Справа № 455/1230/14-ц
Провадження № 2/455/494/2014
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

09 грудня 2014 року Старосамбірський районний суд Львівської області в складі:

головуючого - судді Ференц О.І.

при секретарі - Нестер М.В.,

з участю представника позивача - ОСОБА_1,

відповідача - ОСОБА_2

та його представника - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Старий Самбір цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства "Кредобанк" до ОСОБА_2, ОСОБА_4 (попереднє прізвище ОСОБА_2) ОСОБА_5 про стягнення боргу та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства "Кредобанк", третя особа - ОСОБА_4, про визнання кредитного договору недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

19.08.2014р. представник позивача звернувся до суду із первинною позовною заявою, покликаючись на те, що 16.01.2007р. між ВАТ Кредобанк", правонаступником якого є ПАТ "Кредобанк", та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № 03/07, за умовами якого відповідачу ОСОБА_2 надано грошові кошти в сумі 22 000 доларів США на строк до 01.01.2022р.. Згідно з п.3.2 цього договору ОСОБА_2 за користування кредитом сплачує банку 14.5 % річних, а відповідно до Додаткового договору від 27.05.2008р. - 15.5 % річних. Повернення суми кредиту згідно умов договору мало здійснюватися щомісячно рівними платежами по 123 долари США не пізніше наступного робочого дня поточного місяця. Проте, всупереч вимогам ЦК України ОСОБА_2 умов договору не виконує, у зв'язку з чим на виконання п.4.9 кредитного договору у банку виникло право вимагати у відповідача дострокового повернення кредиту, процентів, комісій та інших належних до сплати платежів, про що письмово було повідомлено позичальника.

У зв'язку з тривалим невиконанням ОСОБА_2 умов договору, 17.12.2013р. йому було надіслано Повідомлення-вимогу з вимогою повернути несплачену суму заборгованості за кредитним договором, проте така була залишена ОСОБА_2 без відповіді.

Відповідно до п.5.1 Кредитного договору за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань позичальник, крім відшкодування збитків, сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки, вказаної у п.3.2 договору, але не менше однієї гривні за кожен день прострочення. Крім цього, згідно п.5.2 Кредитного договору, позичальник за невиконання взятих на себе зобов'язань відшкодовує банку заподіяні збитки в повному обсязі, в тому числі й упущену вигоду. Станом на 12.12.2013р. ОСОБА_2 повинен повернути банку 16290.74 доларів США та 300 грн., з яких 14678.08 доларів США - неповернута сума кредиту, 1612.66 доларів США - прострочені відсотки, 300 грн. - прострочена сума комісії за адміністрування кредиту. Згідно з розрахунком пені по простроченій заборгованості станом на 12.12.2013р. ОСОБА_2 зобов'язаний сплатити 844.28 доларів США пені, нарахованої за період з 13.12.2012р. по 12.12.2013р..

З метою забезпечення належного виконання ОСОБА_2 умов кредитного договору між банком та ОСОБА_4 (попереднє прізвище ОСОБА_2) Н.В. 16.01.2007р. було укладено договір поруки, згідно умов якого ОСОБА_4 зобов'язується відповідати перед кредитором за виконання боржником зобов'язань в повному обсязі (повернення кредиту, сплати відсотків та комісій за користування кредитом, пень, штрафів, неустойок). Пунктом 2.3 договору поруки передбачається, що поручитель зобов'язаний сплатити кредитору заборгованість протягом 7 календарних днів з моменту невиконання боржником зобов'язань за кредитним договором. 17.12.2013р. на адресу ОСОБА_4 було надіслано Повідомлення-вимогу з вимогами повністю сплатити нараховані відсотки та повернути кредит, а також штрафні санкції (пеню і штраф).

