Справа № 2-2153/11
Провадження №2/761/10/2014
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

(заочне)

15 січня 2014 року Шевченківський
районний суд м. Києва

В складі головуючого судді
Волокітіної Н.Б.

При секретарі Михнюк
В.М.

Розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до Публічного
акціонерного товариства «Комерційний
банк «Надра», ОСОБА_2, 3-і особи: Закрите
акціонерне товариство «Український
Страховий Дім», ОСОБА_3 про розірвання
кредитного договору та визнання
іпотечного договору недійсним,

ВСТАНОВИВ

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з
позовом про розірвання кредитного
договору та визнання іпотечного
договору недійсним.

В судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримав,
пояснивши, що 07.07.2008 року між позивачем
та ПАТ КБ «Надра» було укладено
Кредитний договір для придбання
нерухомості. На виконання вимог
Кредитного договору між позивачем та
ОСОБА_2 було укладено Договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1.
07.07.2008 року між позивачем та ПАТ КБ
«Надра» було укладено Іпотечний
договір, згідно якого позивач передав в
іпотеку вищевказану квартиру.

Апеляційним судом м. Києва 11.12.2013 року
було прийнято рішення про визнання
договору купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_1 від 16.05.2008 року, укладеного між
ОСОБА_4 та ОСОБА_2 недійсним,
витребування у ОСОБА_1 на користь
ОСОБА_4 спірної квартири та виселення
ОСОБА_1 із квартири.

Даним рішенням відновлено майнові
права ОСОБА_4 на квартиру за адресою
АДРЕСА_1.

Продаж квартири вчинено за 889659 грн.
Особою, що отримала гроші за даним
правочином є ОСОБА_2, а саме від ПАТ КБ
«Надра» в розмірі 656290,13 грн та від
позивача в розмірі 233368,87 грн. Згідно
виписки по особовому рахунку від 09.03.2010
року позивач здійснив наступні
платежі: по погашенню кредиту-15404 грн.,
по сплаті відсотків - 112364 грн.

З урахуванням викладеного
представник позивача просив розірвати
кредитний договір, укладений між
ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Надра»; визнати
недійсним Іпотечний договір, укладений
07.07.2008 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Надра»
відповідно до ст. 228 та ч. 1 ст. 229 ЦК
України; застосувати трьохсторонню
реституцію та стягнути з ОСОБА_2 на
користь ПАТ КБ «Надра» суму кредитних
коштів в розмірі 656290,13 грн., з ОСОБА_2 на
користь позивача в розмірі 233368,87 грн., з
ПАТ КБ «Надра» на користь позивача суму
сплачених коштів на погашення кредиту
в розмірі 127768 грн.

Відповідачі та треті особи в судове
засідання не з'явилися, про час та місце
слухання справи повідомлялися
належним чином, а тому суд вважає за
можливе, відповідно до ст.ст. 224-226 ЦПК
України, ухвалити за згодою
представника позивача заочне рішення.

Заслухавши пояснення представника
позивача, дослідивши докази, суд
вважає, що позовні вимоги не підлягають
задоволенню, виходячи з наступного.

Перевіряючи обставини справи судом
встановлено, що 07.07.2008 року між ВАТ КБ
«Надра» (правонаступником якого є ПАТ
КБ «Надра») та ОСОБА_1 був укладений
Кредитний договір № 292/П/23/2008-980 для
придбання споживчої нерухомості за
рахунок кредитних коштів.

07.07.2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був
укладений Договір купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1 Дана квартири була
придбана позивачем ОСОБА_1 за кошти, які
він отримав в кредит в ПАТ КБ «Надра».

Для забезпечення виконання
зобов'язань за кредитним договором
07.07.2008 року між ПАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1
був укладений Договір іпотеки,
предметом якого є квартира, що
розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Апеляційним судом м. Києва 11.12.2013 року
було прийнято рішення про визнання
договору купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_1 від 16.05.2008 року, укладеного між
ОСОБА_4 та ОСОБА_2 недійсним,
витребування у ОСОБА_1 на користь
ОСОБА_4 спірної квартири та виселення
ОСОБА_1 із квартири.

В позовній заяві позивач зазначив, що
п. 2.3 Кредитного договору передбачено,
що кредитні ресурси (гроші) повинні
були використані за цільовим
призначенням: для придбання
вищевказаної квартири. Тобто даний
кредит був цільовим. Оскільки судовим
рішенням позивача позбавлено права
власності на квартиру, яка придбана за
кредитні кошти, з урахуванням
викладених обставин, позивач вважає, що
Кредитний договір має бути розірваний.

Відповідно до ст. 651 ЦК України зміна
або розірвання договору допускається
лише за згодою сторін, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Договір може бути змінено або
розірвано за рішенням суду на вимогу
однієї із сторін у разі істотного
порушення договору другою стороною та
в інших випадках, встановлених
договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною
договору, коли внаслідок завданої цим
шкоди друга сторона значною мірою
позбавляється того, на що вона
розраховувала при укладенні договору.

