Справа № 567/1091/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2014 року м. Острог

Острозький районний суд Рівненської
області у складі:

головуючий суддя Венгерчук
А.О.

секретар Назарук О.В.

з участю позивача ОСОБА_1

представник позивача ОСОБА_2

представників відповідача
ОСОБА_3, ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Острозі цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до Ізяславської
центральної районної лікарні
Хмельницької області про поновлення на
роботі, стягнення середнього заробітку
за час вимушеного прогулу та
відшкодування моральної шкоди,

встановив:

в Острозький районний суд Рівненської
області звернулася ОСОБА_1 до
Ізяславської центральної районної
лікарні Хмельницької області про
поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу та відшкодування моральної
шкоди.

Позивач в своїй позовній заяві
зазначає, що вона працювала в
Ізяславській центральній районній
поліклініці з 25.01.1971 року.

23 червня 1986 року на підставі наказу № 45
була переведена на посаду медсестри
патронажної наркологічного кабінету
райполіклініки. З 01 квітня 2008 року на
підставі наказу № 82 була переведена на
посаду сестри медичної поліклініки
наркологічного кабінету.

Однак, 19 серпня 2014 року на підставі
наказу № 119-п, її було звільнено із
займаної посади на підставі п. 4 ст. 40
КЗпП України, у зв'язку із вчиненням нею
прогулу без поважних причин, про що
свідчить запис в трудовій книжці
позивача від 19 серпня 2014 року за № 29.

Проте, позивач вважає, що її звільнення
із займаної посади є незаконним та
безпідставним.

Вказує, що згідно п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП
України, трудовий договір, укладений на
невизначений строк, а також строковий
трудовий договір до закінчення строку
його чинності можуть бути розірваний
власником або уповноваженим ним
органом у випадку прогулу (в тому числі
відсутності на роботі більше трьох
годин протягом робочого дня) без
поважних причин.

Зазначає, що в період її роботи на
посаді медичної сестри наркологічного
кабінету наказом №11 від 10.01.2011 року "Про
впровадження в районі замісної
підтримувальної терапії (ЗПТ) для
споживачів наркотиків з опіоїдною
залежністю" було встановлено, що ЗТП
повинна проводитись щоденно
лікарем-наркологом ОСОБА_5 та сестрою
медичною наркологічного кабінету
ОСОБА_1 з веденням всієї облікової
документації згідно вимог чинного
законодавства, призначено
відповідальними за отримання з
міжлікарняної аптеки препаратів для
проведення ЗПТ сестру медичну ОСОБА_1, а
в разі її відсутності -
лікаря-нарколога ОСОБА_5 тощо.

12.12.2011 року нею була подана заява про
надання невикористаної відпустки за
2010-2011 роки, яку вона не відбула згідно
наказу по лікарні з 09.06.2011 року по 25.07.2011
року, оскільки тим наказом не визначено
особу, що заміщатиме позивачку по
видачі хворим наркотичних
медпрепаратів. У зв'язку з цим та
враховуючи, що в період своєї відпустки
з 09.06.2011 року по 25.07.2011 рік
лікар-нарколог ОСОБА_5, який заміщає її
на період її відсутності під час
проведення ЗПТ, також був відсутній на
роботі, вона змушена була кожного дня
під час відпустки знаходитись на
робочому місці.

У зв'язку з цим нею неодноразово
подавались заяви на ім'я керівника про
перенесення часу відпустки, однак в
задоволенні їх позивачці було
відмовлено.

За таких обставин 12 грудня 2011 року нею і
була складена заява про надання
невикористаної відпустки, а натомість
видано наказ про надання чергової
відпустки за 2011 рік.

Не погоджуючись з даним наказом вона
звернулась до суду із відповідним
позовом, в задоволенні якого їй було
відмовлено. Однак, враховуючи
наявність судових спорів з
роботодавцем та не погоджуючись з
політикою проведення в поліклініці
замісної підтримувальної терапії (ЗПТ)
для пацієнтів - споживачів наркотиків з
опіоїдною залежністю, на роботі між нею
та керівництвом Ізяславської
центральної районної поліклініки
склались досить напружені відносини.

Вказує, що 10 серпня 2014 року вона
написала заяву про надання щорічної
відпустки строком 5 календарних днів і
здала її секретарю головного лікаря
Ізяславської центральної районної
поліклініки 11.08.2014 року, коли
перебувала на роботі, про що свідчить
відмітка на копії заяви, однак
відповіді на свою заяву вона не
отримала.

Під час перебування на робочому місці
11.08.2014 року вона виконувала свої
посадові обов'язки, а саме: виконувала
лікарські призначення, проводила
маніпуляції та процедури згідно з
профілем роботи, вела облік хворих,
медичну документацію, надавала
роз'яснення стосовно часу прийому
лікаря - нарколога особам та пацієнтам,
що звертались на протязі дня до
наркологічного кабінету.

Однак 19 серпня 2014 року вона була
ознайомлена з наказом № 119-п про
звільнення з роботи з 19.08.2014 року за
прогул (відсутність на роботі більше
трьох годин протягом робочого дня) без
поважних причин (п. 4 ст. 40 КЗпП України.
Підставою видачі наказу стала
доповідна записка старшої сестри
медичної поліклініки, акти, лист
профспілкового комітету від 18.08.2014
року.

