У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 січня 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Рівненської області у складі:
головуючого Буцяка З.І.,

суддів Боймиструка С.В.,
Гордійчук С.О.;

секретар судового засідання
Пиляй І.С.,

з участю апелянта,
позивача та їх представників,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні Апеляційного
суду в м. Рівному цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Рівненського міського суду від 26
листопада 2013 року у справі за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та Управління
житлово-комунального господарства
Виконавчого комітету Рівненської
міської ради, третя особа на стороні
відповідачів, яка не заявляє
самостійних вимог щодо предмета спору -
Комунальне підприємство "Рівненське
міське бюро технічної інвентаризації",
про визнання приватизації та свідоцтва
про право власності на квартиру
недійсними,

в с т а н о в и л а :

29 листопада 2011 року ОСОБА_2 звернувся в
суд з позовом до ОСОБА_1 та Управління
житлово-комунального господарства
Виконавчого комітету Рівненської
міської ради, третя особа на стороні
відповідачів, яка не заявляє
самостійних вимог щодо предмета спору -
КП "РМБТІ", про визнання приватизації та
свідоцтва про право власності на
квартиру недійсними. В обґрунтування
своїх вимог позивач зазначав, що 5
вересня 2011 року Управління ЖКГ
Виконавчого комітету Рівненської
міської ради видало наказ № 483/01 про
передачу квартири АДРЕСА_1 у приватну
власність ОСОБА_1, на підставі якого
вона 6 жовтня 2011 року отримала
свідоцтво про право власності на неї. 13
жовтня 2011 року відповідачка
зареєструвала своє право власності в
КП «РМБТІ». Він своєї згоди на
приватизацію квартири не давав, участі
у приватизації житла не приймав, іншого
житла не має. Крім того, відповідачка
без його згоди виписала з квартири їх
сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Рівненського міського суду
від 26 листопада 2013 року позов
задоволено. Наказ Управління ЖКГ
Виконавчого комітету Рівненської
міської ради від 5 вересня 2011 року № 483/01
в частині приватизації квартири
АДРЕСА_1 та свідоцтво відповідачки про
право власності на цю квартиру визнано
недійсними.

В поданій на це рішення апеляційній
скарзі ОСОБА_1 доводила, що на час
приватизації спірної квартири
основним її квартиронаймачем була
вона, а не позивач, що підтверджується
розпорядженням Рівненського міського
голови № 798-р від 12 серпня 2011 року.

Відповідно до ст. 65-1 ЖК України наймачі
жилих приміщень у будинках державного
чи громадського житлового фонду можуть
за згодою всіх повнолітніх членів
сім'ї, які проживають разом з ними,
придбати займані ними приміщення у
власність на підставах, передбачених
чинним законодавством.

Суд першої інстанції прийшов до
помилкового висновку про те, що на час
приватизації спірної квартири позивач
у ній проживав. На час приватизації
квартири АДРЕСА_1 було чинним рішення
Рівненського міського суду від 27
травня 2011 року, яким ОСОБА_2 було
визнано таким, що втратив право
користування спірною квартирою. На той
час він у квартирі не проживав, і членом
її сім'ї вже не був, а тому його прав
порушено не було.

ОСОБА_2 було подано позов про вселення у
спірну квартиру, що в свою чергу є
доказом того, що на час приватизації
спірного житла він у ньому не проживав.
З копії постанови Рівненського МВ УМВС
України в Рівненській області про
відмову в порушенні кримінальної
справи від 25 листопада 2011 року
вбачається, що в серпні 2011 року позивач
без її згоди вивіз із спірної квартири
спільно нажите майно. На той час
квартира ще приватизованою не була.

З копії постанови Рівненського МВ УМВС
України в Рівненській області про
відмову в порушенні кримінальної
справи від 13 грудня 2011 року вбачається,
що з серпня 2011 року ОСОБА_3 проживає у
квартирі АДРЕСА_2. З карти виїзду
бригади швидкої медичної допомоги від
15 лютого 2012 року також вбачається, що 15
лютого 2012 року швидка допомога
виїжджала до позивача за адресою:
АДРЕСА_2.