Просить суд стягнути солідарно з відповідачів - ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на користь ПАТ "Кредобанк" загальну суму заборгованості в розмірі 17135.02 доларів США та 300 грн., з яких 14678.08 доларів США - неповернута сума кредиту, 1612.66 доларів США - прострочені відсотки, 844.28 долари США - пеня, та 300 грн. - прострочена сума комісії за адміністрування кредиту.

22.10.2014р. відповідач ОСОБА_2 подав суду зустрічну позовну заяву до ПАТ "Кредобанк", третя особа - ОСОБА_4, про визнання Кредитного договору недійсним, посилаючись на наступне. Кредит, який йому надав банк, він отримав для придбання квартири. На цей час він надав банку достовірну інформацію про свій фінансово-майновий стан та відповідно до умов надання кредитних коштів ним була надана довідка про отримання доходу в національній валюті за шість місяців, що передували місяцю отримання кредиту. Відповідно до п.2.1 Кредитного договору банк зобов'язувався надати йому кредит в сумі 22000 доларів США на строк до 01.01.2022р.. Вказана сума кредиту дорівнювала 111100 гривень. Відповідно до ст.99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня, а ст.524 ЦК України передбачено, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. При цьому сторони можуть виразити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Таким чином, єдиним законним засобом платежу, який застосовується при проведенні розрахунків між резидентами на території України є гривня. Надання банком позичальникові грошових коштів (кредиту) в іноземній валюті та проведення позивачем дій відносно виконання своїх обов'язків в іноземній валюті за своєю правовою природою є валютною операцією. Одночасно ст.5 Декрету КМУ "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" передбачено, що валютні операції проводяться на підставі відповідної ліцензії НБУ. Цією ж статтею Декрету вказано, що на здійснення валютних операцій НБУ видає генеральні та індивідуальні ліцензії. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам, а індивідуальні резидентам та нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення цієї операції. Окрім цього, на день отримання кредиту курс долара становив 5.4 грн., а на сьогоднішній день 13.00 грн., отже існує істотна зміна становища щодо виконання боргових зобов'язань за Кредитним договором. Тобто, з підвищенням курсу долара сума боргу, яку йому слід сплатити, значно зросла, у зв'язку з чим значно погіршилося його матеріальне становище. Згідно ст.3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимоги справедливості, добросовісності та розумності практично виражаються у встановленні його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріпленні можливості адекватного захисту порушених цивільних прав або інтересів. Подальше виконання Кредитного договору на умовах, що діють на даний час, є порушенням одного з принципів цивільно-правових відносин - принципу справедливості. Такі умови Кредитного договору є несправедливими, так як всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договорених прав та обов'язків на шкоду позичальника, споживача кредитних послуг. Несправедливістю є, зокрема, умови Кредитного договору в частині надання кредиту в доларах США, що передбачає згідно умов Кредитного договору у випадку погашення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом у доларах США, що є способом зловживання правом, коли всі ризики знецінення національної валюти України шляхом порушення вимог закону Банк покладає як суб'єкт підприємницької діяльності виключно на позичальника за Кредитним договором та споживача кредитних послуг, що є грубим порушенням ч.3 ст.13 ЦК України. Таким чином, використання банком долара США як предмету кредитування за споживчим кредитом є внесення в кредитний договір пункт, що значно погіршує становища позичальника як споживача порівняно з банком в разі настання певних подій. А згідно ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів" суб'єкт підприємницької діяльності, що надає послуги, не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Таким чином Кредитний договір має бути в цілому на вимогу споживача визнаний недійсним на підставі ч.1 ст.203 ЦК України, оскільки зміст такого правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ст.236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Недійсне зобов'язання відповідно до ч.2 ст.548 ЦК України не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим кодексом. У зв'язку з наведеним, просять суд визнати недійсним кредитний договір № 03/07 від 16.01.2007р., укладений між ОСОБА_2 та ВАТ "Кредобанк" про надання споживчого кредиту, зобов'язати відповідача за зустрічним позовом провести перерахунок заборгованості ОСОБА_2 шляхом визначення різниці між сумою всіх фактично сплачених ним платежів до банку за кредитом (враховуючи пеню, прострочені комісії, строкові комісії, прострочені проценти, строкові проценти, прострочену суму основного боргу, строкову суму основного боргу, штрафні санкції) та сумою кредиту 110880 грн. - сумою фактично перерахованих банком коштів на рахунок позичальника, зобов'язати відповідача за зустрічним позовом прийняти у ОСОБА_2 суму заборгованості, визначену як різниця між сумою фактично отриманих ним коштів та сумою сплачених коштів до банку з розстрочкою платежів рівними сумами на 60 місяців та покласти усі судові витрати на відповідача за зустрічним позовом.

Позовні вимоги за первинним позовом підтримано представником банку в судовому засіданні. Проти задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 до ПАТ "Кредобанк" представник банку заперечила в повному обсязі, пояснивши, що підставою визнання недійсним кредитного договору згідно зустрічної позовної заяви є видача кредиту в іноземній валюті, проте згідно ст.192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом, а п.1 ч.2 ст.47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (в редакції станом на момент укладення кредитного договору) встановлено, що банк має право здійснювати операції з валютними цінностями. Відповідно до п.5.3 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженого Постановою Правління НБУ № 275 від 17.07.2001р. (чинним на дату укладення кредитного договору), письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993р. № 15-93 та може видаватися за умови дотримання банком відповідних спеціальних вимог щодо одного чи кількох напрямів діяльності. 27.01.2006р. НБУ видано ВАТ «Кредобанк» банківську ліцензію № 43 на право здійснювати операції, визначені ч.1 та п.п.5-11 ч.2 ст.47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», та Дозвіл № 43-2 на право здійснення операцій, визначених п.п.1-4 ч.2 та ч.4 ст.47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» згідно з додатком до цього дозволу. Таким чином банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним Банком України відповідних ліцензій є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті. Щодо вимог підпункту «в» п.4 ст.5 Декрету «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (чинного на момент укладення кредитного договору), який передбачає наявність індивідуальної ліцензії НБУ на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то у звязку з тим, що на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв віднесення їх до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може застосовуватися судами. Окрім цього, відповідно до п.11 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» у разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт «г» п.4 ст.5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень ст.11 цього Декрету, ст.44 Закону України «Про Національний банк України» в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління НБУ від 14.10.2004р. № 483, згідно з пунктом 1.5 якого використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог п.1 Р.ІІ Закону України від 15.02.2011р. № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). В судових дебатах представник ПАТ "Кредобанк" просила суд застосувати до вимог ОСОБА_2 та його представника за зустрічним позовом загальну позовну давність в три роки, оскільки з моменту укладення кредитного договору з відповідачем ОСОБА_2 минуло більше семи років і до цього часу він не ставив вимоги про визнання його недійсним.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 в судовому засіданні проти задоволення первинного позову заперечили, а вимоги зустрічного позову підтримали в повному обсязі. Просили в судових дебатах застосувати спеціальну позовну давність в один рік до нарахованої пені, оскільки банк звернувся із вимогою про стягнення такої лише в серпні 2014р., а нарахована вона за період з грудня 2012р. по грудень 2013р.. З приводу зазначеної представником банку вимоги щодо застосування загальної позовної давності до вимоги про визнання недійсним кредитного договору зазначили, що ОСОБА_2 довідався про порушення своїх прав лише цього року після того, як звернувся до адвоката. Він не є юридично обізнаною особою, а тому не знав, що його обманули.

ОСОБА_4 неодноразово своєчасно та належним чином повідомлялася про час і місце розгляду справи, однак в судове засідання не з'явилася жодного разу, не повідомила про причини своєї неявки та не надіслала клопотання про відкладення розгляду справи.