Ознайомившись із доповідною старшої
медичної сестри - ОСОБА_6 від 11.08.2014 року,
актами від 11.08.2014 року, а також листом
профспілкового комітету від 18.08.2014
року, вона дізналась про те, що була
звільнена з роботи у зв'язку з тим, що
11.08.2014 року була відсутня на роботі з 10
год. 20 хв. до кінця робочого дня. При
цьому старша медсестра поліклініки у
своїй доповідній вказувала, що в цей
період звертались відвідувачі, однак
старша медична сестра не змогла знайти
її на території лікарні.

Крім того, як стало відомо їй із акту
від 11.08.2014 року о 10 год. 20 хв. того ж дня
комісія у складі трьох осіб прибули до
наркологічного кабінету з метою
ознайомлення її із відповіддю на заяву
від 10.08.2014 року про надання відпустки,
однак, як зазначено в акті, її на місці
не було і кабінет був зачинений.

В іншому акті від 11.08.2014 року,
складеному комісією у тому ж складі,
вказується, що вона намагались
ознайомити із відповіддю на заяву від
10.08.2014 року про надання відпустки
повторно о 15 год. 10 хв. і також її не було
на місці.

Вважає наказ № 119-п від 19.08.2014 року
незаконним, а звільнення проведеним у
протиріч діючому трудовому
законодавству, оскільки вона
перебувала 11.08.2014 року на робочому
місці, виконувала свої посадові
обов'язки, які, крім того, не виключають
переміщення по території Ізяславської
центральної районної поліклініки.

Так, 11.08.2014 року вона вийшла на роботу до
Ізяславської центральної районної
поліклініки. Впродовж робочого дня
вона здійснювала свої посадові
обов'язки, передбачені посадовою
інструкцією та нормативно-правовими
актами Міністерства охорони здоров'я
України.

Вказує, що нею було здано до приймальні
головного лікаря Ізяславської
центральної районної поліклініки
заяву від 10.08.2014 року про надання
відпустки, про що свідчить відмітка на
копії заяви. На протязі робочого часу
до наркологічного кабінету звертались
відвідувачі і вона здійснювала
консультування та надавала відповіді
на питання з приводу годин та днів
прийому лікаря - нарколога, а також
процедур видачі довідок, сертифікатів
та ін.

Зазначає, що факт присутності її на
роботі, зокрема о 13 год. 30 хв., о 12 год. 10
хв., з 10 год. 30 хв. по 11 год. 00 хв. можуть
підтвердити свідки.

Крім того, 11.08.2014 року вона приблизно о 11
год. 00 хв. була викликана
сестрою-господаркою з відділення
неврології до телефону, оскільки їй
телефонував лікар-нарколог ОСОБА_5,
який в цей період перебував у
відпустці.

Вважає, що акти відсутності її на
робочому місці (о 10 год.20 хв. та о 15 год. 10
хв.) можуть свідчать лише про те, що вона
вийшла на роботу 11 серпня 2014 року, а
отже перебувала в цей день на території
поліклініки, не перебуваючи в
зазначені моменти саме в
наркологічному кабінеті.

При цьому, вважає, що належних доказів
відсутності її на роботі у період часу
з 10 год. 20 хв. до кінця робочого часу (до
16 год. 12 хв.) або перебування поза
територією поліклініки або
наркологічного кабінету поліклініки у
відповідача немає.

Крім поновлення на роботі, просила
виплатити їй середнього заробітку за
час вимушеного прогулу або різниці в
заробітку за час виконання
нижчеоплачуваної роботи, але не більш
як за один рік.

Згідно інформації, викладеної в листі
за № 813 від 09.09.2014 року, середня
заробітна плата позивача станом на 19.08.
2014 року складала 2006, 87 грн. 87 коп.

Зазначає, що їй внаслідок незаконного
звільнення було завдано моральної
шкоди, яка полягає в тому, що вона
пропрацювала на даному підприємстві 43
роки, є ветераном праці, їй присвоєно
почесне звання "Мати-героїня", за
тривалий час роботи напрацювала повагу
та пошану колег, при цьому безпідставно
була позбавлена права на отримання
заробітку, внаслідок чого змушена була
прикладати додаткові зусилля для
організації свого життя та сім'ї.

Відповідачем було порушено її трудові
права, що призвело до моральних та
психологічних страждань, втрати нею
нормальних життєвих зв'язків та
вимагає від неї додаткових зусиль для
організації свого життя; звільнення за
п. 1 ст. 41 КЗпП України зіпсувало її
ділову репутацію серед колег по роботі.
Зазначає, що відшкодування власником
або уповноваженим ним органом
моральної шкоди працівнику
провадиться у разі, якщо порушення його
законних прав призвели до моральних
страждань, втрати нормальних життєвих
зв'язків і вимагають від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя. Тому, вона, вважає, що
внаслідок незаконного звільнення, їй
було завдано значної моральної шкоди,
яку вона оцінює в розмірі 10000 грн.

