Справа № 352/2926/13-ц
Провадження № 22ц/779/90/2014
Головуючий у 1 інстанції Гургула В.Б. В.
Суддя-доповідач Проскурніцький П.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

Головуючого: Проскурніцького П.І.

Суддів:Меленко О.Є., Соколовського В.М.

за участю секретаря: Бойчука Л.М.

сторін: позивачки ОСОБА_4, її
представника ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_12 про розірвання шлюбу,
відібрання дитини від відповідача та
повернення сина матері, за апеляційною
скаргою ОСОБА_4 на заочне рішення
Тисменицького районного суду від 22
листопада 2013 року, -

в с т а н о в и л а :

12.07.2012 року ОСОБА_4 звернулась до суду із
даним позовом посилаючись на те, що
13.03.2008 року уклала шлюб з громадянином
Іраку, студентом Івано-Франківського
Національного медичного університету
ОСОБА_12, про що у книзі реєстрації
шлюбів у відділі ДРАЦС
Івано-Франківського міськвиконкому.
ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син, якого
охрестили ОСОБА_13, а у свідоцтві про
народження записано ОСОБА_13. Після
закінчення навчання чоловік
повернувся в Республіку Ірак.
Дізнавшись про хворобу чоловіка вона
разом з сином поїхала в Республіку Ірак
до останнього. Після приїзду її з
дитиною утримували в замкненому
будинку, принижували людську гідність.
В 2010 році на сина видано свідоцтво
громадянина Іраку та паспорт на ім'я
ОСОБА_13, після чого відповідач
відправив її додому в Україну, а сина
залишин проживати з собою.

Просила задовольнити позов, розірвати
шлюб, відібрати дитину у відповідача та
повернути сина матері.

Рішенням Тисменицького районного суду
від 22 листопада 2013 року позов
задоволено частково. Шлюб між
сторонами розірвано. В частині щодо
відібрання дитини та поверненні сина
матері - відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду,
ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в
якій посилається на те, що рішенням
суду в частині щодо відібрання дитини
та повернення сина матері є незаконним
і необгрунтованим, ухвалене з
поршенням процесуального права.

Позивач посилається на те, що Верховний
Суд України в п.10 постанови Пленуму №11
від 21.12.2007 року "Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя", дав судам роз'яснення. В
даних роз'ясненнях зазначено, що
проголошена Конституцією України
охорона сім'ї державою полягає в тому,
що шлюб може бути розірвано в судовому
порядку лише за умови, якщо
встановлено, що подальше спільне життя
подружжя і збереження шлюбу суперечить
інтересам одного з них чи інтересам їх
дітей. Із цією метою суди повинні
уникати формалізму при вирішенні
позовів про розірвання шлюбу, повно та
всебічно з'ясувати фактичні взаємини
подружжя, дійсні причини про
розірвання шлюбу, враховувати
наявність малолітньої дитини,
дитини-інваліда та інші обставини
життя подружжя, забезпечення участі в
судовому засіданні, як правило, обох
сторін, вжиття заходів до примирення
подружжя. Вказала, що цього суд при
розгляді справи не дотримався і
фактично залишив без захисту її права.

Просила скасувати рішення суду,
ухвалити нове рішення, яким
задовольнити її позов повністю.

Колегія суддів, вислухавши доповідача,
позивачку та її представника,
перевіривши матеріали справи,
приходить до висновку, що апеляційна
скарга не підлягає до задоволення з
наступних підстав.

Судом першої інстанції правильно
встановлено, що 13.03.2008 року ОСОБА_4
одружилась з ОСОБА_12. Шлюб був
зареєстрований у відділі державної
реєстрації актів цивільного стану
Івано-Франківського управління
юстиції. ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився
син, якого охрестили ОСОБА_13, а у
свідоцтві про народження записано
ОСОБА_13. Після закінчення університету
відповідач повернувся в Республіку
Ірак. Дізнавшись про хворобу чоловіка,
вона разом з сином поїхала в Республіку
Ірак до чоловіка.

В 2010 році на сина видано свідоцтво
громадянина Іраку та паспорт на ім'я
ОСОБА_13, після чого позивачка виїхала
додому в Україну, а син залишився
проживати із батьком.

Згідно зі ст. 157 СК України питання
виховання дитини вирішується батьками
спільно.

Частиною 1 ст.160 цього Кодексу
встановлено, що місце проживання
дитини, яка не досягла десяти років,
визначається за згодою батьків.

Відповідно до ст. 161 СК України, якщо
мати та батько, які проживають окремо,
не дійшли згоди щодо того, з ким із них
буде проживати малолітня дитина, спір
між ними може вирішуватися органом
опіки та піклування або судом.

Судом першої інстанції правильно
встановлено, що правових підстав для
відібрання дитини у батька та
повернення її матері, передбачених
ст.162 СК України, немає, оскільки
позивачка добровільно виїхала з сином
в Республіку Ірак до чоловіка і син, як
громадянин Іраку, залишився проживати
із батьком.

Відповідно до вимог ч.2 ст.303 ЦПК
України, суд апеляційної інстанції не
вправі переоцінювати докази, які судом
першої інстанції були досліджені у
встановленому законом порядку.
Апеляційна скарга не містить посилання
на нові докази, які б давали підставу
для зміни чи скасування судового
рішення.

Розглянувши справу в межах позовної
заяви та в межах поданої апеляційної
скарги, колегія суддів приходить до
висновку, що рішення суду першої
інстанції ухвалене з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст.307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія
суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Заочне рішення Тисменицького
районного суду від 22 листопада 2013 року
залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, однак може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий:
П.І. Проскурніцький

Судді:
О.Є. Меленко

В.М. Соколовський