Справа №545/1585/13-ц
№2/545/23/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" січня 2014 р. Полтавський районний
суд Полтавської області в складі:

головуючого судді Шелудякова Л.В.,

при секретарі Лабовкіній Г.Г.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Полтава цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті
особи: Новоселівська сільська рада
Полтавського району Полтавської
області, Полтавська районна державна
нотаріальна контора, ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5 про визнання заповіту
недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з
позовом до ОСОБА_2 про визнання
заповіту недійсним, посилаючись на те,
що ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер її батько
ОСОБА_6, останнє місце реєстрації якого
було АДРЕСА_1. За заявою сина померлого
ОСОБА_2 в нотаріальній конторі була
заведена спадкова справа. З
відповідними заявами до нотаріальної
контори звернулися і інші діти
спадкодавця, а саме, вона - ОСОБА_1,
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_3 Інших
спадкоємців більше не має. Згідно
заповіту, залишеного спадкодавцем, все
майно, він залишив тільки одному із
своїх дітей - ОСОБА_2 Вважає вказаний
заповіт недійсним виходячи з
наступного.

Останні два роки до своєї смерті
батько тяжко хворів на онкологічне
захворювання, яке супроводжувалося
сильними фізичними та психологічними
стражданнями. Останні декілька місяців
до смерті у Полтавській районній
лікарні батько постійно приймав
сильнодіючі медичні препарати. Спірний
заповіт було складено 13 березня 2012
року, тобто за два місці до смерті, коли
батько перебував під впливом всіх
наведених факторів - фізичних
страждань, дією спеціальних
медикаментів для онкохворих,
психологічних та інших факторів і
навряд міг усвідомлювати в повній мірі
значення своїх дій, їх наслідки. За його
життя у інших дітей з батьком були
нормальні родинні сосунки. Зі всіма
дітьми він поводився практичного
однаково. Після смерті їх матері у 1997
році, в розмовах батько виявляв бажання
після своєї смерті залишити все майно
порівну на всіх дітей. Психічним станом
батька скористався ОСОБА_2, і потайки
від всіх він хитрощами уговорив батька
скласти заповіт на його користь та
потайки організував поїздку батька до
с.Новоселівка до сільської ради для
складання та посвідчення заповіту.
Судячи з усього,батько і не пам'ятав,
або не придавав значення, не розумів
сенсу обставин своєї поїздки до
Новоселівської сільської ради, не
розумів значення своїх дій, не міг
керувати ними при складанні заповіту.

Враховуючи вказане, просила
визнати заповіт померлого ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_1, у с.Пасківка Полтавського
району Полтавської області,
посвідченого секретарем
Новоселівської сільської ради у
с.Новоселівка Полтавського району
Полтавської області 13 березня 2012 року
недійсним.

В судовому засіданні позивач
ОСОБА_1 позов підтримала, дала
пояснення аналогічне викладеному в
позовній заяві.

Представник позивача адвокат ОСОБА_7
позов просила задовольнити, в останнє
судове засідання не з'явилась.

Відповідач ОСОБА_2 позов не визнав та
пояснив суду, що на час складання
заповіту його батько був дієздатним.
Посилання позивача, що спадкодавець
під час складання заповіту перебував
під впливом сильнодіючих медичних
препаратів є безпідставним, оскільки
на момент складання заповіту та
посвідчення заповіту він на лікуванні
не перебував.

Увесь час батько перебував у здоровому
глузді, у повній мірі усвідомлював
значення своїх дій, міг керувати ними,
усвідомлював наслідки власної
поведінки.

Третя особа ОСОБА_5, допитана як свідок,
пояснила, що батько ОСОБА_6 ображався на
сина - відповідача по справі, і плакав,
що він його покинув. У батька були
розлади пам'яті, про заповіт нічого не
говорив, а тому вважала, що позовні
вимоги необхідно задовольнити.

Інші учасники цивільного процесу до
суду направили заяви про розгляд
справи без їх участі.

Суд, дослідивши матеріали справи,
приходить до наступного.

Так, судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2
року помер ОСОБА_6, що підтверджується
свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1,
виданого виконкомом Новоселівської
сільської ради Полтавського району
Полтавської області ІНФОРМАЦІЯ_2 року
(а.с.6).

Після смерті ОСОБА_6 Полтавською
районною державною нотаріальною
конторою заведено спадкову справу
№571/2012 за заявою про прийняття спадщини
за заповітом від сина померлого ОСОБА_2
Заяви про прийняття спадщини за
законом надійшли від ОСОБА_1, ОСОБА_4,
ОСОБА_5 та ОСОБА_3, що підтверджується
довідкою Полтавської районної
державної нотаріальної контори №02-14/764
від 19 березня 2013 року (а.с.9).

Із заповітом спадкодавця, яким все
належне майно він заповідав сину -
відповідачу ОСОБА_2, позивач не
погодилась, оскільки вважає, що він
складений був спадкодавцем в той час,
як останній не міг усвідомлювати своїх
дій.

Відповідно до ст.ст.1216 ЦК України,
спадкуванням є перехід прав та
обов'язків (спадщини) від фізичної
особи, яка померла (спадкодавця), до
інших осіб (спадкоємців). Спадкування
здійснюється за заповітом або за
законом.

Згідно ст.1233 ЦК України заповітом є
особисте розпорядження фізичної особи
на випадок своєї смерті.

Право на заповіт має фізична особа з
повною цивільною дієздатністю (ч.1
ст.1234 ЦК України).

Заповіт, як вид одностороннього
правочину є дія особи спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків, заповіт
повинен відповідати загальним
вимогам, додержання яких є необхідними
для чинності правочину, серед яких,
особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності (ст.201, ч.2 ст.203 ЦК України).

За змістом ст.30 ЦК України цивільну
дієздатність має фізична особа, яка
усвідомлює значення своїх дій та може
керувати ними. Цивільною дієздатністю
фізичної особи є її здатність своїми
діями набувати для себе цивільних прав
і самостійно їх здійснювати, а також
своїми діями створювати для себе
цивільні обов'язки, самостійно їх
виконувати та нести відповідальність у
разі їх невиконання.

Відповідно до ст.225 ЦК України правочин,
який дієздатна фізична особа вчинила у
момент, коли вона не усвідомлювала
значення своїх дій та (або) не могла
керувати ними, може бути визнаний судом
недійсним за позовом цієї особи, а в
разі її смерті - за позовом інших осіб,
чиї цивільні права або інтереси
порушені.

Згідно з ч.1, ч.2 ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Частиною 4 цієї статті передбачено, що
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами
є будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення сторін, та інших
обставин, які мають значення для
вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

Як вбачається з тексту заповіту від 13
березня 2012 року заповіт до підписання
був прочитаний уголос заповідачем
ОСОБА_6 і власноруч підписаний ним у
присутності секретаря сільської ради,
після того, як було встановлено особу
заповідача та перевірено його
дієздатність (а.с.52).

Право вчиняти нотаріальні дії щодо
посвідчення заповітів надано
секретарю сільської ради відповідно до
ст.37 Закону України «Про нотаріат».

Відповідно до п.16 постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 06
листопада 2009 року «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» правила статті
225 ЦК поширюються на ті випадки, коли
фізичну особу не визнано недієздатною,
однак у момент вчинення правочину
особа перебувала в такому стані, коли
вона не могла усвідомлювати значення
своїх дій та (або) не могла керувати
ними (тимчасовий психічний розлад,
нервове потрясіння тощо).

У ст. 225 ЦК йдеться про такий тимчасовий
стан цілком дієздатної фізичної особи,
за якого вона внаслідок функціональних
розладів психіки, порушення
фізіологічних процесів в організмі або
інших хворобливих явищ не може
розуміти значення своїх дій та (або)
керувати ними. Воля особи при вчиненні
правочину в таких випадках або взагалі
відсутня, або настільки спотворена, що
абсолютно не відповідає тій волі, яка
була би у цієї особи, якщо б вона
знаходилася при здоровому розумі і
твердій пам'яті.

Таким чином, підставою визнання
правочину недійсним є фактична
недієздатність особи, яка вчинила
правочин. На відміну від юридичної
недієздатності, яка має постійний
характер і пов'язується законом або з
досягненням певного віку (ст.ст.31, 32, 34, 35
ЦК України), або з визнанням особи
недієздатною чи обмеженням її
дієздатності в судовому порядку (ст.36,
39, 40 ЦК України), в цьому разі
недієздатність має тимчасовий, інколи
навіть одномоментний характер.

Для визначення наявності такого стану
на момент укладення правочину суд
відповідно до статті 145 ЦПК
зобов'язаний призначити
судово-психіатричну експертизу за
клопотанням хоча б однієї зі сторін.
Справи про визнання правочину
недійсним із цих підстав вирішуються з
урахуванням як висновку
судово-психіатричної експертизи, так і
інших доказів відповідно до статті 212
ЦПК.