В судовому засіданні позивач та її
представник просили позов
задовольнити посилаючись на обставини
викладені в заяві.

Представник позивача крім того
зазначила, що позивача 11.08.2014 року на
робочому місці бачили свідки: ОСОБА_7,
ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12

В період роботи позивача на посаді
медичної сестри наркологічного
кабінету наказом № 11 від 10.01.2011 року
"Про впровадження в районі замісної
підтримувальної терапії (ЗПТ) для
споживачів наркотиків з опіоїдною
залежністю" було встановлено, що ЗПТ
повинна проводитись щоденно
лікарем-наркологом ОСОБА_13 та сестрою
медичною наркологічного кабінету
ОСОБА_14 з веденням всієї облікової
документації згідно вимог чинного
законодавства, призначено
відповідальними за отримання з
міжлікарняної аптеки препаратів для
проведення ЗПТ сестру медичну ОСОБА_1, а
в разі її відсутності -
лікаря-нарколога ОСОБА_5 тощо.

12.12.2011 року позивачкою була подана
заява про надання невикористаної
відпустки за 2010-2011 роки, яку вона не
відбула згідно наказу по лікарні з
09.06.2011 року по 25.07.2011 року, оскільки тим
наказом не визначено особу, що
заміщатиме позивачку по видачі хворим
наркотичних медпрепаратів. У зв'язку з
цим та враховуючи, що в період своєї
відпустки з 09.06.2011 року по 25.07.2011 року
лікар-нарколог ОСОБА_5, який заміщає
позивачку на період її відсутності під
час проведення ЗПТ, також був відсутній
на роботі, позивачка змушена була
кожного дня під час відпустки
знаходитись на робочому місці.

У зв'язку з цим позивачкою неодноразово
подавались заяви на ім'я керівника про
перенесення часу відпустки, однак в
задоволенні їх позивачці було
відмовлено.

За таких обставин 12 грудня 2011 року
позивачкою і була складена заява про
надання невикористаної відпустки, а
натомість видано наказ про надання
чергової відпустки за 2011 рік.

Не погоджуючись з даним наказом
позивач звернулась до суду із
відповідним позовом, в задоволенні
якого позивачці було відмовлено. Однак,
враховуючи наявність судових спорів з
роботодавцем та не погоджуючись з
політикою проведення в поліклініці
замісної підтримувальної терапії (ЗПТ)
для пацієнтів - споживачів наркотиків з
опіоїдною залежністю, на роботі між
позивачем та керівництвом
Ізяславської центральної районної
поліклініки склались досить напружені
відносини.

Дані обставини підтверджуються також і
тим, що вже під час розгляду даного
позову на свідків з боку адміністрації
Ізялавської ЦРЛ розпочався тиск.

Вважає, що дані акти були складені
відповідачем після порушення
провадження по даній справі, оскільки
необхідність їх складання була
викликана підкріпленням правової
позиції відповідача у суді під час
розгляду справи.

Тексти актів практично ідентичні один
одному, змінювались лише особи, що
складали акт.

Вважає, що всі акти, складені
відповідачем, а також ті, що додані вже
безпосередньо суду після порушення
провадження, є підробленими,
неналежними доказами по справі,
оскільки свідчення свідків ОСОБА_7,
ОСОБА_8, ОСОБА_12, ОСОБА_5, а також
пояснення самої позивачки не
підтверджують обставини, за яких було
складено ці акти.

Вважає, що всі свідки, викликані та
допитані судом за клопотанням
представника позивача, а саме: ОСОБА_15,
ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18 дійсно бачили
позивачку 11.08.2014 року на роботі і
підтверджували цей факт у приватних
розмовах до подання позову до суду,
однак в судовому засіданні 01.12.2014 року
давали одні і ті самі свідчення - того
дня, 11.08.2014 року, позивачку на роботі не
бачили зовсім.

Представник відповідача в судовому
засіданні позов не визнав, подав
заперечення на позов в якому вказав, що
ОСОБА_1 працювала в Ізяславській ЦРЛ з
1972 року по 19.08.2014 року, зокрема на посаді
сестри медичної наркологічного
кабінету поліклініки з 24.03.1986 року.

11.08.2014 року о 09.00 ОСОБА_1 подала
секретарю головного лікаря: ОСОБА_19
заяву про надання відпустки на 5 днів за
2012 рік з 11.08.2014 року по 15.08.2014 року, про що
свідчить відмітка секретаря, хоча в
заяві зазначена дата 10.08.2014 року (це
вихідний день-неділя). Дана заява була
одразу опрацьована відділом кадрів і
встановленні що відпустка за 2012 рік
використана в повному обсязі, з метою
оперативного інформування ОСОБА_1 про
відсутність відпустки за 2012 рік,
головний лікар ОСОБА_4 комісійно з
економістом: ОСОБА_20 в наркологічному
кабінеті усно повідомив про це
позивача о 09 год. 55 хв. 11.08.2014 року.
Незабаром, о 10 год. 20 хв. комісія у
складі юрисконсульта ОСОБА_3, старшої
сестри медичної поліклініки ОСОБА_21 та
бухгалтера ОСОБА_22 завітала до
наркологічного кабінету з метою
вручення письмової відповіді, на
вищевказану заяву, але виявилося, що
кабінет був зачинений, про що складено
даною комісією відповідний акт.

