Ухвала

іменем україни

08 жовтня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ситнік О.М.,суддів:
Євграфової Є.П.,Завгородньої
І.М.,Іваненко Ю.Г.,Маляренка
А.В.,розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до
ОСОБА_7 про поділ спільного майна
подружжя та за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6
про визнання майна особистою приватною
власністю, за касаційною скаргою
ОСОБА_7 на рішення Миколаївського
районного суду Миколаївської області
від 17 грудня 2013 року та рішення
апеляційного суду Миколаївської
області від 24 лютого 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2012 року ОСОБА_6 звернулася до
суду із зазначеним позовом,
обґрунтовуючи тим, що з 1974 року по 2012
рік перебувала у шлюбі із ОСОБА_7 Під
час шлюбу у 1993 році вони отримали
земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_2,
для будівництва житлового будинку та
почали будувати будинок. Однак у
зв'язку з тим, що на той час вони не
працювали, за спільною домовленістю в
кінці 1992 року ОСОБА_6 поїхала на
заробітки до Італії, з Італії вона
висилала гроші відповідачу на
будівництво будинку. Крім того, під час
шлюбу ними було приватизовано
трикімнатну квартиру за адресою:
АДРЕСА_1, на яку визначено рівні частки
у спільній частковій власності. На
підставі викладеного просила
здійснити поділ житлового будинку та
земельної ділянки в рівних частках по Ѕ
за нею та відповідачем.

У квітні 2013 року ОСОБА_7 звернувся в суд
з позовом до ОСОБА_6 про визнання майна
особистою приватною власністю
подружжя, обґрунтовуючи тим, що
житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2,
хоча і придбаний у період шлюбу, але за
час окремого проживання з ОСОБА_6 у
зв'язку з фактичним припиненням
шлюбних відносин.

Він є приватним підприємцем і має
постійний дохід, за рахунок якого
побудував зазначений вище житловий
будинок без участі відповідачки.

Рішенням Миколаївського районного
суду Миколаївської області від 17
грудня 2013 року відмовлено в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 до
ОСОБА_6 про визнання майна особистою
приватною власністю. Позов ОСОБА_6 до
ОСОБА_7 про поділ спільного майна
подружжя задоволено частково. Визнано
спільним сумісним майном подружжя
житловий будинок та підсобні і
господарські будівлі, споруди, що
розташовані по АДРЕСА_2. Проведено
поділ житлового будинку та виділено у
власність ОСОБА_6 Ѕ частки житлового
будинку, підсобних і господарських
будівель та споруд, що розташовані по
АДРЕСА_2, залишивши за ОСОБА_7 право
власності на Ѕ частки будинку. Також
судом вирішено питання про стягнення
судових витрат.

Рішенням апеляційного суду
Миколаївської області від 24 лютого 2014
року рішення Миколаївського районного
суду Миколаївської області від 17
грудня 2013 року в частині поділу
житлового будинку та розподілу судових
витрат змінено. Визнано за ОСОБА_6 та
ОСОБА_7 право власності по Ѕ частини
житлового будинку АДРЕСА_2. Стягнуто з
ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 судовий збір у
розмірі 214 грн. В іншій частині рішення
суду першої інстанції залишено без
зміни.

У касаційній скарзі ОСОБА_7 просить суд
касаційної інстанції скасувати
рішення судів першої та апеляційної
інстанцій і ухвалити нове рішення, яким
задовольнити позовні вимоги щодо
визнання нерухомого майна особистою
власністю, мотивуючи свої вимоги
порушенням судами норм процесуального
та матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів дійшла висновку про те, що
касаційна скарга не підлягає
задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під
час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Судами встановлено, що сторони
перебували у шлюбі з 22 червня 1974 року по
05 червня 2012 року. За час перебування
подружжя в зареєстрованому шлюбі
сторонами зведено спірний будинок за
спільні кошти та прибудовано до
спірного жилого будинку ряд підсобних
та господарських будівель та споруд,
які входять до складу домоволодіння.
Також судом встановлено, що спірна
квартира за адресою: АДРЕСА_1, право
власності на яку набуто сторонами на
підставі Закону України «Про
приватизацію державного житлового
фонду», згідно з розпорядженням від 29
серпня 1996 року, № 07367, яке зареєстроване
в Миколаївському міжміському бюро
технічної інвентаризації 04 листопада
1996 року за реєстровим № 17579, належить
сторонам та їх сину по 1/3 частині
кожному.

Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України та ч. 1 ст. 60
СК України майно, набуте подружжям за
час шлюбу, належить дружині та
чоловікові на праві спільної сумісної
власності.

Стаття 57 СК України передбачає, що
особистою приватною власністю дружини,
чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до
шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час
шлюбу, але на підставі договору
дарування або в порядку спадкування; 3)
майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але
за кошти, які належали їй, йому
особисто.

Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України дружина і
чоловік мають право на поділ майна, що
належить їм на праві спільної сумісної
власності, незалежно від розірвання
шлюбу.

У разі поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором (ч. 1 ст. 70 СК України).

Виходячи із змісту ст. 60 СК України
законодавець встановлює презумпцію
виникнення права спільної сумісної
власності щодо майна, набутого
подружжям у шлюбі.

Обов'язок з доведенням тієї обставини,
що майно, придбане у шлюбі, є особистою
власністю одного з подружжя,
покладений на останнього.

Судами правильно встановлено, що
позивачем не надано належних та
допустимих доказів на підтвердження
того, що здійснення будівництва
спірного майна за особисті кошти є
недоведеним.

Наведені в скарзі доводи не дають
підстав для скасування або зміни
оскаржуваних судових рішень.

За таких обставин колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що оскаржувані судові
рішення відповідають вимогам закону й
підстави для їх скасування відсутні.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд
касаційної інстанції відхиляє
касаційну скаргу, якщо визнає, що
рішення ухвалено з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 відхилити.

Рішення Миколаївського районного суду
Миколаївської області від 17 грудня 2013
року в частині, залишеній без змін
рішенням апеляційного суду
Миколаївської області від 24 лютого 2014
року та рішення апеляційного суду
Миколаївської області від 24 лютого 2014
року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.М. Ситнік Судді:
Є.П. Євграфова І.М. Завгородня Ю.Г.
Іваненко А.В. Маляренко