АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 536/2598/13-ц
Номер провадження 22-ц/786/181/14
Головуючий у 1-й інстанції
Доповідач Кривчун Т. О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2014 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Полтавської області у складі:

Головуючого: судді Кривчун Т.О.,

Суддів: Дряниці Ю.В., Пилипчук Л.І.

при секретарі - Філоненко О.В.,

за участю: представників позивача -
ОСОБА_1, ОСОБА_2

відповідачів -ОСОБА_3, ОСОБА_4

представника відповідача
ОСОБА_4-ОСОБА_5

розглянула у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Полтаві
цивільну справу за апеляційною скаргою
представника позивача ОСОБА_6- ОСОБА_1

на рішення Кременчуцького
районного суду Полтавської області від
11 листопада 2013 року

по справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3,
ОСОБА_4 про визнання правочину
недійсним.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді-доповідача, -

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2013 року ОСОБА_6
звернулася до суду з вказаним позовом
до ОСОБА_3, ОСОБА_4, у якому просила
визнати правочин, вчинений ОСОБА_4 та
ОСОБА_3 05.10.2010 року, недійсним.

В обґрунтування позовних вимог
посилається на те, що 05.10.2010 року її
колишній чоловік, ОСОБА_3 та син -
ОСОБА_4-вчинили правочин, за яким ОСОБА_7
отримав від ОСОБА_4 грошові кошти в сумі
24000,00грн. та зобов»язувався повернути
їх до 05.10.2012р., а в разі неповернення
зобов»язався передати у власність
позикодавцю будівлю магазину за
адресою: АДРЕСА_1

Вважає даний правочин нікчемним,
оскільки він відображає відносини
продавця і покупця-сторін договору
купівлі-продажу, а тому сторони вчинили
удаваний правочин.

Зазначає, що ОСОБА_7 та ОСОБА_4
знали, що будівля магазину належить їй
та ОСОБА_3 на праві спільної сумісної
власності, а тому спірний договір
передбачає розпорядження саме таким
майном, однак своєї згоди на укладення
договору купівлі-продажу вона не
надавала, всупереч закону ОСОБА_7
самостійно розпорядився цим майном, що
також є підставою для визнання
укладеного договору недійсним.

Рішенням Кременчуцького
районного суду Полтавської області від
11 листопада 2013 року у задоволенні
позову ОСОБА_6 про визнання недійсним
правочину, вчиненого ОСОБА_4 та ОСОБА_3,
відмовлено.

Вказане рішення оскаржив представник
позивача, який в поданій апеляційній
скарзі, посилаючись на неповне
з»ясування судом обставин, що мають
значення для справи, недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими,
невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення норм
матеріального та процесуального права,
просить рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким позовні вимоги задовольнити.

Зазначає, що суд при ухваленні рішення
помилково вважав, що розписка є лише
борговим документом, що підтверджує
укладення договору позики та
застосував закон, який не поширюється
на ці правовідносини. Разом із тим
вчинений відповідачами правочин є
удаваним, оскільки відображає
відносини продавця і покупця та
фактично ними було укладено договір
купівлі-продажу, а не договір позики,
тобто вони вчинили удаваний правочин.

Усупереч вимог Закону суд проігнорував
той факт, що грошові кошти є рухомим
майном, а будівля магазину-нерухомим
майном і за договором позики
повертатися мала сума запозичених
грошей.

Вказує, що весь тягар доказування судом
було покладено лише на позивача, у той
час, як відповідачі обмежилися лише
невизнанням позову.

Зважаючи на те, що спірна будівля є
об»єктом права спільної сумісної
власності подружжя і частки є рівними,
суд повністю проігнорував права
позивача, визнавши відповідача ОСОБА_3
єдиним власником магазину.

У судовому засіданні представники
позивача доводи апеляційної скарги
підтримали та прохали її задовольнити.

Відповідачі та їх представник проти
апеляційної скарги заперечували,
прохали рішення місцевого суду
залишити без змін.

Колегія суддів, вивчивши матеріали
справи, перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та позовних вимог, заявлених у
суді першої інстанції, вислухавши
пояснення учасників процесу, дійшла
висновку про часткове задоволення
апеляційної скарги з таких підстав.