Реєстрація позивача у спірній квартирі
без проживання в ній не надає йому
права на її приватизацію.

Згідно з ч. 4 ст. 5 Закону України «Про
приватизацію державного житлового
фонду» право на приватизацію квартир
(будинків) державного житлового фонду з
використанням житлових чеків
одержують громадяни України, які
постійно проживають в цих квартирах
(будинках) або перебували на обліку
потребуючих поліпшення житлових умов
до введення в дію цього Закону.

Крім того, місцевий суд безпідставно
визнав недійсним її свідоцтво про
право власності на житло у повному
обсязі, оскільки у разі приватизації
спірної квартири позивач буде мати
право лише на її частину.

Покликаючись на ці обставини,
відповідачка рішення місцевого суду
вважала незаконним та необґрунтованим
і просила апеляційний суд його
скасувати й ухвалити у справі нове
рішення про відмову у задоволенні
позову.

В запереченні на апеляційну скаргу
позивач рішення місцевого суду вважав
законним та обґрунтованим і просив
апеляційний суд залишити його без змін,
а подану апеляційну скаргу відхилити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
осіб, які беруть участь у справі і
з'явилися в судове засідання,
перевіривши подані докази та доводи
апелянта, колегія суддів приходить до
висновку, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з таких підстав.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України
встановлено, що під час розгляду справи
в апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що
задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2
про визнання приватизації та свідоцтва
відповідачки про право власності на
спірну квартиру недійсними, місцевий
суд обґрунтовано виходив з того, що
заочне рішення Рівненського міського
суду від 27 травня 2011 року, на підставі
якого позивач був визнаний таким, що
втратив право користування спірною
квартирою, скасовано, ОСОБА_2 з вересня
1991 року у спірній квартирі
зареєстрований як основний
квартиронаймач, а тому відповідно до
вимог ч. 2 ст. 8 Закону України "Про
приватизацію державного житлового
фонду" приватизація цієї квартири
могла були здійснена лише за його
письмовою згодою, якої не було.

З таким висновком суду першої
інстанції колегія суддів погоджується.

Частиною 4 статті 5 Закону України «Про
приватизацію державного житлового
фонду» передбачено, що право на
приватизацію квартир (будинків)
державного житлового фонду з
використанням житлових чеків
одержують громадяни України, які
постійно проживають у цих квартирах
(будинках) або перебували на обліку
потребуючих поліпшення житлових умов
до введення в дію цього Закону.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про
приватизацію державного житлового
фонду» приватизація державного
житлового фонду здійснюється
уповноваженими на це органами,
створеними місцевою державною
адміністрацією, та органами місцевого
самоврядування, державними
підприємствами, організаціями,
установами, у повному
господарському віданні або
оперативному управлінні яких
знаходиться державний житловий фонд.
Передача квартир (будинків),
житлових приміщень у гуртожитках
здійснюється в спільну сумісну або
часткову власність за письмовою
згодою всіх повнолітніх членів сім'ї,
які постійно мешкають у цій квартирі
(будинку), житловому приміщенні у
гуртожитку, в тому числі тимчасово
відсутніх, за якими зберігається
право на житло, з обов'язковим
визначенням уповноваженого власника
квартири (будинку), житлового
приміщення у гуртожитку.

Таким чином, згідно зі ст. ст. 1 і 5 Закону
України «Про приватизацію державного
житлового фонду» право на приватизацію
квартир (будинків) державного фонду
мають громадяни України, які
проживають у цих квартирах. До членів
родини наймача належать тільки
громадяни, що постійно проживають у
квартирі разом із наймачем або за якими
зберігається право на житло.