Заслухавши пояснення представника ПАТ "Кредобанк", представника відповідача ОСОБА_3 та відповідача ОСОБА_2, оглянувши та оцінивши матеріали справи, дослідивши зібрані у справі докази, вирішуючи спір на підставі наданих доказів та в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку, що первинний позов слід задоволити в повному обсязі, а у задоволенні зустрічного позову слід відмовити з наступних підстав.

Частиною 3 ст.10 та ч.1 ст.60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Згідно ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Із змісту зазначеної статті випливає, що предметом кредитного договору є грошові кошти, а кредитодавцем виступає фінансова установа.

Згідно з ст.ст. 526, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст.ст.611, 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання або розірвання договору, зміна умов договору, сплата неустойки чи відшкодування збитків. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з врахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ст.554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Пунктами 10, 15 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ за № 5 від 30.03.2012р. "Про практику застосування судами законодавства при вирішення спорів, що виникають із кредитних правовідносин" роз'яснено, що згідно зі ст.99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК України передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність") банківську та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог п.1 розділу ІІ Закону України від 15.02.2011р. № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (п.2 ст.5 Декрету про валютне регулювання). Щодо вимог підпункту "в" п.4 ст.5 цього Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії НБУ на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то, оскільки на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів в іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може застосовуватися судами.

При вирішенні спорів щодо розірвання кредитного договору з посиланням, зокрема, на світову фінансову кризу чи інші суттєві обставини суд має враховувати положення ч.2 ст.652 ЦК України і виходити з того, що закон пов'язує можливість розірвання договору безпосередньо не з наявністю істотної зміни обставин, а з наявністю одночасно чотирьох умов, визначених ч.2 цієї статті, при істотній зміні обставин.

Пункт 16 вказаної постанови роз'яснює, що саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі ст.652 ЦК, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті. Проте відповідач ОСОБА_2, навпаки, не зважаючи на ризики, пов'язані з отриманням кредиту в іноземній валюті, більше ніж через рік після підписання кредитного договору 27.05.2008р. підписує з цим же банком Додатковий договір б/н до Кредитного договору № 03/07 від 16.01.2007р., яким погоджується на збільшення процентної ставки за користування кредитом з 14.5 % річних на 15.5 % річних, а тому суд критично оцінює пояснення ОСОБА_2 з приводу того, що надавши кредит в іноземній валюті та з підвищенням її курсу значно погіршилося його фінансове становище.

Відповідно до ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання та валютного контролю" операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п.2 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання та валютного контролю".

Згідно з п.1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу", затвердженого постановою Правління Національного банку України від 14.10.2004 р. №483, використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банком України видав йому ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями).

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій єдиною правовою підставою для надання банками кредитів в іноземній валюті згідно зі ст.5 Декрету КМ України "Про систему валютного регулювання та валютного контролю" є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому законом порядку.

Згідно ч. 2 ст. 44 Закону України "Про Національний банк України", Національний банк діє як уповноважена державна установа при застосуванні законодавства України про валютні регулювання і валютний контроль. До компетенції Національного банку у сфері валютного регулювання та контролю належить, зокрема видача та відкликання ліцензій, здійснення контролю, у тому числі шляхом здійснення планових і позапланових перевірок, за діяльністю банків, юридичних та фізичних осіб (резидентів та нерезидентів), які отримали ліцензію Національного банку на здійснення валютних операцій, в частині дотримання ними валютного законодавства.

Відповідно до п. 2 ст. 5 Декрету КМУ "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання.

Як вбачається з ліцензії, яка видана ПАТ "Кредобанк" Національним Банком України під № 43 від 27.01.2006 року, дозволу № 43-2 та додатку до нього № 43-2 від 27.01.2006 року, банк має право на залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України, зокрема надавати кредити в іноземній валюті. А відтак ПАТ "Кредобанк" мав право укладати кредитні договори, видавати кредити та відповідно вимагати виконання зобов'язань за кредитним договором в іноземній валюті.

Як вбачається із Кредитного договору № 03/07, укладеного 16.01.2007р. між ВАТ "Кредобанк", правонаступником якого є ПАТ «Кредобанк», та ОСОБА_2, тобто відповідачем по справі, відповідач ОСОБА_2 отримав від позивача кредит в сумі 22000 доларів США для будівництва квартири та зобов'язувався повертати його до 01.01.2022р. щомісячними платежами рівними частинами по 123 долари США не пізніше останнього робочого дня поточного місяця, якщо інше не передбачено цим договором та/або додатками до нього. За користування кредитом позичальник сплачує банку 14.5 % річних. Згідно п.9.5 вказаного Кредитного договору шляхом його підписання позичальник підтвердив, що ознайомився з умовами кредитування, діючими тарифами банку та загальною вартістю кредиту.

З договору вбачається, що сторони, підписавши його, досягли згоди щодо всіх істотних умов, необхідних для кредитних договорів, в тому числі щодо валюти кредитування, валюти повернення кредитних коштів та відсотків за його користування, якими згідно договору є долар США.

Банк свої зобов'язання за Кредитним договором виконав, що підтверджується меморіальним ордером № 16610 від 16.01.2007р. про перерахування на відкритий ОСОБА_2 позичковий рахунок 22 000 доларів США, що на момент вчинення транзакції дорівнювало 111 100 гривням. Посилання відповідача ОСОБА_2 на те, що ним фактично отримано 110 880 грн., а не 111100 грн. спростовується поданою ним копією платіжного доручення № 16422, в якій зазначено що 1099.90 грн. ОСОБА_2 сплатив як комісію по кредиту, що було передбачено умовами кредитування.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання його стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст.203 цього Кодексу саме в момент вчинення правочину. Згідно з правилами ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів" продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Зокрема, умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливими, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Відповідно до п.3 ст.3 та ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договорів та визначенні умов з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, вимог розумності та справедливості, а тому суд констатує, що сторони добровільно, на підставі вільного волевиявлення визначили всі істотні умови кредитного договору, що підтверджується підписаним договором та додатковим договором, підписаним більше ніж через рік після укладення кредитного договору, про зміну в сторону збільшення процентної ставки за користування кредитом. Під час укладення кредитного договору ОСОБА_2 був ознайомлений з усіма його умовами, які передбачали, зокрема, сплату банківської комісії, та погодився з ними добровільно, сплативши її. Зміст договору не суперечить вимогам чинного законодавства, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Договір укладений в письмовій формі, сторони оспорюваного договору мали необхідний обсяг цивільної дієздатності. Позивач за зустрічним позовом та його представник не довели жодних обставин, на які вони посилаються як на законні підстави для визнання недійсним кредитного договору. Крім того, відповідач ОСОБА_2 звернувся з вимогою про визнання недійсним кредитного договору більше ніж через 7 років після його укладення і лише після того, як банк звернувся до нього з вимогою про стягнення суми заборгованості за вказаним кредитним договором, що розцінюється судом як намагання уникнути виконання умов зобов'язання.

З огляду на наведене суд вважає, що в судовому засіданні у відповідності до вимог ст.60 ЦПК України позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_2 та його представником з огляду на значний розмір отриманого кредиту та відносно невисокий розмір відсотків за сплату кредиту, не подано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що банком встановлено досить жорсткі умови кредитування, які є несправедливими, є значним тягарем для ОСОБА_2, та представник ОСОБА_2 в судовому засіданні обмежився лише загальними поясненнями, які не несли змістовного навантаження та не наводили конкретних фактів з приводу зазначеного. ОСОБА_2 та його представник навіть не змогли уточнити, в чому саме вони вбачають суперечність умов кредитного договору вимогам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства та моральним засадам суспільства.