У відповідності до ст.213 ЦПК України,
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду першої
інстанції не відповідає.

Як убачається з матеріалів справи
ОСОБА_7 та ОСОБА_6 з 15.09.1979 року
перебували у зареєстрованому шлюбі,
який було розірвано рішенням
Кременчуцького районного суду
Полтавської області від 19 червня 2013
року та у якому мають двох синів-
ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.41-42,50).

За період перебування у шлюбі, а
саме 17.01.2008 року між Омельницьким
сільським споживчим товариством та
ОСОБА_7 було укладено договір
купівлі-продажу будівлі магазину
площею 78,3кв.м., розташованого по
АДРЕСА_1 (а.с.40).

Місцевим судом установлено, що 05
жовтня 2010 року ОСОБА_4 та ОСОБА_7 вчинили
правочин, згідно якого останній
отримав від ОСОБА_4 грошові кошти в сумі
24000,00грн., які зобов»язався повернути до
05 жовтня 2012 року, а у разі неповернення
в зазначений термін зобов»язався
передати у власність позикодавцю
будівлю магазину за адресою: АДРЕСА_1.

Зазначене підтверджується розпискою
від 05.10.2010 року (а.с.8,39).

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог суд першої інстанції виходив з
того, що розписка є лише борговим
документом, що підтверджує укладання
договору позики, а тому між
відповідачами укладено саме договір
позики, а не удаваний договір
купівлі-продажу.

Однак колегія суддів не може
погодитися із таким висновком виходячи
з наступного.

За змістом ч.ч.1,2 ст.1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. На підтвердження укладення
договору позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Стаття 1049 ЦК України визначає, що
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

У відповідності до ч.1 ст.203 ЦПК
України зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам.

Нормою ч.ч.1,2 ст.215 Цивільного
кодексу України встановлено, що
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою
третьою, пятою, шостою статті 203 цього
Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

Аналогічні роз»яснення містить
п.25 Постанови Пленуму Верховного суду
України «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» від 06.11.2009 року,
згідно якого необхідно розмежовувати
види недійсності правочинів: нікчемні
правочини - якщо їх недійсність
встановлена законом (частина перша
статті 219, частина перша статті 220,
частина перша статті 224 тощо), та
оспорювані - якщо їх недійсність прямо
не встановлена законом, але одна із
сторін або інша заінтересована особа
заперечує їх дійсність на підставах,
встановлених законом (частина друга
статті 222, частина друга статті 223,
частина перша статті 225 ЦК тощо).

Нікчемний правочин є недійсним через
невідповідність його вимогам закону та
не потребує визнання його таким судом.
Оспорюваний правочин може бути
визнаний недійсним лише за рішенням
суду.

Згідно статті 235 ЦПК України удаваним є
правочин, який вчинено сторонами для
приховання іншого правочину, який вони
насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин був
вчинений сторонами для приховання
іншого правочину, який вони насправді
вчинили, відносини сторін регулюються
правилами щодо правочину, який
сторони насправді вчинили.

Пунктом 25 Постанови Пленуму Верховного
суду України «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» від 06.11.2009 року
роз»яснино,що за удаваним правочином
сторони умисно оформляють один
правочин, але між ними насправді
встановлюються інші правовідносини. На
відміну від фіктивного правочину, за
удаваним правочином права та обов'язки
сторін виникають, але не ті, що
випливають зі змісту правочину.

Встановивши під час розгляду справи, що
правочин вчинено з метою приховати
інший правочин, суд на підставі статті
235 ЦК (435-15) має визнати, що сторонами
вчинено саме цей правочин, та вирішити
спір із застосуванням норм, що
регулюють цей правочин.

Статтею 236 ЦПК України передбачено, що
нікчемний правочин або правочин,
визнаний судом недійсним, є недійсним з
моменту його вчинення.

Аналіз наведених норм свідчить про те,
що договір позики опосередковує
відносини щодо передачі майна у
власність на засадах повернення такої
ж кількості майна того ж роду та якості.