У зв'язку з відсутністю на робочому
місці ОСОБА_1, комісією 11.08.2014 року о 13
год. 30 хв. та о 15 год. 10 хв. були складені
акти про те, що ОСОБА_1 на робочому
місці не виявлено.

Крім того, по даному факту є доповідна
записка старшої сестри медичної
поліклініки ОСОБА_21 від 11.08.2014 року в
якій зазначено, що ОСОБА_1 була відсутня
на робочому місці в період з 10 год. 20 хв.
до 16 год. 12 хв. - 11.08.2014 року.

З метою об'єктивного з'ясування
обставин відсутності на роботі, ОСОБА_1
12.08.2014 року в приміщенні приймальної
головного лікаря в присутності
головної медсестри Ізяславської ЦРЛ
ОСОБА_23 та секретаря ОСОБА_19 надати
письмові пояснення про причини
відсутності на роботі 11.08.2014, але ОСОБА_1
проігнорувавши ці вимоги, мовчки
покинула приймальню, про що складено
відповідний акт.

ОСОБА_24 завідувачем поліклініки в
присутності юрисконсульта ОСОБА_3 та
старшої сестри медичної поліклініки
ОСОБА_21 повторно запропоновано ОСОБА_1
надати письмові пояснення по даному
факту, але позивачка від дачі пояснень
відмовилась, про що складено
відповідний акт.

Відмова працівником надати письмове
пояснення не є підставою неможливості
застосування роботодавцем
дисциплінарного стягнення. Акт про
відмову від дачі пояснень є належним
доказом про додержання законодавчо
встановленого порядку звільнення.

Зазначають, що виконавши всі вимоги
чинного законодавства про працю
(зокрема ст. 147,148,149 КЗпП України), маючи
беззаперечні докази відсутності на
роботі ОСОБА_1 11.08.2014 року з 10 год. 20 хв.
до кінця робочого дня та відмову від
дачі пояснень щодо причин відсутності,
адміністрація ЦРЛ 19.08.2014 року прийняла
рішення про звільнення ОСОБА_1 з роботи:
з 19.08.2014 року за п.4 ст.40 КЗпП України, про
що видано наказ головного лікаря 119-П
від 19.08.2014 року.

Вищезазначений наказ доведено до
відома позивачки 19.08.2014 року о 10 год. 20
хв. в наркологічному кабінеті головним
лікарем ОСОБА_4 а також вручено копію
наказу про звільнення та трудову
книжку, комісійно в складі головного
бухгалтера ОСОБА_25, старшого
інспектора з кадрів ОСОБА_26, завідувача
поліклініки ОСОБА_24, юрисконсульта
ОСОБА_3, в присутності лікаря-нарколога
ОСОБА_5 Проте ОСОБА_1 відмовилась від
підпису про ознайомлення з наказом та
від підпису в книзі, обліку руху
трудових книжок про отримання трудової
книжки, про що свідчить відповідний
акт.

Вважає, що при розірванні трудового
договору з ОСОБА_1 адміністрацією ЦРЛ
дотримані всі умови накладення
дисциплінарного стягнення - зажадалося
відповідне письмове пояснення,
дотримані передбачені законодавством,
терміни звільнення.

Зазначає, що дисциплінарне стягнення
накладене з врахуванням поведінки
працівника та звільнення проведено
відповідно до порядку передбаченого
ст. 40, п.4 ст.43, ст.43-1,ст.47, ст.147, ст.148, ст.149
КЗпП.

Крім того зазначає, що тільки за 2013-2014
роки до ОСОБА_1 неодноразово
застосовувались дисциплінарні
стягнення у вигляді доган (19.07.2013 року
за відсутність на робочому місці 08.07.2013
року; 14.01.2014 року за порушення
внутрішнього трудового розпорядку,
08.08.2014 року за порушення вимог ведення
медичної документації в
наркологічному кабінеті).

Вказує, що ОСОБА_1 систематично,
безпідставно, відмовляється від
отримання заробітної плати за грудень
2011 року, 2012 року, жовтень 2013 року,
квітень, червень, липень і серпень
(розрахункові) 2014 року, протриманої
зарплати ОСОБА_1 в Ізяславській ЦРЛ
рахується як депонована заробітна
плата.

Вважає, що вимоги відшкодування,
моральної шкоди, яку на думку ОСОБА_1
вона зазнала внаслідок звільненні за
п.4 ст.40 КЗпП України є безпідставними.

Зазначає, що адміністрацією ЦРЛ,
враховуючи, що позивач має статус
ветерана праці, матері-героїні були
вжиті всі заходи щодо врегулювання
конфлікту. Однак, з боку позивачки лише
ігнорування вимог адміністрації.

В судовому засіданні представник
позивача ОСОБА_3 пояснював, що він
особисто був в складі комісії, яка
11.08.2014 року засвідчила факт відсутності
на роботі ОСОБА_1 о 13.30 год. та 15.10 год.