Таким чином у судовому засіданні встановлено, що підстав для визнання недійсним кредитного договору, укладеного між ОСОБА_2 та ВАТ "Кредобанк", правонаступником якого є ПАТ "Кредобанк", в межах заявлених позовних вимог немає. Як наслідок із цього, немає підстав для перерахунку суми заборгованості згідно із запропонованим відповідачем ОСОБА_2 варіантом.

Крім того, ст.257 ЦК України встановлена загальна позовна давність тривалістю три роки. Кредитний договір, укладений між сторонами, з приводу якого ОСОБА_2 ставиться вимога про визнання його недійсним, був укладений 16.01.2007р., тобто більше ніж сім років тому. Посилання представника позивача ОСОБА_3 на те, що ОСОБА_2 не є юридично обізнаний, а тому не знав про порушення своїх прав аж до моменту звернення до адвоката, не може бути покладено в основу відмови суду у застосуванні строків позовної давності, оскільки з 2007р. по даний час курс валюти неодноразово змінювався, ОСОБА_2 підписував з цього часу додатковий договір з цим же банком про підвищення відсоткової ставки і у нього не було перешкод з 2007р. для консультації з адвокатами з приводу визнання недійсним такого договору. Інших підстав для незастосування строків позовної давності позивачем ОСОБА_2 та його представником наведено не було. Представник ПАТ "Кредобанк" в судовому засіданні просила про застосування загальної позовної давності з приводу вимоги ОСОБА_2 про визнання недійсним кредитного договору, що дозволяє суду згідно ч.3 ст.267 ЦК України застосувати таку позовну давність.

В продовження, з метою забезпечення належного виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 16.01.2007р. між відповідачкою ОСОБА_2 (теперішнє прізвище ОСОБА_4) ОСОБА_5 та ВАТ «Кредобанк», правонаступником якого є позивач, укладено договір поруки, згідно з яким відповідачка зобов'язується відповідати перед кредитором за виконання ОСОБА_2 зобов'язань в повному обсязі (повернення кредиту, сплати відсотків та комісій за користування кредитом, пень, штрафів, інших видів неустойок) за кредитним договором № 03/07 від 16.01.2007р., укладеним між боржником та кредитором. Згідно п.4.6 вказаного договору він діє до повного виконання сторонами зобов'язань по кредитному договору № 03/07 від 16.01.2007р..

27.05.2008р. між ВАТ "Кредобанк" та ОСОБА_2 був укладений додатковий договір до кредитного договору № 03/07 від 16.01.2007р., яким була змінена процентна ставка за користування кредитом з 14.5 % річних до 15.5 % річних.

Згідно п.2.6 договору поруки, укладеного між банком та ОСОБА_4, у випадку зменшення або збільшення процентної ставки за кредитним договором поручитель несе відповідальність з врахуванням цим змін.

Згідно п.1.2 нової редакції Статуту ПАТ "Кредобанк" останнє виступає правонаступником всіх прав та обов'язків ВАТ "Кредобанк". Також із матеріалів справи вбачається, що ВАТ "Кредитбанк" отримало банківську ліцензію за № 43 від 27.01.2006р. та дозвіл № 43-2 від 27.01.2006р. на здійснення операцій з іноземною валютою. Копії вказаних документів належним чином завірені і в суду не виникає сумнівів у їх достовірності, а тому суд вважає їх належними та допустимими доказами у справі.

Позичальником (відповідачем ОСОБА_2П.) протягом 2012р., в жовтні-листопаді 2013р. порушувалися умови кредитного договору: не сплачувалися вчасно відсотки за користування кредитом та чергові погашення кредиту, у зв`язку з чим станом на 12.12.2013р. утворилася заборгованість, що становить 16290.74 доларів США та 300 грн., а саме: 14678.08 доларів США - кредитна заборгованість; 1612.66 доларів США заборгованість по відсотках; 300 грн. - прострочена сума комісії за адміністрування кредиту.