При розгляді справ за позовами про
визнання недійсними заповітів на
підставі статті 225, частини другої
статті 1257 ЦК України суд відповідно до
статті 145 ЦПК за клопотанням хоча б
однієї зі сторін зобов'язаний
призначити посмертну
судово-психіатричну експертизу.
Висновок такої експертизи має
стосуватися стану особи саме на момент
вчинення правочину.

Представник позивача 03 березня 2013
року звернулась з клопотанням про
призначення посмертної
судово-психіатричної експертизи (а.с.53,
54).

Ухвалою Полтавського районного суду
Полтавської області від 30 серпня 2013
року по справі була призначена
посмертна судово-психіатрична
експертиза для встановлення
психічного стану ОСОБА_6 на момент
складення заповіту.

23 грудня 2013 року справа була повернута
з Київського міського центру
судово-психіатричної експертизи.
Експертиза не була проведена у зв'язку
з ненаданням додаткових матеріалів
(а.с.64).

Статтею 10 ЦПК України встановлено, що
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін.

Частиною 4 згаданої статті встановлено,
що суд сприяє всебічному і повному
з'ясуванню обставин справи: роз'яснює
особам, які беруть участь у справі, їх
права та обов'язки, попереджує про
наслідки вчинення або невчинення
процесуальних дій і сприяє здійсненню
їхніх прав у випадках, встановлених цим
Кодексом.

Як пояснила позивач в судовому
засіданні, вона не може надати
додаткові матеріали щодо стану
здоров'я ОСОБА_6, оскільки у неї вони
відсутні.

Судом роз'яснено позивачу, відповідачу
їх процесуальні права. Клопотань про
витребування додаткових доказів,
повторного направлення справи для
проведення судово-психіатричної
експертизи сторони не заявили.

Оскільки по справі не була проведена
посмертна судово-психіатрична
експертиза, при ухваленні рішення
приймаються до уваги лише надані
сторонами докази.

Допитана в судовому засіданні свідок
ОСОБА_8 пояснила, що вона працювала
секретарем сільською ради, коли ОСОБА_6
звернувся до сільської ради про
посвідчення заповіту. Текст заповіту
надруковано в сільській ради з його
слів, який він прочитав. Виглядав
спадкодавець охайним, сумнівів щодо
його стану здоров'я, поведінки у неї не
виникало.

Свідок ОСОБА_9 пояснила суду, що вона
проживала із спадкодавцем шість років,
жили дружно. У лютому 2012 році він
захворів, а 30 травня 2013 року помер. Про
те, що складено заповіт ОСОБА_6
повідомив її, однак його дітям про
заповіт вона не говорила, на пам'ять
спадкодавець не скаржився.

Суд вірить показам даних свідків,
оскільки вони логічні, послідовні та
підтверджені письмовими доказами по
справі.

До показань свідка ОСОБА_5 суд
відноситься критично, оскільки не
підтверджені належними доказами.

Посилання позивача на те, що ОСОБА_6 в
момент укладання заповіту не розумів
значення своїх дій, тому що знаходився
під дією специфічних медикаментів є
лише припущеннями, які зроблені без
посилання на допустимі та належні
докази.

Крім того у відповідності до ст.44
Закону «Про нотаріат» зазначено, що
якщо кожна із сторін однаково
розуміє значення, умови правочину та
його правові наслідки, про що
свідчать особисті підписи сторін на
правочині.

Під час укладання угоди сторони
розуміли значення правочину, свої
права та обов'язки. Згідно ст.204 ЦК
України правочин є правомірним, якщо
його недійсність не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

В судовому засіданні не встановлено
жодних доказів, які б свідчили, що
батько позивача при підписанні
заповіту, не розумів значення
своїх дій та не міг керувати ними.

На момент укладання заповіту ОСОБА_6
був дієздатною особою, який розумів
значення своїх дій.

Таким чином оцінюючи зібрані докази
в їх сукупності суд вважає, що позовні
вимоги не знайшли свого
підтвердження в судовому засіданні.

На підставі викладеного,
керуючись ст.ст.7, 8, 10, 11, 60, 209, 212-215, 218 ЦПК
України, ст.ст.15, 16, 203, 204, 1216, 1217, 1233, 1234, 1247
ЦК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1
до ОСОБА_2, треті особи: Новоселівська
сільська рада Полтавського району
Полтавської області, Полтавська
районна державна нотаріальна контора,
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання
заповіту недійсним - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду Полтавської області
через Полтавський районний суд в
десятиденний строк з дня його
проголошення, а у разі якщо рішення
було постановлено без участі особи, яка
її оскаржує, апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії цього рішення.

Суддя Полтавського районного суду

Л.В.Шелудяков