Свідок ОСОБА_12 суду показав, що 11.08.2014
року він звертався до нарколога
Ізяславської ЦРЛ, щоб взяти сертифікат.
Лікаря не бул, а медична сестра ОСОБА_1
пояснила, що лікар у відпустці.
Стверджував, що ОСОБА_1 була на своєму
робочому місці десь з 13 до 14 години того
дня.

Свідок ОСОБА_7 суду показав, що 11.08.2014
року він заходив в лікарню в кабінет
нарколога для того, щоб запитати про
порядок видачі дозволу на носіння
зброї, проте лікаря не було на робочому
місці медична сестра була на місці
близько 10 год. 30 хв. зазначив, що в той
день він був на прийомі у лікаря ОСОБА_16

Свідок ОСОБА_8 суду показав, що 11.08.2014
року з метою отримання сертифікату
звертався до лікаря нарколога, проте
йому було відмовлено, оскільки не було
лікаря була медична сестра ОСОБА_1 це
було близько 12 години, в подальшому від
своїх показів відмовився і показав, що
він переплутав дні і це було не 11.08.2014
року, а пізніше.

Свідок ОСОБА_5 суду показав, що 11.08.2014
року його дружина ОСОБА_1 пішла на
роботу, біля 10 години він дзвонив у
неврологію, щоб її покликали до
телефону. Пізніше близько 11 вона йому
передзвонила і вказала, що підписана
його заява на відпустку, про себе вона
нічого не сказала. Вказав, що до
телефону кликала її сестра Перегулова
біля 10 год. Зазначав, що він посилав
ОСОБА_1 відвідати хворих в той день які
перебувають на диспансерному обліку у
лікаря нарколога.

Свідок ОСОБА_27 суду показала, що працює
медсестрою у хірургічному відділенні
Ізяславської ЦРЛ. Зазначила, що 11.08.2014
року особисто ОСОБА_1 на роботі не
бачила. Вказала, що 11.08.2014 року вона була
на роботі до 11 години. Зазначила, що
дійсно ОСОБА_28 перебував на лікуванні у
хірургічному відділенні в цей період.

Свідок ОСОБА_18 суду показала, що 11.08.2014
року вона не бачила в своєму відділенні
ОСОБА_1

Свідок ОСОБА_16 суду показав, що він не
бачив і чи відвідувала ОСОБА_1 хворого
ОСОБА_28 11.08.2014 року. Зазначав, що дійсно
видавав довідку ОСОБА_7, інформацію
стосовно періоду лікування хворого у
довідці не підтвердив, як не зміг чітко
пояснити, як підписував цю довідку, а
печатку та штамп ставив самостійно.

Свідок ОСОБА_15 суду показав, що 11.08.2014
року він не бачив ОСОБА_1 в Ізяславській
ЦРЛ і вона до нього за консультацією в
той період не зверталася. Як голова
профспілкової організації він видавав
довідку, що ОСОБА_1 не є членом
профспілкової організації.

Суд, вислухавши позивача та його
представника, представників
відповідача, свідків, вважає, що позов
не підлягає до задоволення з таких
підстав.

З матеріалів справи було встановлено
наступне.

Відповідно до наказу про звільнення №
119-п від 19.08.2014 року ОСОБА_1 було
звільнено з роботи з 19.08.2014 року за
прогул (відсутність на роботі більше
трьох годин протягом робочого дня) без
поважних причин (п.4 ст.40 КЗпП). Підстава:
доповідна записка старшої сестри
медичної поліклініки, акти, лист
профспілкового комітету від 18.08.2014
року.

11.08.2014 року комісією в складі головного
лікаря ОСОБА_4 та економіста ОСОБА_20
складено акт про те, що 11.08.2014 року о 09.55
год. в наркологічному кабінеті
головним лікарем особисто повідомлено
сестру медичну ОСОБА_1 про те, що
відпуск за 2012 рік нею особисто
використано повністю, згідно поданих
нею заяв і виданих на їх підставі
наказів про надання відпусток.

1108.2014 року о 10.20 год. комісія у складі 3
осіб прибула до наркологічного
кабінету для ознайомлення з відповіддю
на її заяву від 10.08.2014 року, про що
складено акт.

За актом від 11.08.2014 року, складений
комісією у складі 3 осіб, які прибули до
наркологічного кабінету з метою
повторного ознайомлення позивача із
відповіддю на заяву від 10.08.2014 року про
надання відпустки, о 13.30 год. однак, як
зазначено в акті, її на місці не було і
кабінет був зачинений.

За актом від 12.08.2014 року, складений
комісією в складі головної медичної
сестри поліклініки ОСОБА_23, секретаря
ОСОБА_19 та головного лікаря ОСОБА_4 про
те, що 12.08.2014 року о 09.50 год. в приміщенні
приймальної головного лікаря для
сестри медичної ОСОБА_1 було
запропоновано надати письмове
пояснення про причини її відсутності
на роботі 11.08.2014 року з 10.20 год. до кінця
робочого дня, але ОСОБА_1 мовчки,
демонстративно покинула приймальню.