В продовження, пунктом 5.1 кредитного договору передбачено, що за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань за цим договором позичальник, крім відшкодування збитків, сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки, вказаної в п.3.2 цього договору (14.5 % річних, а з 27.05.2008р. - 15.5 % річних), але не менше однієї гривні за кожен день прострочення.

Після нарахування ОСОБА_2 пені за період з 13.12.2012р. по 12.12.2013р. йому за Вих. № 16-12/2013 від 16.12.2013р. була направлена рекомендованим повідомленням повідомлення-вимога про дострокове повернення суми кредиту та пені за зареєстрованою у встановленому законом порядку адресою місця проживання відповідача з дотриманням строку позовної давності. Тобто банк надав ОСОБА_2 строк в 30 банківських днів для позасудового порядку дострокового стягнення кредиту, процентів, комісії та пені, встановивши таким чином новий строк виконання зобов'язання, тобто вживав заходів для стягнення нарахованої пені. Позов був пред'явлений 19.08.2014р., тобто через пів року з моменту надіслання повідомлення-вимоги про дострокове повернення кредиту та нарахованої пені, а тому суд не вбачає підстав для перерахунку суми нарахованої пені з огляду на пропуск в частині строку спеціальної позовної давності.

Беручи до уваги те, що відповідачем ОСОБА_2 не дотримані умови договору щодо повернення кредиту у встановлені строки, та те, що згідно договору поруки поручитель і боржник несуть солідарну відповідальність перед кредитором в повному обсязі, суд вважає, що вказані позивачем суми слід солідарно стягнути з боржника і поручителя, тобто з відповідачів по справі.

Згідно роз'яснень, даних в п.12 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" від 30 березня 2012 року № 5, у разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої ст.533 ЦК України.

У зв'язку з наведеним, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за договором про надання кредиту в сумі 17135.02 доларів США.

У відповідності до ст.88 ЦПК України з відповідачів за первинним позовом в користь ПАТ "Кредобанк" слід стягнути сплачені ним судові витрати у виді судового збору.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.14-15, ч.1 ст.203, ст.ст.215, 257, ч.3 ст.267, ст.ст.526, 530, 536, 543, 553-554, 610-611, 625, 1049-1050, ч.1 ст.1054 ЦК України, ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів" в редакції, що діяла на момент підписання кредитного договору, п.п.10, 12, 15-16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ за № 5 від 30.03.2012р. "Про практику застосування судами законодавства при вирішення спорів, що виникають із кредитних правовідносин", ч.3 ст.10, ст.ст.11, 60, 88, 209, 212, 214-215 ЦПК України суд -

У Х В А Л И В:

Позов Публічного акціонерного товариства "Кредобанк" до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про стягнення боргу - задоволити.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрованого в ІНФОРМАЦІЯ_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків (індивідуальний ідентифікаційний номер): НОМЕР_1, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, жительки м. Тячів, вул. Заводська, 1/204 Закарпатської області, реєстраційний номер облікової картки платника податків (індивідуальний ідентифікаційний номер): НОМЕР_2, на користь Публічного акціонерного товариства «Кредобанк» (79040, м. Львів, вул. Сахарова, 78, р/р 290999901 в ПАТ "Кредобанк", МФО 325365, ) заборгованість за Кредитним договором № 03/07 від 16.01.2007р. в сумі 17135 (сімнадцять тисяч сто тридцять п'ять) доларів США 2 (два) центи, що станом на 08.12.2014р. згідно курсу НБУ становить 266033 (двісті шістдесят шість тисяч тридцять три) гривні 18 коп. та 300 (триста) грн. простроченої комісії за адміністрування кредиту, а також 2916 (дві тисячі дев'ятсот шістнадцять) гривень судового збору.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства "Кредобанк", третя особа - ОСОБА_4, про визнання кредитного договору недійсним - відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Львівської області через Старосамбірський районний суд. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

С уддя ОСОБА_6

Повний текст рішення виготовлено 11.12.2014р.