З копії паспорта позивача ОСОБА_2, копії
витягу з розпорядження виконавчого
комітету Рівненської міської ради
народних депутатів № 397-р від 25 березня
1996 року, довідки ЖЕК № 4 від 31 березня 1997
року вбачається, що у квартирі АДРЕСА_1
проживають та зареєстровані: ОСОБА_2 як
основний квартиронаймач з 1991 року, його
дружина ОСОБА_1 з 1996 року, та син обох
сторін у справі ОСОБА_3, 1993 року
народження (а. с. 8, 9, 10, 64).

28 січня 2010 року шлюб між ОСОБА_2 і ОСОБА_1
розірвано, що стверджується
відповідним свідоцтвом (а. с. 80).

Абзацом 7 ч. 1 ст. 3 Закону України "Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні" визначено,
що реєстрація - це внесення інформації
до Єдиного державного демографічного
реєстру про місце проживання або місце
перебування особи із зазначенням
адреси, за якою з особою може вестися
офіційне листування або вручення
офіційної кореспонденції.

Як установлено судом, заочне рішення
Рівненського міського суду від 27
травня 2011 року, яким ОСОБА_2 було
визнано таким, що втратив право
користування спірною квартирою
АДРЕСА_1, й яке послужило підставою для
одноособової приватизації позивачкою
спірного помешкання, ухвалою
Рівненського міського суду від 8 грудня
2011 року скасовано, а ухвалою цього ж
суду від 11 жовтня 2012 року позовну заяву
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання його
таким, що втратив право користування
житловим приміщенням, та зустрічну
позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про
вселення у квартиру залишено без
розгляду (а. с. 66, 101, 123-124).

Беззаперечних і достовірних доказів
про те, що позивач утратив право
користування спірною квартирою і за
ним не збереглося право на це житло,
сторонами у справі суду не подано.

Тому за таких обставин суд першої
інстанції, на переконання колегії
суддів, прийшов до правильного
висновку про те, що позивач мав право на
приватизацію спірної квартири і
неправомірно був позбавлений
можливості приймати участь в її
приватизації у вересні 2011 року, через
що суд законно й обґрунтовано
задовольнив позовні вимоги ОСОБА_2 та
визнав наказ Управління ЖКГ
Виконавчого комітету Рівненської
міської ради від 5 вересня 2011 року № 483/01
про безоплатну передачу спірної
квартири АДРЕСА_1 у приватну власність
ОСОБА_1 й її свідоцтво про право
власності на неї недійсними.

Враховуючи все викладене вище, доводи
поданої відповідачкою апеляційної
скарги на увагу не заслуговують,
оскільки правильності висновків
місцевого суду не спростовують.

Твердження апелянта про
безпідставність визнання місцевим
судом її свідоцтва про право власності
на спірне житлове приміщення недійсним
у повному обсязі, оскільки у разі
приватизації спірної квартири позивач
буде мати право лише на її частину,
суперечать правилам ст. 8 Закону
України «Про приватизацію державного
житлового фонду», відповідно до яких
передача квартир (будинків), житлових
приміщень у гуртожитках у спільну
сумісну або часткову власність
здійснюється лише за письмовою згодою
всіх повнолітніх членів сім'ї.

Що ж стосується зустрічних позовних
вимог відповідачки ОСОБА_1 до позивача
ОСОБА_2 про визнання його таким, що
втратив право користування спірною
квартирою, то згідно з ч. 1 ст. 123 ЦПК
України відповідач має право
пред'явити зустрічний позов до початку
розгляду справи по суті.

Проте цих вимог закону відповідачкою
при пред'явленні зустрічного позову до
позивача у даній справі не дотримано.

У зв'язку з наведеним колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції, повно і
всебічно з'ясувавши всі дійсні
обставини спору сторін та виконавши
інші вимоги цивільного судочинства,
вирішив дану справу згідно із законом.

Підстав для скасування ухваленого у
справі судового рішення та задоволення
поданої апеляційної скарги, виходячи з
меж її доводів, апеляційний суд не
вбачає.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 303, 307, 308, 313-315, 317
ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Рівненського міського суду від
26 листопада 2013 року залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення. Вона може бути оскаржена
в касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді: