Справа № 297/3076/13-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2014 року
м. Берегово

Берегівський районний суд
Закарпатської області в складі:

головуючого Ільтьо І. І.,

при секретарі Куні О. І.,

з участю позивача ОСОБА_1 її
представника ОСОБА_2 та відповідача
ОСОБА_3, розглянувши у відкритому
судовому засіданні в залі суду м.
Берегово цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи
такою, що втратила право на
користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з позовом до
ОСОБА_3 про визнання особи такою, що
втратила право на користування житлом.
В обґрунтування заявлених позовних
вимог позивач зазначила, що житлова
квартира АДРЕСА_1, належить їй в цілому
на підставі договору купівлі - продажу
від 05.05.2006 року, який посвідчений
приватним нотаріусом Берегівського
нотаріального округу ОСОБА_4, що також
підтверджено витягом про реєстрацію
права власності на нерухоме майно від
05.05.2006 року.

Зазначала, що рішенням Берегівського
районного суду від 10.10.2013 року шлюб між
нею та ОСОБА_3 розірвано. Ще до
розірвання шлюбу відповідач пішов жити
окремо, однак добровільно з
реєстраційного обліку зніматися не
бажає, так і по сьогоднішній день він
зареєстрований в АДРЕСА_1.

Сам факт реєстрації відповідача за її
адресою створює для неї перешкоди у
користуванні та розпорядженні своїм
житлом. Вважає, що відповідач втратив
право на користування квартирою
АДРЕСА_1 оскільки не проживає в даному
будинку. Наявність формальної
реєстрації відповідача за вище
вказаною адресою, де він раніше
проживав, створює для позивача
незручності, порушує її право
власності на нерухоме майно.

В судовому засіданні позивач та його
представник підтримали позов та
просили задовольнити його з підстав
викладених в позовній заяві.

Відповідач в судовому засіданні позов
не визнав та пояснив, що не проживає в
АДРЕСА_1 з квітня 2013 року, оскільки йому
перешкоджає позивачка, яка змінила
замки на дверях та не пускає його до
квартири.

Заслухавши пояснення сторін,
перевіривши матеріали справи, повно і
всебічно з'ясувавши обставини справи,
дотримуючись принципів змагальності і
диспозитивності цивільного
судочинства, оцінивши докази у справі
за своїм внутрішнім переконанням
згідно ст. 212 ЦПК України, захищаючи
порушені, невизнані або оспорюванні
права, свободи чи інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб
згідно ст. 1 ЦПК України, пришов до
висновку, що позовні вимоги підлягають
задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивачу ОСОБА_1
на підставі договору купівлі-продажу
від 05.05.2006 року, посвідченого приватним
нотаріусом ОСОБА_4, на праві власності
належить квартира АДРЕСА_1. Зазначений
договір купівлі-продажу від 05.05.2006 року,
зареєстрований у реєстрі правочинів
05.05.2006 року, про що надано витяг № 10692676
від 20.05.2006 року (а.с. 4-5). Вказана
квартира придбана позивачкою ОСОБА_1 ще
до укладення шлюбу.

Відповідачем в судовому засіданні
підтверджено факт не проживання його з
квітня 2013 року в спірній квартирі
АДРЕСА_1

З листа Берегівського РВ ГУДМС України
в Закарпатській області №3395 від 17.12.2013
року, вбачається, що ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_3 значаться на
реєстраційному за адресою: АДРЕСА_1

Відповідно до змісту ст. 71 ЖК України,
при тимчасовій відсутності наймача або
членів його сім'ї за ними зберігається
жиле приміщення протягом шести
місяців.

За ст. 72 ЖК України, визнання особи
такою, що втратила право користування
жилим приміщенням внаслідок
відсутності цієї особи понад
встановлені строки, провадиться в
судовому порядку.

При таких обставинах справи, суд
вважає, що є правові підстави для
визнання відповідача ОСОБА_3 таким, що
втратив право користування квартирою
АДРЕСА_1 оскільки має тільки формальну
реєстрацію у вказаній квартирі, не
користуються нею період часу, що значно
перевищує встановлений законом
шестимісячний строк та відсутній на
житловій площі.

У ст. 29 ЦК України визначено поняття
«місця проживання», а саме, місцем
проживання фізичної особи є житловий
будинок, квартира, інше приміщення,
придатне для проживання в ньому, у
відповідному населеному пункті, в
якому фізична особа проживає постійно,
переважно, тимчасово.