Згідно акту від 14.08.2014 року, складений
комісією в складі завідувача
поліклінікою ОСОБА_24, старшої медичної
сестри поліклініки ОСОБА_6,
юрисконсульта ОСОБА_3 про те, що 14.08.2014
року о 09.30 год. для сестри медичної
ОСОБА_1 було запропоновано надати
письмове пояснення про причини її
відсутності на роботі 11.08.2014 року з 10.20
год. до кінця робочого дня, але ОСОБА_1
відмовилась від дачі пояснень.

Акт від 19.08.2014 року, складений комісією
в складі головного лікаря ОСОБА_4,
завідувача поліклінікою ОСОБА_24,
юрисконсульта ОСОБА_3 та старшого
інспектора з кадрів ОСОБА_26 про те, що
19.08.2014 року о 10.20 год. сестру медичну
ОСОБА_1 було ознайомлено з наказом №
119-п від 19.08.2014 року і вручено трудову
книжку та копію наказу № 119-п, але від
підпису про ознайомлення з наказом та
від підпису в журналі про отримання
трудової книжки ОСОБА_1 відмовилась.

Твердження позивачки та її
представника про те, що наявність
судових спорів з роботодавцем та
незгода з політикою проведення в
поліклініці замісної підтримувальної
терапії (ЗПТ) для пацієнтів - споживачів
наркотиків з опіоїдною залежністю,
призвели до того, що на роботі між
позивачем та керівництвом
Ізяславської центральної районної
поліклініки склались досить напружені
відносини не заперечується
відповідачем.

Однак те, що на свідків з боку
адміністрації Ізялавської ЦРЛ
чиниться тиск жодними доказами не
підтверджується.

За актом від 11.08.2014 року комісією в
складі головного лікаря ОСОБА_4 та
економіста ОСОБА_20, підтверджено те, що
11.08.2014 року о 09.55 год. що в
наркологічному кабінеті головним
лікарем особисто повідомлено сестру
медичну ОСОБА_1 про те, що відпуск за 2012
рік ОСОБА_1 особисто використано
повністю, згідно поданих нею заяв і
виданих на їх підставі наказів про
надання відпусток.

11.08.2014 року о 10.20 год. того ж дня та ж таки
комісія у складі 3 осіб прибула до
наркологічного кабінету для
ознайомлення з відповіддю на заяву
ОСОБА_1 від 10.08.2014 року, такий же акт був
складений о 13.30 год.

При цьому суд критично оцінює покази
свідків ОСОБА_12, ОСОБА_7, ОСОБА_8,
оскільки жоден з них не зазначив точний
час, коли саме вони перебували в
наркологічному кабінеті. Свідок ОСОБА_8
взагалі в подальшому вказував, що він
сплутав дні.

Свідчення цих свідків не суперечить по
часу складання зазначеним актам.

Суд також критично оцінює свідчення
ОСОБА_5, оскільки він є чоловіком ОСОБА_1

Покази позивача ОСОБА_1 з приводу того,
що вона перебувала на території
лікарні в період складення актів від
11.08.2014 року не підтверджують свідки
ОСОБА_27, ОСОБА_16, ОСОБА_18, ОСОБА_15

Обставини складення акту від 12.08.2014
року, комісією в складі головної
медичної сестри поліклініки ОСОБА_23,
секретаря ОСОБА_19 та головного лікаря
ОСОБА_4 про те, що 12.08.2014 року о 09.50 год. в
приміщенні приймальної головного
лікаря для сестри медичної ОСОБА_1 було
запропоновано надати письмове
пояснення про причини її відсутності
на роботі 11.08.2014 року з 10.20 год. до кінця
робочого дня, але ОСОБА_1 мовчки,
демонстративно покинула приймальню не
спростовуються позивачем.

Як і відомості за актом від 14.08.2014 року,
складений комісією в складі завідувача
поліклінікою ОСОБА_24, старшої медичної
сестри поліклініки ОСОБА_6,
юрисконсульта ОСОБА_3 про те, що 14.08.2014
року о 09.30 год. для сестри медичної
ОСОБА_1 було запропоновано надати
письмове пояснення про причини її
відсутності на роботі 11.08.2014 року з 10.20
год. до кінця робочого дня, але ОСОБА_1
відмовилась від дачі пояснень.

Не спростовується нічим і акт від
19.08.2014р., складений комісією в складі
головного лікаря ОСОБА_4, завідувача
поліклінікою ОСОБА_24, юрисконсульта
ОСОБА_3 та старшого інспектора з кадрів
ОСОБА_26 про те, що 19.08.2014р. о 10.20 сестру
медичну ОСОБА_1 було ознайомлено з
наказом № 119-п від 19.08.2014р. і вручено
трудову книжку та копію наказу № 119-п,
але від підпису про ознайомлення з
наказом та від підпису в журналі про
отримання трудової книжки ОСОБА_1
відмовилась.