У разі односторонньої відмови від
договору у повному обсязі або частково,
якщо право на таку відмову встановлено
договором або законом, договір є
відповідно розірваним або зміненим.

Частиною 2 ст. 652 ЦК України
передбачено, що в разі недосягнення
сторонами згоди щодо приведення
договору у відповідність з
обставинами, які істотно змінились, або
щодо його розірвання, договір може бути
розірваний за наявності одночасно
таких умов: 1) в момент укладання
договору сторони виходили з того, що
така зміна обставин не настане; 2) зміна
обставин зумовлена причинами, які
заінтересована сторона не могла
усунути після їх виникнення при всій
турботливості та обачності, які від неї
вимагалися; 3) виконання договору
порушило б співвідношення майнових
інтересів сторін і позбавило б
заінтересовану сторону того, на що вона
розраховувала при укладанні договору;
4) із суті договору або звичаїв ділового
обороту не випливає, що ризик зміни
обставин несе заінтересована особа.

Отже, для розірвання договору у разі
істотної зміни обставин необхідно
наявність усіх перелічених умов
одночасно.

Проте, позивачем не було доведено
жодної з умов, одночасна наявність яких
необхідна для розірвання договору, які
давали б суду підстави дійти висновку
про розірвання кредитного договору.

Позивач також просить визнати
недійсним Іпотечний договір
відповідно до ст. 228 та ч. 1 ст. 229 ЦК
України.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 228 ЦК України
правочин вважається таким, що порушує
публічний порядок, якщо він був
спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним.

Правочин, який порушує публічний
порядок, є нікчемним.

Разом з тим стаття 203 ЦК України
встановлює загальні вимоги, додержання
яких є необхідним для чинності
правочину, а саме: 1) зміст правочину не
може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також інтересам держави і суспільства,
його моральним засадам; 2) особа, яка
вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності; 3)волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі; 4)
правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом; 5) правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним;
6) правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З матеріалів справи вбачається, що
Іпотечний договір, укладений між
ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Надра», підписаний
повноваженими особами, він містить всі
суттєві умови передбачені законом для
договорів і які мають істотне значення,
а також які були узгодженні сторонами
шляхом звернення позивача з
пропозицією щодо укладання договору та
погодження відповідачем на укладання
такого договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України,
якщо особа, яка вчинила правочин,
помилилася щодо обставин, які мають
істотне значення, такий правочин може
бути визнаний судом недійсним. Істотне
значення має помилка щодо природи
правочину, прав та обов'язків сторін,
таких властивостей і якостей речі, які
значно знижують її цінність або
можливість використання за цільовим
призначенням. Помилка щодо мотивів
правочину не має істотного значення,
крім випадків, встановлених законом.

Згідно п. 19 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009
рок «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» обставини, щодо
яких помилилася сторона правочину
(стаття 229 ЦК), мають існувати саме на
момент вчинення правочину. Особа на
підтвердження своїх вимог про визнання
правочину недійсним повинна довести,
що така помилка дійсно мала місце, а
також що вона має істотне значення.

Не є помилкою щодо якості речі
неможливість її використання або
виникнення труднощів у її
використанні, що сталося після
виконання хоча б однією зі сторін
зобов'язань, які виникли з правочину, і
не пов'язане з поведінкою іншої сторони
правочину. Не має правового значення
помилка щодо розрахунку одержання
користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного
недбальства, незнання закону чи
неправильного його тлумачення однією
зі сторін не є підставою для визнання
правочину недійсним.

Отже, в розумінні ст. 229 ЦК України не
можна вважати, що Іпотечний договір був
укладений позивачем під впливом
помилки.

Таким чином, оцінюючі належність,
допустимість і достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності, враховуючи те, що
обставини, на які посилається позивач
як на підставу для задоволення позову,
не знайшли своє підтвердження у
судовому засіданні, оскільки
ґрунтуються на неналежних та
недопустимих доказах, суд прийшов до
висновку, що позовні вимоги про
розірвання кредитного договору та
визнання іпотечного договору
недійсним не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 203, 215, 228, 229, 651, 652 ЦК
України, ст.ст. 10, 11, 60, 88, 212, 215, 218, 224-226
ЦПК України, суд

ВИРІШИВ

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Публічного
акціонерного товариства «Комерційний
банк «Надра», ОСОБА_2, 3-і особи: Закрите
акціонерне товариство «Український
Страховий Дім», ОСОБА_3 про розірвання
кредитного договору та визнання
іпотечного договору недійсним
залишити без задоволення.

Заочне рішення може бути переглянуто
судом, що його ухвалив за письмовою
заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення
може бути подано протягом 10 днів з дня
отримання його копії.

Заочне рішення набирає законної сили
на загальних підставах, визначених ЦПК
України.

Рішення суду може бути оскаржено
позивачем до Апеляційного суду м. Києва
шляхом подачі протягом 10 днів
апеляційної скарги з дня його
проголошення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку на подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано.

Суддя