, 17 ЗК України від 18.12.1990р., за якими
передача земельних ділянок у власність
громадянам проводиться місцевими
радами народних депутатів, на
території яких розташовані земельні
ділянки відповідно до їх компетенції
за плату або безоплатно.

Згідно зі ст. 152 ЗК України (в редакції,
яка була чинною на час виникнення
спірних правовідносин), захист прав
громадян та юридичних осіб на земельні
ділянки здійснюється шляхом: визнання
прав; відновлення стану земельної
ділянки, який існував до порушення
прав, і запобігання вчиненню дій, що
порушують права або створюють
небезпеку порушення прав; визнання
угоди недійсною; визнання недійсними
рішень органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування;
відшкодування заподіяних збитків;
застосування інших, передбачених
законом, способів. Як вже згадувалось
вище, це право посвідчується
державними актами і є похідним від
відповідного рішення органу
виконавчої влади чи місцевого
самоврядування про передачу у
власність земельної ділянки.

Виходячи із змісту ст. 116 ЗК України, як
про це зазначив ВСУ в правовій позиції,
висловленій під час розгляду справи
6-53цс12 від 31.10.2012р, рішення органу
виконавчої влади чи місцевого
самоврядування про передачу у
власність земельної ділянки є
необхідною передумовою виникнення
права власності на земельну ділянку. За
змістом ст. 152 ЗК України визнання
недійсним державного акта на право
власності на землю як самого по собі
правовстановлюючого документа, не
передбачено зазначеною нормою. Вимога
захисту порушених прав власника на
землю реалізується зацікавленою
особою шляхом звернення до суду з
вимогою визнання відповідного рішення
органу виконавчої влади чи місцевого
самоврядування про передачу у
власність земельної ділянки недійсним.

За логікою законодавця, виключно
органам державної влади, як суб'єктам
земельних правовідносин надано право
на первинну передачу земельних ділянок
з державної або комунальної у приватну
власність громадянам, які в свою чергу,
ставши після цього повноправними
власниками, вправі розпоряджатись
своїм майном у будь-який спосіб, в тому
числі, шляхом укладення відповідних
цивільно-правових угод.

Порівняльно-правовий аналіз
перелічених вище правових позицій дає
підстави для висновку, що сам-по-собі
державний акт як правовстановлюючий
документ не може бути визнаний
недійсним, позаяк він є похідним від
рішення органу виконавчої влади або
місцевого самоврядування. В такому
випадку, захист цивільних прав
підлягає захисту у спосіб визнання
цього рішення незаконним, і лише в тому
випадку, якщо державний акт видано без
визначеної законом підстави, тобто без
первинного рішення органу місцевого
самоврядування, така видача є
неправомірною, а сам акт - недійсним. В
інших випадках, вимога про визнання
державного акту недійсним є
неспроможною.

Як вбачається з самого державного акту,
виданий він на підставі договору
дарування земельної ділянки від
02.06.2000р. (а.с.9). Такий договір у
встановленому законом порядку також не
визнано недійсним і згідно його умов -
п. 2, земельна ділянка належала
попередньому власнику - батьку
відповідача на підставі державного
акту на право приватної власності на
землю, виданого Винниківською міською
радою 03.03.2000р. за серією ЛВ № 60091014 на
підставі договору купівлі-продажу від
11.04.1998р. Тобто останній набув земельну
ділянку на підставі цивільно-правової
угоди, і в подальшому, отримавши
державний акт на цю земельну ділянку -
посвідчив своє право власності.

В той же час, згідно рішення
Виконавчого комітету ВМР від 11.10.1994р.
(а.с.82 справи № 2-а/1312/169/2012), земельну
ділянку для будівництва та
обслуговування житлового будинку
площею 600 кв.м., що знаходиться за
адресою АДРЕСА_1 передано у приватну
власність громадянину ОСОБА_5
Законність такого рішення позивачем
оскаржувалась в порядку
адміністративного судочинства, і
постановою Личаківського районного
суду м. Львова від 09.08.2012р., яка в цій
частині залишена без змін постановою
Львівського апеляційного
адміністративного суду м. Львова від
16.04.2013р. (а.с.170-174 справи № 2-а/1312/169/2012), в
задоволенні такої вимоги відмовлено.
Тобто, рішення органу місцевого
самоврядування від 11.10.1994р., за яким
первинним власником цієї земельної
ділянки став ОСОБА_5 і на підставі якого
останній відчужив її в користь ОСОБА_7 -
батька відповідача, на даний час є
чинним та у встановленому законом
порядку не скасованим.

З огляду на викладене, та беручи до
уваги той факт, що первинно земельна
ділянка, на підставі якої видано
державний акт перейшла з державної у
приватну власність на підставі рішення
органу місцевого самоврядування, яке
на даний час є дійсним, і в подальшому,
право власності на неї переходило на
підставі також дійсних
цивільно-правових угод, підстав для
скасування державного акту суд не
вбачає, позаяк визначені законом
підстави для скасування державного
акту, на які наголошував ВСУ, а саме
видача оскаржуваного державного акту
неповноважним державним органом в
судовому засіданні підтвердження не
знайшли. Тому, суд погоджується з
позицією сторони відповідачів про
необґрунтованість вимоги щодо
скасування державного акту та в цій
частині ухвалює рішення, яким таку
вимогу залишає без задоволення.

Однак, ухвалюючи таке рішення, та
залишаючи в силі державний акт на право
власності на землю, суд не може
погодитись з позицією сторони
відповідачів про відсутність порушень
земельних прав позивача, вважає, що
таке його право є порушеним і воно
підлягає судовому захисту виходячи з
наступного.

Рішення ВК ВМР від 01.10.1991р. № 235 (а.с.7)
«Про тимчасове долучення земель
міськземфонду», яке також залишене в
силі згаданою вище постановою
Львівського апеляційного
адміністративного суду, долучено в
тимчасове користування до
землекористування ОСОБА_1 по АДРЕСА_2
земельну ділянку площею 530 кв.м., в
результаті чого площа земельної
ділянки, яка перебуває в користуванні
позивача становить 948 кв.м. Більше того,
земельна ділянка вказаної площі, що
знаходиться за цією адресою, ще до
прийняття рішення перебувала у
фактичному використанні позивача, що
стверджується записами в технічному
паспорті на житловий будинок від
26.10.1988р. (а.с.43, 43зв). Тобто згаданим вище
рішенням, свого роду узаконено факт
користування позивачем земельною
ділянкою площею 948 кв.м.

Повноваження щодо передачі земельних
ділянок у користування, згідно з
вимогами ст. ст. 9, 19 ЗК України від
18.12.1990р., який був чинним на момент
прийняття згаданого вище рішення,
належать сільським, селищним і міським
районного підпорядкування радам
народних депутатів. Аналогічні
повноваження сільських, селищних,
міських рад щодо передачі земель в
користування закріплені також в ст. 12
чинного ЗК України. Тобто, слід вважати
встановленим, що позивач на правовій
підставі отримав у тимчасове
користування земельну ділянку, яка
знаходиться за адресою АДРЕСА_2.

Як вірно вказує представник
відповідача, тимчасове користування
землею, виходячи зі змісту ст. 7 ЗК
України 1990 року, завжди обумовлене
часовими рамками та поділяється на два
види, воно може бути короткостроковим -
до трьох років, і довгостроковим - від
трьох до двадцяти п'яти років.

В такому випадку, як гласить п. 2 ч. 1 ст. 27
ЗК України 1990 року, право користування
земельною ділянкою чи її частиною
припиняється у разі закінчення строку,
на який було надано земельну ділянку, а
згідно ч. 5 цієї статті, припинення
права користування землею в такому
випадку провадиться у межах населених
пунктів відповідною радою народних
депутатів.

Чинний ЗК України не містить поняття
тимчасового користування земельною
ділянкою, однак п. 7 Розділу Х
«Перехідні положення» визначено, що
громадяни та юридичні особи, що
одержали у власність, у тимчасове
користування, в тому числі на умовах
оренди земельні ділянки у розмірах, що
були передбачені раніше діючим
законодавством, зберігають права на ці
ділянки.

Враховуючи те, що відповідного рішення
про припинення права користування
земельною ділянкою представник
відповідача ВМР не представив, а
навпаки, ствердив, що таке рішення
відповідачем не приймалось, як за
правилами ЗК України 1990 року, так і за
правилами ст. ст. 141, 144 чинного на даний
час ЗК України, слід вважати
встановленим, що позивач на
правомірній підставі користується
земельною ділянкою, яка знаходиться за
адресою АДРЕСА_2, незважаючи на те, що
строк користування земельною ділянкою
вказаним рішенням не визначено.

За правилами ст. 22 ЗК України 1990р., право
власності на землю або право
користування наданою земельною
ділянкою виникає після встановлення
землевпорядними організаціями меж
земельної ділянки в натурі і одержання
документа, що посвідчує це право. Поряд
з цим, згідно з вимогами чинного ЗК
України, а саме ст. 125, право власності
на земельну ділянку, а також право
постійного користування та право
оренди земельної ділянки виникають з
моменту державної реєстрації цих прав.

Виходячи зі змісту цих правових норм,
які регулювали та регулюють
правовідносини щодо права
користування земельною ділянкою, вони
носять імперативний характер лише щодо
моменту виникнення права користування
земельною ділянкою, однак з
врахуванням того, що таке право виникає
лише на підставі відповідного рішення
органу місцевого самоврядування, не
виконання вимог цих правових норм
після прийняття відповідного рішення
не тягне за собою позбавлення права
користування земельною ділянкою,
позаяк констатує лише відсутність
такого права як юридичного факту, однак
не відсутність його в цілому. При таких
обставинах, слід визнати неспроможною
позицію сторони відповідача про те, що
відсутність правовстановлюючого
документу на земельну ділянку виключає
можливість порушення будь-яких прав,
оскільки відсутність цих документів,
по-перше, не створює перешкоди в
захисті права користування земельною
ділянкою, а по-друге, вона обумовлена
неможливістю здійснити державну
реєстрацію цих прав, на підставі
згаданої вище накладки суміжних
земельних ділянок. Тому в даному
випадку, порушення будуть очевидними і
при відсутності документів, які
підтверджують право власності або
право користування земельною ділянкою.

За своєю правовою природою, право
користування земельною ділянкою є
специфічним речовим правом, яке
характеризується обмеженим
суб'єктно-об'єктним складом. Якщо
суб'єктами цього права можуть
виступати як фізичні так і юридичні
особи, то об'єктом можуть бути лише
земельні ділянки державної або
комунальної власності, і виходячи з
того, що чинний ЗК України забезпечує
та гарантує фізичним та юридичним
особам рівні умови і способи захисту
права користування земельною ділянкою
на рівні із захистом права власності,
слід вважати встановленим, що в разі
будь-якого порушення, особа вправі
захищати свої права у визначений
законом спосіб.

Одним із таких прав фізичної особи, яка
має в своєму користуванні земельну
ділянку, виходячи зі змісту ст. 118 ЗК
України, є право на приватизацію цієї
земельної ділянки, тобто отримання її у
власність, що свідчить про зміну її
правового статусу, яка будучи в
користуванні особи, стає її власністю.

Згідно рішення ВМР № 829 від 11.07.2013р.
(а.с.8), позивачу надано дозвіл на
виготовлення технічної документації
із землеустрою на земельну ділянку на
АДРЕСА_2 в межах відводу попередніх
років.

План земельної ділянки, яка перебуває в
користуванні позивача в межах відводу
попередніх років відображено в
технічному паспорті на житловий
будинок від 26.10.1988р. (а.с.43зв.). В графі
«Особливі відмітки» (а.с.46зв.) якого
вказано, що земельна ділянка площею 418
км.м. закріплена на підставі рішення ВК
ВМР від 10.05.1973р. № 100, а земельна ділянка
площею 530 кв.м. - на підставі згаданого
вище рішення від 01.10.1991р. № 235.

Однак, як вбачається з Графічного
додатку (а.с.11), доданого до листа
Львівського міського виробничого
відділу ЛРФ ДП «Центр державного
земельного кадастру» від 17.09.2013р. (а.с.10),
земельна ділянка на АДРЕСА_1, межі якої
відображено в державному акті від
18.12.2002р., від літери Б до В накладається
з земельною ділянкою по АДРЕСА_2,
розміри якої окреслено в межах відводу
попередніх років, тобто в межах рішень
ВК ВМР від 10.05.1973р. та від 01.10.1991р.
Загальна площа такої накладки
становить 0,0056 га розмірами 30 м - 3,75 м - 30
м, що в свою чергу, унеможливлює
здійснення позивачем приватизації
земельної ділянки, і що на думку суду є
тим самим порушеним правом,
відсутність якого помилково доводять
відповідачі, оскільки право на
приватизацію земельної ділянки
гарантується чинним ЗК України, який
також встановлює порядок такої
приватизації.

Виходячи зі змісту ст. 118 чинного ЗК
України, дозвіл, наданий рішенням ВМР
від 11.07.2013р. є передумовою для передачі
земельної ділянки у власність. Проект
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки та надання її у власність,
відповідно до ч. 8 цієї статті, повинен
бути погодженим в порядку,
встановленим ст. 186-1 ЗК України, та в
подальшому, у відповідності до вимог ч.
9 цієї статті, повинен бути поданий ВМР
на затвердження. Очевидно, що
погодження та затвердження проекту
землеустрою, який у відповідності до
згаданого рішення проведений в межах
відводу попередніх років, тобто в
межах рішень ВК ВМР від 10.05.1973р. та від
01.10.1991р., і в якому існує накладка
суміжних земельних ділянок є
неможливим. З однієї сторони, такий
проект виготовляється на підставі
рішення ВМР, а з другої сторони, через
вказані колізії його затвердження є
неможливим. Логічним в такому випадку
бачиться висновок, що за таких
обставин, позивач позбавлений
можливості реалізувати своє право на
приватизацію земельної ділянки.

Як вже згадувалось вище, в ст. 152 ЗК
України наведено перелік способів
захисту земельних прав, який не є
вичерпним, та доповнюється іншими,
передбаченими законами способами. Зі
змісту п. 7 Постанови Пленуму ВСУ № 7 від
16.04.2004р. «Про практику застосування
судами земельного законодавства при
розгляді цивільних справ» випливає, що
інші способи захисту порушених
земельних прав узгоджуються та
доповнюються ст. 16 ЦК України, п. 3 ч. 2
якої встановлює такий спосіб захисту
як припинення дії, яка порушує право.

Можливість широкого застосування
судової форми захисту ґрунтується,
насамперед, на положеннях ст. ст. 55, 124
Конституції України, рішенні
Конституційного Суду України щодо
тлумачення ч. 1 та ч. 2 ст. 55 Конституції
України та Постанові Пленуму
Верховного Суду України «Про
застосування Конституції України при
здійсненні правосуддя» від 01.11.1996р. №9.
Відповідно до ст. 124 Конституції
України, юрисдикція суду поширюється
на усі правовідносини, які виникають в
державі. В силу положень цивільного
законодавства предметом судового
розгляду та вирішення можуть бути
будь-які правовідносини, включаючи як
ті правовідносини підстави виникнення,
зміни та припинення яких передбачені
правовими нормами, так і не передбачені
ними, але в силу загально-дозвільного
принципу регулювання приватноправових
відносин породжують правові наслідки.
Тобто будь-які цивільні права та
інтереси, які охороняються законом,
можуть заслуговувати на судовий
захист.

Отже, за таких умов, задоволення позову
в частині зобов'язання відповідача
привести межі від літери Б до літери В
та розміри його земельної ділянки, що
знаходиться за адресою АДРЕСА_1 до
реально існуючих площі та розмірів
земельної ділянки, встановленої
рішенням виконкому ВК ВМР № 235 від
01.10.1991р. та зобов'язання його внести
зміни в технічну документацію на
земельну ділянку, яка перебуває у його
власності, є лише передумовою для
задоволення кінцевої мети, а саме
приватизації позивачем земельної
ділянки, яка на правовій підставі
перебуває в його користуванні і яку
останній вправі отримати у власність.

Звертаючись до суду із згаданим
позовом, останній вірно вказує на
порушення його прав як суміжного
землекористувача, однак сторона
відповідачів з окреслених вище мотивів
помилково вважає їх не порушеними.

Загальними засадами цивільного
законодавства, відповідно до п. 5 ст. 3 ЦК
України є судовий захист цивільного
права та інтересу. За змістом ч. 1 ст. 15
ЦК України, кожна особа має право на
захист цивільного права у разі його
порушення, невизнання або оспорення, а
відповідно до ч. 2 цієї статті, кожна
особа має право на захист свого
інтересу, який не суперечить загальним
засадам цивільного законодавства.

Згідно з Рішенням Конституційного Суду
України від 01.12.2004р. № 18-рп/2004,
охоронюваний законом інтерес, у
логічно-смисловому зв'язку з поняттям
«права», треба розуміти як прагнення до
користування конкретним матеріальним
та/або нематеріальним благом, як
зумовлений загальним змістом
об'єктивного і прямо не
опосередкований у суб'єктивному праві
простий легітимний дозвіл, що є
самостійним об'єктом судового захисту
та інших засобів правової охорони з
метою задоволення індивідуальних і
колективних потреб, які не суперечать
Конституції і законам України,
суспільним інтересам, справедливості,
добросовісності, розумності та іншим
загальноправовим засадам.

