У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

4 листопад 2014 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Висоцької В.С.,

суддів:Кафідової О.В., Попович О.В., Умнової О.В., Фаловської І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Дзержинського району Харківської міської ради про відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 листопада 2014 року, ухвалу апеляційного суду Харківської області від 4 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом, в якому просила стягнути з відповідача на її користь в рахунок відшкодування моральної шкоди 4 000 грн.

Позов мотивовано тим, що в зв'язку з народженням сина, 31 січня 2011 року ОСОБА_5 набула право на отримання матеріальної допомоги відповідно до Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми». Протягом лютого - травня 2011 року позивач неодноразово зверталась до відповідача з проханням щодо здійснення вищевказаних виплат, але їй було відмовлено з посиланням на відсутність в її паспорті відмітки про реєстрацію місяця проживання. Постановою Дзержинського районного суду м. Харкова від 3 червня 2011 року зобов'язано Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Дзержинського району м. Харкова здійснити ОСОБА_5 грошову виплату допомоги у зв'язку з народженням дитини - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1; виплату допомоги на дитину як одинокій матері згідно зі ст. 135 СК України; виплату допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку за період з 28 травня 2011 року по 31 січня 2014 року. Вказаною постановою також встановлено, що відповідач неправомірно відмовив їй у здійсненні вищезазначених виплат. Вказаними неправомірними діями відповідача позивачу завдано моральної шкоди, яку вона визначила у розмірі 4000 грн та просила стягнути в судовому порядку.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 04 березня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

Позивач, не погоджуючись з даними рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій подала касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права просить їх скасувати з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із недоведеності факту завдання позивачу моральної шкоди неправомірними діями відповідача та відповідно відсутності передбачених законом підстав для задоволення позову ОСОБА_5

З такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій повністю погодитися не можна, оскільки вони зроблені без належного з'ясування дійсних обставин справи, прав та обов'язків сторін, без належної оцінки наявних у матеріалах справи доказів, з огляду на наступне.

Згідно зі ст. ст. 213 <nau://ukr/1618-15|st213>, 214 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st214> рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вказаним вимогам процесуального права рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що постановою Дзержинського районного суду м. Харкова від 3 червня 2011 року зобов'язано Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Дзержинського району м. Харкова здійснити ОСОБА_5 грошову виплату допомоги у зв'язку з народженням дитини - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1; виплату допомоги на дитину як одинокій матері згідно зі ст. 135 СК України; виплату допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку за період з 28 травня 2011 року по 31 січня 2014 року.

Звернувшись до суду з позовом позивач ставила питання про відшкодування моральної шкоди, завданої їй неправомірною відмовою відповідача у призначенні допомоги при народженні дитини, допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, допомоги на дітей одиноким матеріям. На підтвердження факту неправомірності дій відповідача посилалася на постановою Дзержинського районного суду м. Харкова від 3 червня 2011 року.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною другою статті 1167 ЦК України визначено перелік випадків відшкодування моральної шкоди органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування, фізичною або юридичною особою, яка її завдала. Зазначений перелік не є вичерпним, оскільки пункт 3 статті передбачає наявність інших випадків передбачених законом.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування (стаття 1173 ЦК України).

Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Вирішуючи даний спір суди попередніх інстанцій дійшли висновків про відсутність підстав та недоведеність позовних вимог, які ґрунтувалися на завданні моральної шкоди позивачу неправомірною відмовою відповідача у здійсненні відповідних виплат, при цьому в порушення вимог ст. ст. 212-214, 316 ЦПК України не перевірили доводи, які мають значення для правильного вирішення справи та не врахували того, що факт неправомірності відмови у здійсненні виплат позивачу відповідачем встановлено постановою Дзержинського районного суду м. Харкова від 3 червня 2011 року, яка є преюдиціальною при вирішенні зазначеного спору (ч. 3 ст. 61 ЦПК України).

Суди не визначилися щодо дій відповідача та їх протиправності, обмежились лише загальним висновком про те, що завдання моральної шкоди позивачу, причинно-наслідковий зв'язок між шкодою і протиправною поведінкою відповідача не доведений належними та допустимими доказами.

Судами не надано мотивування усім доводам сторін у справі, що є обов'язковим елементом справедливого судового розгляду (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Зазначене вище свідчить про неповне встановлення судами, як першої, так і апеляційної інстанцій, фактичних обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, що в свою чергу призвело до поверхового вирішення спору.

За таких обставин, ухвалені судами першої та апеляційної інстанцій рішення не можуть вважатися законними і обґрунтованими, у зв'язку із чим, відповідно до ст.338 ЦПК України їх слід скасувати з передачею справи до суду першої інстанції на новий розгляд.

Керуючись ст.ст. 335, 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 листопада 2014 року, ухвалу апеляційного суду Харківської області від 4 березня 2015 року скасувати.

Справу передати до суду першої інстанції на новий розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.С. Висоцька
судді О.В. Кафідова
О.В. Попович
О.В. Умнова
І.М. Фаловська