Оскільки, згідно розписки від 05.10.2010
року сума одержаної ОСОБА_7 позики
становила 24000,00грн. він повинен був
повернути позикодавцю ОСОБА_4 грошові
кошти (рухому річ, обумовлену такими ж
родовими ознаками) у такій самій сумі.

Однак, всупереч вимог закону,
відповідачі в укладеному правочині
передбачили сплату боргу майном з
іншими родовими ознаками, а саме
передачею у власність нерухомого
майна-будівлі магазину за адресою:
АДРЕСА_1.

Відповідно до чинного законодавства
України нерухомі речі мають
спеціальний правовий режим, а до угод з
нерухомістю застосовуються спеціальні
правила, що потребують здійснення
певних процедур, пов»язаних із
нотаріальним посвідченням та
реєстрацією права власності на об»єкти
нерухомого майна.

З урахуванням наведеного укладений
відповідачами договір позики не
відповідає вимогам закону, а саме
статтям 1046,1049 ЦК України, а, отже,
містить ознаки нікчемного правочину,
що, у відповідності до вимог ч.1 ст.215 ЦК
України є підставою недійсності
правочину.

Відтак, при ухваленні рішення суд
першої інстанції порушив норми
матеріального права, застосувавши
закон, який не поширюється на спірні
правовідносини.

Аналіз та оцінка наявних у справі
доказів, зокрема, розписки від 05.10.2010
року, свідчить також про те, що між
ОСОБА_4 та ОСОБА_7 фактично було
укладено договір купівлі-продажу, а не
договір позики, тобто було вчинено
удаваний правочин.

За правилом статті 65 Сімейного Кодексу
України дружина, чоловік
розпоряджаються майном, що є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із
подружжя вважається, що він діє за
згодою другого з подружжя. Дружина,
чоловік має право на звернення до суду
з позовом про визнання договору
недійсним як такого, що укладений
другим із подружжя без її, його згоди,
якщо цей договір виходить за межі
дрібного побутового.

Також, у відповідності до ч.4 ст.369 ЦК
України правочин щодо розпорядження
спільним майном, вчинений одним із
співвласників, може бути визнаний
судом недійсним за позовом іншого
співвласника у разі відсутності у
співвласника, який вчинив правочин,
необхідних повноважень.

Оскільки договір купівлі-продажу
будівлі магазину, розташованого по
АДРЕСА_1, як зазначено вище, укладено в
період перебування ОСОБА_3 та ОСОБА_6 у
зареєстрованому шлюбі, дане нерухоме
майно належить їм на праві спільної
сумісної власності.

Установлено, що письмової згоди на
відчуження будівлі магазину ОСОБА_6 не
надавала.

Враховуючи вищевикладене, суд першої
інстанції, відмовляючи у задоволенні
позовних вимог, неповністю з'ясував
обставини, які мають значення для
справи, неправильно застосував норми
матеріального права, тому висновки
суду не можна визнати такими, що
відповідають обставинам справи.

За таких обставин рішення суду першої
інстанції не відповідає вимогам ст.213
ЦПК України щодо законності і
обгрунтованості, зазначені вище
порушення призвели до неправильного
вирішення спору, що в силу ст.309 ЦПК
України є підставою для його
скасування та ухвалення нового рішення
по суті позовних вимог.

Керуючись ст.ст.303,307, п.п.1,3,4 ч.1 ст.309,
ст.ст.316,317,319 ЦПК України, колегія
суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу представника
позивача ОСОБА_6 - ОСОБА_1, - задовольнити
частково.

Рішення Кременчуцького районного суду
Полтавської області від 11 листопада 2013
року, - скасувати та ухвалити нове
рішення, яким позов ОСОБА_6
задовольнити частково.

Визнати договір позики, укладений
між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 05.10.2010 року в
частині зобов»язання передачі ОСОБА_3
ОСОБА_4 у приватну власність будівлі
магазину, розташованої за адресою:
АДРЕСА_1, - нікчемним.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

ГОЛОВУЮЧИЙ
/підпис/ Т.О. Кривчун

СУДДІ
/підпис/ Ю.В. Дряниця

/підпис/ Л.І. Пилипчук

ЗГІДНО:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області:
Т.О. Кривчун