Згідно ст. 383 ЦК України, власник
квартири( будинку) має право
використовувати помешкання для
власного проживання, проживання членів
своєї сім'ї. Власник, який має підстави
передбачати можливість порушення
свого права власності іншою особою,
може звернутися до суду з вимогою про
заборону вчинення нею дій, які можуть
порушити його право, або з вимогою про
вчинення певних дій для запобігання
такому порушенню.

Згідно з положеннями частини 1 статті 383
ЦК України власник житлового будинку,
квартири має право використовувати
помешкання для власного проживання,
проживання членів своєї сім'ї, інших
осіб.

Відповідно до ст. 316 ЖК України право
власності - це право особи на майно, яке
він здійснює відповідно до закону, по
своїй волі і незалежно від волі інших
осіб. Зміст права власності складають
три правомочність - володіння,
користування і розпорядження.
Володіння майном - має на увазі
юридично закріплену можливість
фактично володіти майном, впливати на
нього у будь-який момент, здійснювати
відносно такого майна свою волю. Право
користування полягає в юридично
закріпленій можливості власника
використовувати корисні якості майна
для себе, отримувати з цього користь,
вигоду. Розпорядження майном - це
можливість власника встановлювати,
змінювати, припиняти юридичне
існування майна.

Відповідно до частини 1 ст. 317 ЦК
України, власникові належать права
володіння, користування та
розпорядження своїм майном.

Частиною 1 статті 319 ЦК України
передбачено, що власник володіє,
користується, розпоряджається своїм
майном на власний розсуд.

Гарантуючи захист права власності,
закон надає власнику право вимагати
усунення будь-яких порушень його прав.
Способи захисту права власності
передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК
України.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що
власник має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпоряджання своїм
майном. Усім власникам забезпечуються
рівні умови здійснення своїх прав.
Діяльність власника може бути обмежена
чи припинена, або власника може бути
зобов'язано допустити до користування
його майном інших осіб лише у випадках
і в порядку, встановлених законом.

Суд вважає, що право позивача вільно
користуватися та розпоряджатися своєю
власністю порушено та підлягає
захисту, у зв'язку з існуванням факту
реєстрації у квартирі АДРЕСА_1,
відповідача ОСОБА_3, який знятися
добровільно з реєстраційного обліку з
вказаної адреси не бажає, мають тільки
формальну реєстрацію у вказаній
квартирі та не проживає в ній більше
шести місяців.

Згідно ст.15 Цивільного кодексу України,
кожна особа має право на захист свого
цивільного права у разі його
порушення,невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право на захист свого
інтересу , який не суперечить загальним
засадам цивільного законодавства.

Згідно ст.16 ЦК України кожна особа має
право звернутись до суду за захистом
свого особистого немайнового або
майнового права та інтересу.

У відповідності до ст.3
Цивільно-процесуального кодексу
України, кожна особа має право в
порядку, встановлену
цивільно-процесуальним кодексом
звернутись до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав,свобод чи інтересів.

У відповідності до ст.64 Конституції
України право на звернення до суду за
захистом своїх прав і свобод не
підлягає обмеженню. Дане право
гарантоване усім фізичним та юридичним
особам, права і свободи чи інтереси
яких порушені, невизнані або оспорені.

Згідно ст.4 ЦПК України здійснюючи
правосуддя, суд захищає права,свободи
та інтереси фізичних осіб, права та
інтереси юридичних осіб у спосіб
визначений законами України.

У відповідності до ст.11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб,поданим у відповідності до норм
ЦПК в межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін.

Згідно ч.3 ст.10 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених ЦПК України.

Судом були надані рівні права сторонам
процесу щодо подання доказів, їх
дослідження і доведення перед судом їх
переконливості.

Позивачем вимоги позову доведені, на
підставі наданих доказів, встановлені
обставини, що свідчать про порушення
його права, яке підлягає захисту в
обраний позивачем спосіб.

На підставі викладеного,
керуючись ст. ст. 3, 11-16, 29, 319, 321, 383, 386, 391
Цивільного кодексу України, ст. ст. 71, 72,
156, 316 Житлового кодексу України,
Законом України «Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні від 11.12 2003 р.,
керуючись ст.ст. 9, 11, 57-61, 209, 212-215, 218
Цивільного процесуального кодексу
України, суд -

ВИ Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про
визнання особи такою, що втратила право
на користування житлом - задовольнити.

Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, такими, що
втратив право користування квартирою
АДРЕСА_1

Апеляційна скарга на рішення суду може
бути подана протягом десяти днів з його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Суддя:
Ільтьо І. І.