У пункті 22 постанови Пленуму
Верховного Суду України "Про практику
розгляду судами трудових спорів" від 6
листопада 1992 року N 9 роз'яснюється, що у
справах про поновлення на роботі осіб,
звільнених за порушення трудової
дисципліни, судам необхідно з'ясувати,
в чому конкретно проявилось порушення,
що стало приводом до звільнення, чи
могло воно бути підставою для
розірвання трудового договору за
пунктами 4, 4, 7, 8 статті 40, пунктом 1
статті 41 КЗпП України, чи дотримані
власником або уповноваженим ним
органом передбачені статтями 147-1, 148, 149
КЗпП України правила і порядок
застосування дисциплінарних стягнень,
зокрема, чи не закінчився встановлений
для цього строк, чи застосовувалось вже
за цей проступок дисциплінарне
стягнення чи враховувались при
звільненні ступінь тяжкості вчиненого
проступку і заподіяна ним шкоди,
обставини, за яких вчинено проступок, і
попередня робота працівника.

Відповідно до п. 24 постанови Пленуму
Верховного Суду України "Про практику
розгляду судами трудових спорів" від 6
листопада 1992 року N 9 прогулом
визнається відсутність працівника на
роботі як протягом усього робочого дня,
так і більше трьох годин безперервно
або сумарно протягом робочого дня без
поважних причин.

Однак представник позивача, вважає, що
акти відсутності на робочому місці
позивача о 10 год. 20 хв. та о 15 год. 10 хв.
можуть свідчать лише про те, що
позивачка вийшла на роботу 11 серпня 2014
року, і перебувала в цей день на
території поліклініки, не перебуваючи
в зазначені моменти саме в
наркологічному кабінеті, однак
належних доказів присутності позивача
на роботі (на території поліклініки) у
період часу з 10 год. 20 хв. до кінця
робочого часу (до 16 год. 12 хв.) не надає.

За доповідною старшої медсестри
поліклініки ОСОБА_6, ОСОБА_1 була
відсутня на роботі 11.08.2014 року з 10 год. 20
хв. до кінця робочого дня 16год 12 хв.,
оскільки звертались відвідувачі і вона
намагалась знайти позивача на
території лікарні.

Посилання представника позивача на те,
що ця доповідна не є належним доказом,
спростовуються поясненням свідків
ОСОБА_15, ОСОБА_27, ОСОБА_18 і матеріалами
справи.

Покази свідків ОСОБА_12, ОСОБА_7, ОСОБА_8
не спростовують час складення актів
від 11.08.2014 року.

Крім того, пояснення ОСОБА_1 про те, де
вона перебувала в цей час постійно
змінювалися вона вказувала і на те, що
відвідувала хворого ОСОБА_28 в іншому
відділенні, і перебувала на території
лікарні, і здійснювала патронаж
хворих.

Однак, коли їй було запропоновано
адміністрацією дати пояснення з
приводу прогулу вона відмовилася і не
надавала необхідних пояснень та
допустимих доказів, які б стверджували
факт присутності її на роботі 11.08.2014
року з 10 год.20 хв. до 16 год. 12 хв.

Як було зазначено відповідачем по
справі під час її розгляду, а також
надано у своїх письмових запереченнях
проти позову, що 11.08.2014 року ОСОБА_1 була
відсутня на роботі у вищевказані
години і ОСОБА_1 неодноразово
пропонувалось надати письмові
пояснення щодо причин відсутності її
на роботі 11.08.2014 року, однак цього
зроблено не було.

За таких умов, маючи беззаперечні
докази відсутності на роботі, відмову
від дачі пояснень, ігнорування
розпоряджень головного лікаря з боку
ОСОБА_1, адміністрація ЦРЛ звільнила
позивачку з роботи за ст.40 п.4 КЗпП
України на законних підставах.

Крім того, ОСОБА_1 притягалася до
дисциплінарної відповідальності з
приводу цього існує спір між сторонами
і вказаний факт ними не заперечується.

На підставі п. 4 ст. 40 КЗпП власник має
право розірвати трудовий договір у
випадку здійснення працівником
прогулу без поважних причин.

Законодавець вправі в самому тексті
закону або в іншому прийнятому ним
законі дати таке визначення вжитого
ним поняття, яке він вважає за
необхідне. З урахуванням цього
визначення в п. 4 ст. 40 КЗпП того, що до
поняття прогулу належить і відсутність
на роботі більше трьох годин протягом
робочого дня, не містить будь-яких
дефектів юридичного характеру. Для
звільнення працівника за п. 4 ст. 40 КЗпП
не обов'язково, щоб він був відсутній на
роботі більше трьох годин підряд.
Важливо тільки, щоб були докази, які з
вірогідністю підтверджують
відсутність на роботі більше трьох
годин протягом робочого дня (зміни).

Звільнення на цій підставі
допускається тільки в тому випадку,
якщо працівник здійснив прогул або був
відсутній на роботі більше трьох годин
протягом робочого дня без поважної
причини. Оцінка причин як поважних
здійснюється судом при розгляді спору
про звільнення. Очевидно, поважними
причинами варто визнати такі причини,
що виключають вину працівника. При
такому розумінні поважних причин п. 4
ст. 40 КЗпП не суперечить п. 24 Типових
правил внутрішнього трудового
розпорядку, який кваліфікує поведінку
працівника як порушення трудової
дисципліни (прогул - це різновид такого
порушення) за наявності вини
працівника. Однак оцінка дій
(бездіяльності) працівника як таких, що
містять чи не містять ознаку вину,
являє істотну складність. У цьому
зв'язку істотного значення набуває
судова практика, що склалася, а також
роз'яснення Пленуму Верховного Суду
України. Наявність поважних причин
визнається у разі доведеної
непрацездатності працівника, хоча б
вона і не була підтверджена лікарняним
листком, відмови працівника від
переміщення, якщо робота протипоказана
працівникові за станом здоров'я.
Поважними можуть бути визнані і
причини сімейно-побутового характеру,
якщо вихід працівника на роботу за
наявності таких причин міг би
заподіяти працівникові або іншим
особам шкоду, що значно перевищує ту
шкоду, що заподіяна власникові
невиходом на роботу. З іншого боку,
прогулом без поважної причини
вважається самовільне використання
відпустки (вихід у відпустку), відгулу
тощо. Водночас не можна визнати
прогулом без поважних причин
самовільний вихід у відпустку, коли
працівник має суб'єктивне право на її
одержання в точно визначений строк.
Загальним критерієм вини працівника в
здійсненні прогулу є належна
дбайливість про виконання трудових
обов'язків.

Не може вважатися прогулом відсутність
працівника не на підприємстві, а на
робочому місці. Якщо працівник не
залишив місцезнаходження
підприємства, він не може бути
звільнений за п. 4 ст. 40 КЗпП.

Звільнення за вчинення прогулу (у тому
числі і за відсутність на роботі більше
трьох годин протягом робочого дня) є
дисциплінарним стягненням і повинне
здійснюватися з додержанням правил,
встановлених для застосування
дисциплінарних стягнень.

При розірванні трудового договору з
ОСОБА_1 адміністрацією ЦРЛ дотримані
всі умови звільнення - вказувалося на
необхідність відповідного письмове
пояснення; дотримані передбачені
законодавством терміни звільнення.

Дисциплінарне стягнення накладене з
врахуванням поведінки позивачки та її
відмови від дачі пояснень. Звільнення
проведено відповідно до порядку
передбаченого ст.40 п.4, ст.43, ст. 43-1,ст.47,
ст.147, ст.148, ст.149 КЗпП України.

З персоналу лікарні ніхто не
підтвердив факт перебування ОСОБА_1 на
роботі 11.08.2014 року з 10 год. 20 хв. до 16 год.
15 хв.

Допитаний як свідок ОСОБА_7 вказував на
те, що 11.08.2014 року був у лікарні на
прийомі у лікаря-ортопеда-травматолога
ОСОБА_16, і після того заходив до
лікаря-нарколога, але при перевірці
документації, а також свідчень самого
лікаря ОСОБА_16 в суді, цей факт не
підтверджується, а отже свідчення
даного свідка неправдиві.

Допитаний як свідок ОСОБА_12 вказує на
те, що він заходив в наркологічний
кабінет і бачив ОСОБА_1 біля 13.30 год.
11.08.2014 року, однак в цей час комісія
зафіксувала відсутність ОСОБА_1 на
робочому місці і те, що кабінет був
закритий. Крім того факт звернення до
інших спеціалістів даною особою в цей
же день не зафіксовано в медичній
документації ЦРЛ. Факт звернення
свідка ОСОБА_12 в Ізяславську ЦРЛ
датується 15.09.2014 року, в цей день він
отримав наркологічний сертифікат.

Таким чином, сторона відповідача
вважає, що належними та допустимими
доказами доведено, що покази свідків не
відповідають дійсності.

При сумарному обліку відсутності на
роботі ОСОБА_1,є наявна відсутність на
роботі 11.08.2014 більше трьох годин
упродовж робочого дня, на які позивачка
не може надати підтверджень про факт
перебування на роботі в ці проміжки
часу: з 11.00 год. до 13.00 год.; з 13.30 год. до
16.12 год., що більше чотирьох годин.

З огляду на безпідставність вимог про
поновлення на роботі ОСОБА_1,
безпідставною є і вимога позивача про
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу та відшкодування
моральної шкоди.

Відповідно до ч. 1, 3, 4 ст. 60 Цивільного
процесуального кодексу України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

На підставі викладеного та
керуючись ст. 40, 41,43, 116, 148, 149 КЗпП
України, ст.60, 212-215 ЦПК України, суд,-

вирішив:

в задоволенні позову ОСОБА_1 до
Ізяславської центральної районної
лікарні Хмельницької області про
поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу та відшкодування моральної
шкоди відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Рівненської області
через Острозький районний суд шляхом
подачі апеляційної скарги в
десятиденний строк з дня проголошення
рішення.

Сторони, які не були присутніми під час
проголошення рішення можуть подати
апеляційну скаргу в цей же строк з дня
отримання копії рішення.

Рішення набуває законної сили після
закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. В разі подання
апеляційної скарги рішення якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя Острозького районного
судуВенгерчук А.О.