Справа № 435/591/13-ц
Провадження № 22ц/782/4543/13
РІШЕННЯ

іменем України

14 січня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Луганської області у
складі:

головуючого судді - Авалян Н.М.

суддів - Лісіциної А.І., Туренка С.І.

при секретарі - Аліханян Г.Л.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду апеляційну
скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого
районного суду міста Луганська від 27
вересня 2013 року в цивільній справі за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
визначення місця проживання дітей та
зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1
про визначення місця проживання
дитини, за участю третіх осіб - Органу
опіки та піклування Жовтневої районної
у місті Луганську ради та Служби у
справах дітей Жовтневої районної у
місті Луганську ради, -

ВСТАНОВИЛА :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду
23 січня 2013 року з позовом, в якому
просив визнати з ним місце проживання
двох неповнолітніх дітей - сина ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1, та дочки ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_2, які проживають з ним.

Відповідачка ОСОБА_2 позов
визначала частково. Не заперечувала
проти проживання з позивачем
неповнолітнього сина, але заперечували
проти проживання з батьком
малолітньої дочки, у зв'язку з чим
пред'явила зустрічний позов, в якому
просила визнати місце проживання
дочки з нею.

Таким чином, між сторонами виник спір з
приводу визначення місця проживання їх
малолітньої дочки.

Рішенням Жовтневого районного суду
м.Луганська від 27 вересня 2013 року місце
проживання дитини ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1,
визначено з батьком ОСОБА_1 за місцем
його проживання за адресою: АДРЕСА_1, а
місце проживання дитини ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_2, визначено з матір'ю ОСОБА_2
за місцем її проживання: АДРЕСА_2.

З цим рішенням в частині визначення
місця проживання малолітньої дочки не
погодився позивач ОСОБА_1, звернувшись
з апеляційною скаргою, в якій просить
рішення суду в оскаржуваній частині
скасувати і ухвалити нове рішення про
задоволення його позову та визначення
місця проживання дитини з ним.

Виходячи зі змісту апеляційної скарги,
рішення суду в частині визначення
місця проживання неповнолітнього сина
сторін позивачем не оскаржується, у
зв'язку з чим, виходячи з принципу
диспозитивності цивільного процесу,
предметом апеляційного розгляду є
рішення суду тільки в частині
визначення місця проживання
малолітньої дочки сторін.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи
апелянта та його представників,
заперечення відповідачки та її
представника, обговоривши доводи
апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню, а рішення суду - зміні,
виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст.303 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
судУ першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суду першої інстанції. Апеляційний
суд не обмежений доводами апеляційної
скарги, якщо під час розгляду справи
буде встановлено неправильне
застосування норм матеріального права
або порушення норм процесуального
права, які є обов'яязковою підставою
для скасування рішення.

Відповідно до п.п.1,2,3 ч.1 ст.307 ЦПК
України за наслідками розгляду
апеляційної скарги на рішення суду
першої інстанції апеляційний суд має
право залишити рішення його без змін,
скасувати рішення і ухвалити нове
рішення по суті позовних вимог або
змінити рішення.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст.309 ЦПК України
підставами для зміни чи скасування
рішення суду першої інстанції і
ухвалення нового рішення або зміни
рішення є: 1) неповне з'ясування судом
обставин, що мають значення для
справи; 2) недоведеність обставин, що
мають значення для справи, які суд
вважав встановленими; 3)
невідповідність висновків суду
обставинам справи; 4) порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права. Норми матеріального права
вважаються порушеними або неправильно
застосованими, якщо застосовано
закон, який не поширюється на ці
правовідносини, або не застосовано
закон, який підлягав застосуванню.

Відповідно до вимог ст.ст.11,213 ЦПК
України суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.
Рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим, тобто суд, виконавши всі
вимоги цивільного судочинства, повинен
вирішити справу згідно із законом,
ухваливши рішення на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції в
оскаржуваній частині зазначеним
вимогам не відповідає.

Судом першої інстанції було
встановлено, що сторони перебували в
зареєстрованому шлюбі, який розірвано
рішенням Жовтневого районного суду
м.Луганська від 27 грудня 2011 року.

Від шлюбу сторони мають
неповнолітнього сина ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1, та малолітню дочку ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_2.

Після розірвання шлюбу сторони
проживають окремо.