Враховуючи характер спірних
правовідносин, порушеним правом
позивача є його право на безоплатну
приватизацію земельної ділянки, яке
визначено ст. 118 ЗК України, а
охоронюваним законом інтересом, який є
самостійним об'єктом судового захисту
є прагнення визнати за ним право
власності на земельну ділянку, і його
задоволення має на меті виникнення у
позивача права володіння, користування
та розпорядження майном. Позаяк з
наведених вище підстав державний акт
скасуванню не підлягає, однак право
позивача в такому випадку залишається
порушеним, а в будь-який інший спосіб,
окрім судового, і виключно шляхом
зобов'язання відповідача до вчинення
відповідних дій, захистити права та
законні інтереси позивача на
приватизацію земельної ділянки є
неможливим, суд знаходить позов
обґрунтованим, оскільки завданням
цивільного судочинства, відповідно
загальноправових засад є справедливий,
неупереджений та своєчасний розгляд і
вирішення цивільних справ з метою
захисту в тому числі порушених прав,
свобод чи інтересів.

З врахуванням наведених вище обставин,
та беручи до уваги цілком зрозумілі
мотиви порушення прав позивача, які
проявились в неможливості останнього
отримати у власність земельну ділянку,
яка перебуває в його користуванні, а
також враховуючи небажання
відповідача привести межі своєї
ділянки у відповідності з рішенням ВК
ВМР № 235 від 01.10.1991р., звільнивши тим
самим земельну ділянку, яка надана в
користування позивачу, не ставлячи під
сумнів той факт, що державний акт на
право приватної власності на землю є
дійсним, суд позов задовольняє в тій
частині, яка є необхідна для
відновлення порушеного права позивача,
тобто в судовому порядку зобов'язує
ОСОБА_3 вчинити вище перелічені дії, і
при цьому, не бере до уваги позицію
сторони відповідача ВМР про
пред'явлення позову поза межами
строків позовної давності. Предметом
позовних вимог є усунення порушень, що
тривають, і оскільки таке порушення на
момент пред'явлення позову не
припинилось, строк позовної давності,
і відповідно наслідки його спливу в
даному випадку не застосовуються.

При цьому, суд звертає увагу, що з
ухваленням такого рішення відповідач
ОСОБА_3, на підставі дійсного договору
дарування від 02.06.2000р. вправі здійснити
державну реєстрацію права власності на
свою частину земельної ділянки із
зазначеною площею, однак визначення її
меж, в даному випадку, не повинна
супроводжуватись накладкою на
земельну ділянку позивача, на
приватизацію якої в останнього є всі
законні та правові підстави.

У відповідності до вимог ст. 88 ЦПК
України, з відповідача ОСОБА_3, як з
особи, яка відповідає за позовом, тобто
незаконно займає належну до
приватизації частину земельної
ділянки позивача, і за рішенням суду
несе відповідні обов'язки слід
стягнути сплачений судовий збір в
розмірі 114,70 грн., що підтверджується
відповідною квитанцією (а.с.1).

На підставі наведеного та керуючись ст.
ст. 10, 60, 61, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, ст.
ст. 8, 47, 55, 124 Конституції України, ст.ст.
3, 11, 15, 16, 319, 321 392 ЦК України, ст. ст. 3, 12, 81,
116, 118, 125, 126 ЗК України (чинного на момент
розгляду справи та в редакції, чинній
на момент виникнення спірних
правовідносин), суд, -

в и р і ш
и в:

Позов задовольнити частково.

Зобов'язати ОСОБА_3 привести межі від
літери Б до літери В та розміри його
земельної ділянки, що знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1 до реально існуючих
площі та розмірів земельної ділянки,
встановлених рішенням Виконавчого
комітету Винниківської міської ради №
235 від 01.10.1991 року «Про тимчасове
долучення земель міськземфонду» та
внести зміни в технічну документацію
на вказану земельну ділянку, що
перебуває в його власності.

В задоволенні решти позовних вимог
відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 114,70
грн. судового збору.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Львівської області через
Личаківський районний суд м. Львова
шляхом подачі апеляційної скарги в
порядку та строки передбачені ст. ст.
294,296 ЦПК України.

Суддя:
Леньо С. І.