Справа № 456/1402/14-ц
Провадження № 2/456/1041/2014
РІШЕННЯ

іменем України

28 жовтня 2014 року Стрийський
міськрайонний суд Львівської області в
складі:

головуючого - судді Саса С. С.

при секретарі Петренко В.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Стрию справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа
приватний нотаріус Стрийського
районного нотаріального округу ОСОБА_3
про визнання права спільної сумісної
власності подружжя на
будинковолодіння, визнання недійсним
заповіту, визнання права власності на
половину будинковолодіння і права на
обов'язкову частку спадщини після
померлої дружини,

ВСТАНОВИВ :

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із
позовом та просить визнати спільною
сумісною власністю подружжя його та
померлої дружини ОСОБА_4
будинковолодіння розташованого в
АДРЕСА_1 та визнати за ним право
власності на половину цього
будинковолодіння. Також просить
визнати недійсним заповіт від 09.01.2013
року укладений дружиною ОСОБА_4 в
користь відповідача ОСОБА_2 в
приватного нотаріуса Стрийського
районного нотаріального округу в
частині його дії на належну позивачу
половину будинковолодіння,
розташованого по АДРЕСА_1. Також
просить визнати за ним право на
обов'язкову частку в спадщині, що
становить чотири сотих від цілого
будинковолодіння. Покликається на те,
що перебував у зареєстрованому шлюбі з
ОСОБА_5 з 20.11.1952 року до дня її смерті,
тобто до ІНФОРМАЦІЯ_1. За період
спільного подружнього життя за спільні
кошти та своєю фізичною працею ними
було побудовано житловий будинок та
господарські будівлі, розташовані по
АДРЕСА_1, що являється їхньою спільною
сумісною власністю подружжя, в якій на
праві власності позивачу належить
половина. При житті дружина подарувала
дочці ОСОБА_6 46 сотих частин
будинковолодіння, тому у власності
дружини спільної сумісної власності
подружжя залишилось 4 сотих частини. 9
січня 2013 року дружина уклала у
приватного нотаріуса заповіт в користь
другої дочки - ОСОБА_2, яким заповіла їй
все належне їй майно. Позивач як
інвалід 1 групи має право на обов'язкову
частку в цій спадщині, тому змушений
звернутися до суду з даним позовом.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та
його представник адвокат ОСОБА_7
позовні вимоги підтримали,
покликаючись на викладені в позовній
заяві обставини та просять позов
задоволити.

Представник відповідача ОСОБА_8 в
судовому засіданні пояснив, що
позивачем не була наведена жодна
підстава для визнання заповіту
складеного ОСОБА_4 недійсним.
Твердження позивача, що померла
дружина ОСОБА_4 була обмежена у праві
розпоряджатися належним їй майном є
безпідставним, оскільки не наводить
доказів такого обмеження. Заповідач не
може бути якимось чином обмежений у
розпорядженні належним йому майном.
Заповідач ОСОБА_4 не визначила обсяг
спадщини, яка буде передана спадкоємцю
за заповітом, тому не можна
стверджувати про те, що заповідач
розпорядився майном, яке йому не
належить.

Жодних доказів того, що право спільної
сумісної власності якимось чином
оспорюється не наведено, а
правовстановлюючі документи наявні у
матеріалах спору, таким чином в даному
випадку спір взагалі відсутній. Згідно
п.12 Постанови Пленуму ВСУ "Про судову
практику у справах про спадкування"
частка померлого співвласника не може
бути змінена за рішенням суду. Для
оформлення права на спадщину закон не
вимагає рішення суду про визначененя
частки спадкодавця. Встановлення
належності нерухомої речі
спадкоємцеві є компетенцією нотаріату
України, а тому вчинення таких дій не
належить до компетенції судових
органів, які лише реалізують функцію
правового захисту в разі порушення,
невизнання чи оспорювання цивільного
права та охоронюваного законом
інтересу. Тому за відсутності дійсного
спору про право володіння,
користування і розпорядження майном
між спадкоємцями спір про визнання
права власності на нерухоме майно, що
входить до складу спадщини і щодо якого
не отримано свідоцтво про прийняття
спадщини, не підлягає розгляду судом,
адже в такому випадку суд не
визнаватиме право власності, яке набув
і зареєстрував спадкоємець, а де-факто
встановлюватиме його, тобто
створюватиме. Тому просить відмовити в
позові.

Проаналізувавши матеріали справи,
заслухавши пояснення сторін, суд
вважає, що в позові слід відмовити.

Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину
не може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також інтересам держави і суспільства,
його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно ч.1 ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою-третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ст. 1233 ЦК України заповітом є
особисте розпорядження фізичної особи
на випадок своєї смерті.

Судом встановлено, що сторони
перебували у зареєстрованому шлюбі з
20.11.1952 року, що підтверджується
свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1
виданого повторно відділом державної
реєстрації актів цивільного стану по
місту Стрию реєстраційної служби
Стрийського міськрайонного управління
юстиції Львівської області 18.10.2013 року.
(а.с.6).

Згідно заповіту від 09.01.2013 року,
посвідченого приватним нотаріусом
Стрийського районного нотаріального
округу ОСОБА_3, ОСОБА_4 все належне їй
майно, де б воно не було і з чого б воно
не складалося, і взагалі все те, що їй
буде належати на день смерті, і на що
вона за законом матиме право, заповіла
ОСОБА_2.(а.с.5).

Згідно свідоцтва про смерть серії
НОМЕР_2 виданого відділом державної
реєстрації актів цивільного стану по
місту Стрию реєстраційної служби
Стрийського міськрайонного управління
юстиції Львівської області 16.10.2013 року
(а.с.14) ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1.

Суд вважає, що позивач не навів жодних
із підстав для визнання заповіту
складеного ОСОБА_4 недійсним.

Крім того, суд вважає, що заповідач не
може бути якимось чином обмежений у
розпорядженні належним йому майном. В
даному випадку заповідач ОСОБА_4 не
визначила обсягу спадщини, яка буде
передана спадкоємцю за заповітом, тому
не можна стверджувати про те, що
заповідач ОСОБА_4 розпорядилася майном,
яке їй не належить.

Судом встановлено, що за час шлюбу
позивач ОСОБА_1 разом з дружиною ОСОБА_4
побудували житловий будинок та
господарські будівлі, розташовані по
АДРЕСА_1, що являється їхньою спільною
сумісною власністю подружжя.

Згідно ст. 392 ЦК України власник майна
може пред'явити позов про визнання його
права власності, якщо це право
оспорюється або не визнається іншою
особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

Позивач та його представник не
представили суду жодних доказів того,
що право спільної сумісної власності
якимось чином оспорюється або не
визнається іншою особою, зокрема
відповідачем, оскільки представник
відповідача не заперечує того факту, що
побудований позивачем ОСОБА_1 разом з
дружиною ОСОБА_4 житловий будинок та
господарські будівлі, розташовані по
АДРЕСА_1, являється їхньою спільною
сумісною власністю подружжя. Оскільки
в даному випадку спір відсутній, тому
суд вважає необхідним відмовити в
позові.

Згідно п.12 Постанови ПВСУ № 7 від 30.05.2008
року "Про судову практику у справах про
спадкування" у разі смерті
співвласника приватизованого будинку
(квартири) частки кожного із
співвласників у праві спільної
власності є рівними, якщо інше не було
втановлено договором між ними. Частка
померлого співвласника не може бути
змінена за рішенням суду. Для
оформлення права на спадщину закон не
вимагає рішення суду про визначення
частки спадкодавця.

Враховуючи те, що згідно чинного
законодавства України саме нотаріуси
видають свідоцтво про право на
спадщину, тому встановлення належності
нерухомого майна спадкоємцеві є
компетенцією нотаріату України, а тому
вчинення таких дій не належить до
компетенції судових органів, які лише
реалізують функцію правового захисту в
разі порушення, невизнання чи
оспорювання цивільного права та
охоронюваного законом інтересу.

Тому суд вважає, що за відсутності
дійсного спору про право володіння,
користування і розпорядження майном
між спадкоємцями, спір про визнання
права власності на нерухоме майно, що
входить до складу спадщини і щодо якого
не отримано свідоцтво про прийняття
спадщини, не підлягає розгляду судом.

Керуючись ст. ст. 10, 60, 212, 215, 218 ЦПК
України, ст. ст. 203, 215, 1233, 1234, 1236, 1257 ЦК
України, суд

ВИРІШИВ :

Відмовити в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
третя особа приватний нотаріус
Стрийського районного нотаріального
округу ОСОБА_3 про визнання права
спільної сумісної власності подружжя
на будинковолодіння, визнання
недійсним заповіту, визнання права
власності на половину
будинковолодіння і права на
обов'язкову частку спадщини після
померлої дружини.

На рішення може бути подано апеляцію до
Апеляційного суду Львівської області
протягом 10-ти днів з дня його
проголошення.

Суддя Сас
С.С.