Неповнолітній син сторін після
розірвання шлюбу сторін обрав місцем
свого проживання місце проживання
батька. Малолітня дочка сторін за
погодженням сторін проживала з матір'ю,
яка не перешкоджала спілкуванню дитини
з батьком, а з травня 2012 року проживає з
батьком.

22 вересня 2012 року позивач уклав новий
шлюб та проживає разом з дітьми та
дружиною ОСОБА_6 в двокімнатній
квартирі, яка належить на праві
власності його дружині.

Відповідачка після розірвання шлюбу
нової сім'ї не створила, проживає в
трикімнатній квартирі, право власності
на яку набула у зв'язку з розподілом
майна подружжя.

Відмовляючи в задоволенні позову
ОСОБА_1 та задовольняючи зустрічний
позов ОСОБА_2 про визначення місця
проживання малолітньої дочки сторін,
суд першої інстанції виходив з того, що
позивач не представив суду доказів
протиправної поведінки відповідачки
щодо дитини, а також того, що через
хворобу мати не здатна виконувати
своїх батьківських обов'язків, а крім
того, врахував наявність у матері
житлової площі для проживання дитини.

Проте, до такого висновку суд першої
інстанції прийшов без врахування всіх
істотних обставин, що мають значення
для вирішення справи, а також з
порушенням норм матеріального права.

Відповідно до ст. 141 СК України мати і
батько мають рівні права та обовязки
щодо дитини.

Згідно зі ст. ст. 160, 161 СК України місце
проживання дитини, яка не досягла
десяти років, визначається за згодою
батьків.

За правилами ч.1 ст.161 СК України якщо
мати та батько, які проживають окремо,
не дійшли згоди щодо того, з ким із них
буде проживати малолітня дитина, спір
між ними може вирішуватися судом.

Сімейне законодавство України не
виключає визначення місця проживання
малолітньої дитини з батьком незалежно
від віку дитини, якщо маються
обставини, з яких дитині краще
проживати з батьком ніж з матір'ю.

При вирішенні спору про місце
проживання дитини, суд повинен
виходити з принципу пріоритетності
прав та інтересів дитини та приймати
до уваги ставлення батьків до
виконання своїх обов'язків, особисту
прихильність дитини до кожного з них,
вік дитини, стан її здоров'я, та інші
обставини, що мають істотне значення

Сторони не заперечують, що зміна місця
проживання дитини в травні 2012 року була
викликана не протиправною поведінкою
батька, який попри волі матері забрав
дитину, а тимчасовим хворобливим
станом відповідачки, яка має психічне
захворювання, з приводу якого
періодично проходить курси лікування
(в 2012 році позивачка проходила курси
стаціонарного лікування в період з 04
травня по 04 липня та з 26 листопада по 01
лютого 2013 року).

Дочка сторін була передана батькові в
травні 2012 року за згодою відповідачки
та її матері. З вказаного часу дитина
проживає в сім'ї батька, в якій також
проживає її рідний брат. Дитина
доглянута. Батько піклується про неї,
проявляє батьківську турботу,
займається вихованням та розвитком
дитини, матеріально забезпечує. За
місцем проживання батька для дитини
створені належні побутові умови для її
нормального розвитку.

Мати дитини також має необхідні
соціально-побутові умови для
проживання дитини, а також умови для її
матеріального забезпечення.

Особисті якості батьків не
перешкоджають кожному з них виховувати
дитину.

Однак, контакт дитини з матір'ю за
тривалий час окремого проживання та з
урахуванням віку дитини фактично
втрачений, оскільки з трирічного віку
дитина проживає з батьком, що
відповідачкою визнається.

Відповідачка посилається на те, що
втрата контакту з дитиною викликана
неналежною поведінкою позивача, який
не дає їй можливості спілкуватись з
дитиною наодинці впродовж тривалого
часу, а спілкування проходить лише в
його присутності та у присутності його
дружини в кафе, що перешкоджає
налагодженню контакту. Разом з тим за
вказаний період часу відповідачка не
зверталась до органу опіки та
піклування або до суду із заявою про
визначення часу для визначення іншого
режиму спілкування з дитиною.

Наполягаючи на визначенні місця
проживання з нею, відповідачка не
надала суду достатніх доказів того, що
за умовами її проживання з урахуванням
саме її доходів, її особистими
якостями, обставинами її життя,
особливостями її відносин з дитиною
вона має перевагу перед батьком дитини
для визначення місця її проживання.

Аналізуючи доводи відповідачки,
колегія суддів дійшла висновку, що
основні її доводи про її переваги при
вирішенні питання про визначення місця
проживання дитини зводяться до того, що
її як мати дитини не повинні розлучати
з малолітньою дочкою, яку вона любить і
яка потребує материнської турботи;
вона має кращі побутові умови для
проживання дитини; стан її здоров'я не
перешкоджатиме їй щоденно піклуватись
про дитину та виховувати її, а в період
проходження чергового курсу
стаціонарного лікування дитина може
проживати з батьком, проти чого вона
ніколи не заперечувала.

Однак, виходячи з принципу
пріоритетності прав та інтересів
дитини, вказані доводи відповідачки не
заслуговують на увагу..

Принцип 6 Декларації прав дитини, за
яким малолітня дитина може бути
розлучена зі своєю матір'ю лише у
винятковій ситуації не можна тлумачити
таким чином, що у матері малолітньої
дитини мається перевага перед батьком
при вирішенні питання щодо визначення
місця проживання дитини, приймаючи до
уваги рівність прав обох батьків щодо
дитини, що витікає як зі ст.141 СК
України, так і зі змісту Конвенції про
права дитини.

Тим більш, що поняття «розлучення» не
співпадає з поняттям «визначення місця
проживання», оскільки мати дитини у
разі визначення місця проживання
дитини з батьком не обмежена у своєму
праві на спілкування з дитиною, турботу
відносно дитини та участь у вихованні
дитини і може реалізувати свої права
шляхом домовленості з батьком дитини
щодо встановлення часу спілкування або
за рішенням органу опіки та піклування,
або за судовим рішенням. Обмеження у
цьому разі стосується тільки місця
проживання дитини до досягнення нею
віку 14 років.

Таким чином, сам по собі вік дитини та
її стать не є визначальним при розгляді
справи про місце проживання дитини, а
цій обставині має бути надана оцінка у
сукупності з іншими доказами.

Колегія суддів враховує стан здоров'я
відповідачки, але виключно ця
обставина не є вирішальною для
визначення місця проживання
малолітньої дитини з батьком, а
враховується в сукупністю з іншими
обставинами, які мають суттєве
значення - тривалість проживання
дитини в сім'ї батька, в якій також
проживає її рідний брат. При цьому
колегія суддів враховує, що роз'єднання
дітей може негативно вплинути на їх
подальші взаємини, до того ж діти
сумуватимуть один за одним, що також
впливатиме на їх психоемоційний стан,
тому окреме проживання брата і сестри
не можна вважати таким, що вчиняється
на користь дитини.

Матеріалами справи підтверджено, що
кожний з батьків має належні побутові
умови для проживання дитини, але сама
по собі перевага у
матеріально-побутовому становищі
одного з батьків не є визначальною
умовою для визначення місця проживання
дитини. У зв'язку з цим не має значення
для вирішення питання про визначення
місця проживання малолітньої дитини
сторін та обставина, що батько проживає
в двокімнатній квартирі разом з
дружиною та двома дітьми різної статі,
а мати проживає одна в трикімнатній
квартирі. Визначальним в даному
випадку для нормального розвитку
дитини є почуття сім'ї.

Оскільки судом першої інстанції
при вирішенні спору про місце
проживання малолітньої дитини
вищезазначені обставини та норми
матеріального права не були враховані,
рішення суду в зазначеній частині
підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення про задоволення позову
ОСОБА_1 та відмову в задоволенні
зустрічного позову ОСОБА_2 про
визначення місця проживання
малолітньої дочки.

Керуючись ст.ст. 307 ч.1 п.3, 309 ч.1 п.п.1,4,
313-317, 319, 323-325, 327 ЦПК України, колегія
суддів, -

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
задовольнити.

Рішення Жовтневого районного
суду міста Луганська від 27 вересня 2013
року змінити - скасувати в частині
відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 та
задоволення зустрічного позову ОСОБА_2
про визначення місця проживання
малолітньої дитини ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_2.

Ухвалити в цій частині нове рішення,
яким задовольнити позов ОСОБА_1.

Визначити місце проживання
малолітньої дитини ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_2, з батьком, ОСОБА_1, який
проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Відмовити в задоволенні зустрічного
позову ОСОБА_2 про визначення місця
проживання малолітньої дитини ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_2, з матір'ю, ОСОБА_2.

В іншій частині рішення суду
залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, але може бути
оскаржено протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий суддя: (підпис)
Згідно з оригіналом

Судді: (підписи)
Суддя: