АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/495/14
Головуючий 1інстанції
Справа № 2023/5603/12
Доповідач - Гальянова І.Г.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

15 січня 2014 року судова колегія
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
в складі:

Головуючого-судді:
Гальянової І.Г.

суддів:
Колтунової А.І.

Костенко Т.М.

при секретарі:
Сватенко Н.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Харкові цивільну
справу за апеляційною скаргою
Інституту тваринництва Української
Академії аграрних наук на рішення
Куп»янського міськрайонного суду
Харківської області від 31 жовтня 2013
року у справі за позовом ОСОБА_4 до
Інституту тваринництва Української
Академії аграрних наук про стягнення
моральної шкоди,-

ВСТАНОВИЛА:

14 червня 2012 року позивач звернувсь
у суд з позовом в якому, з урахуванням
неодноразових його уточнень , просив
визнати недійним запис за № 16 у його
трудовій книжці НОМЕР_1 про звільнення
його з господарства за п.1 ст. 41 КЗпП
України від 06.05.2003 року , зобов»язати
відповідача внести запис в його
трудову книжку про те, що запис за № 16 є
недійсним та він поновлений на роботі
та зобов»язати відповідача змінити
запис формулювання причин звільнення
,зазначивши , що він є звільненим з
посади директора за п.2 ст. 36 КЗпП
України 21.03.2006 року у зв»язку із
закінчення строку дії трудового
контракту . Стягнути з відповідача на
його користь компенсацію вимушеного
прогулу з 04.10.2005 року по 21.03.2006 року в
сумі 9898, 32 грн., компенсацію за
несвоєчасний розрахунок з 21.03.2006 по
07.12.2007 року в сумі 36658, 32 грн. витрати на
правову допомогу в сумі 3000 грн. та
витрати за послуги банку в сумі 30 грн.
та моральну шкоду розмір якої визначає
у 100000 грн. .

Як на підставу спричинення
моральної шкоди, позивач, з посиланням
на вимоги ст. 237-1 КЗпП України, ч.1 ст. 23,
ч.1 ст. 1167 ЦК України, посилався на
несвоєчасну виплату йому відповідачем
заробітної плати, неправильне
формулювання відповідачем причин його
звільнення, що привело до втрати
нормальних життєвих зв»язків ,що
спричиняло моральні страждання ( т.1
а.с.1-6 54-57, 93-99, 154-161).

07.08 2013 року та 27.02.2013 року представник
позивача звернувся до суду з
клопотаннями, в яких просив поновити
пропущений ним , встановлений ст. 257 ЦК
України строк для звернення у суд з
вимогою про захист його цивільного
права та інтересу, визнавши причини
його пропуску поважними., як на
підставу поновлення такого строку
посилався на те, що в червні 2009 року
позивач звертався до Харківського
районного суду з позовом про
зобов»язання відповідача внести зміни
запису до його трудової книжки, який
ухвалою суду від 17.11.2001 року було
залишено без розгляду , в жовтні 2011 року
та в грудні 2011 року позивач з
аналогічними позовами звертався до
Орджонікідзевського районного суду,
які ухвалами суду відповідно 17
листопада та 20 грудня 2011 року йому були
повернуті .( т.1 а.с.42, 139-140).

24.07.2012 року та 04.02.2013 року
представник відповідача звернувся з
заявою про застосування до позовних
вимог позивача строку позовної
давності ( т.1 а.с., 34, 103-104).

В запереченнях на уточнені позовні
вимоги позивача від 20.03.2013 року
представник відповідача, з посиланням
на те, що позивач не надав доказів щодо
поважності причин пропуску строку
позовної давності, просив суд
відмовити позивачу в поновлення
пропущеного ним строку на звернення у
суд з зазначеним позовом ( т.1 а.с.165-166).

24.09.2013 року позивач змінив позовні
вимоги та просив стягнути з
відповідача на його користь моральну
шкоду , розмір якої визначає у 100 000 грн.
(т.2 а.с.6-7).

Свої змінені позовні вимоги , з
посиланням на ст. 23 , 1167 ЦК України,
позивач обґрунтовує тим, що рішенням
Куп»янського міськрайонного суду
Харківської області від 04 жовтня 2005
року, яке набрало законної сили, в
частині поновлення його на роботі не
виконано до цього часу. Позивач
зазначає, що невиконання цього рішення
порушує його встановлене ст. 43
Конституції України право на працю та
на отримання заробітної плати та
призвело до того, що стаж роботи, який
повинен був занесеним до трудової
книжки у нього відсутній і це привело
до зниження розміру пенсії,
відсутності заробітної плати протягом
8 років, що спричиняє йому душевні
страждання та призвело до втрати
нормальних життєвих зв»язків ( т.2
а.с.6-7).

Справу розглянуто судом першої
інстанції за відсутності сторін.

Рішенням Куп"янського
міськрайонного суду Харківської
області від 31 жовтня 2013року позовні
вимоги позивача задоволено частково.
Суд стягнув з відповідача на користь
позивача моральну шкоду в розмірі 80 000
грн. та відмовив позивачу в задоволенні
позовних вимог в іншій частині.

В апеляційній скарзі відповідач
просить скасувати вказане рішення суду
першої інстанції як незаконне та
ухвалити нове рішення, яким
застосувавши позовну давність ,
відмовити позивачу в задоволенні
позовних вимог.

Апелянт зазначає, що суд ухвалюючи
рішення не вирішив питання щодо
поновлення позивачу строку позовної
давності та вказує на те, що з дати
ухвалення судом рішення про поновлення
позивача на роботі , тобто з 04.10.2005 року
почався перебіг строку позовної
давності та перебіг такого строку не
переривався.

Заслухавши доповідь судді,
пояснення осіб, які з»явились,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги судова колегія
приходить до висновку, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню з таких
підстав.

Задовольняючи частково позовні
вимоги позивача та стягуючи з
відповідача на його користь 80 000 грн.
моральної шкоди, суд першої інстанції ,
з посиланням на вимоги ст..ст. 23, 1167 ЦК
України, ст. 237-1 КЗпП України виходив з
того , що внаслідок незаконного
звільнення позивача, неправомірних дій
відповідача щодо невиконання рішення
суду про поновлення його на роботі ,
йому завдано моральну шкоду, яка
виразилась у душевних стражданнях ,
яких він зазнав у зв»язку з
протиправною поведінкою щодо нього.

Однак погодитись з таким
висновком суду не можна .

Згідно до вимог ч.1 ст. 11 ЦПК
України, суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Як свідчить змінені позовні вимоги
позивача він як на підставу своїх вимог
щодо відшкодування моральної шкоди
посилається на невиконання ним рішення
суду від 04.10.2005 року щодо поновлення
його на роботі ( т.2 а.с.6-7).

Вимог щодо відшкодування такої
шкоди у зв»язку з незаконним
звільненням , позивач не заявляв, а тому
посилаючись як на підставу стягнення з
відповідача на користь позивача
моральної шкоди у зв»язку з порушенням
його прав при незаконному звільнення,
суд першої інстанції вийшов за межі
пред»явлених позивачем позовних вимог.

Як свідчать матеріали справи
рішенням Куп»янського міськрайонного
суду Харківської області від 04 жовтня
2005 року, залишеного без змін ухвалою
апеляційного суду Харківської області
від 24 березня 2006 року ОСОБА_4 було
поновлено на посаді директора
дослідного господарства «Чувиріно»
інституту тваринництва Української
академії аграрних наук з 06 травня 2003
року та стягнуто в інституту
тваринництва Української академії
аграрних наук на його користь 17487, 36 грн.
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу ( т.1 а.с.11-12, 20-21).

Ухвалою Апеляційного суду
Луганської області від 31 травня 2007
року, як судом касаційної інстанції
було відмовлено у відкритті
касаційного провадження за касаційною
скаргою заступника прокурора
Харківської області на зазначені вище
судові рішення суду першої та
апеляційної інстанції ( т.1 а.с.22).

Як свідчить текст зазначеного
рішення суду першої інстанції від 04
жовтня 2005 року, при вирішенні
зазначеного спору позивач з вимогою
про відшкодування йому моральної шкоди
до суду не звертався.

Судом першої інстанції також
встановлено та підтверджено наявними у
справі доказами, що на підставі
зазначеного рішення , 04 10. 2005 року
Куп»янським міскрайонним судом було
видано виконавчий лист № 2-45 щодо
негайного виконання рішення суду про
поновлення ОСОБА_4 на роботі та
стягнення з відповідача на його
користь середнього заробітку за час
вимушеного прогулу в розмірі 844,80 грн.
про що свідчить копія такого
виконавчого листа ( т.1 а.с.13).

Відповідно до постанови старшого
державного виконавця ВДВС
Харківського районного управління
юстиції , 01.11.2005 року було відкрито
виконавче провадження в частині
стягнення з відповідача на користь
позивача 17487, 36 грн. боргу ( т.1 а.с.19).

Матеріали справи також свідчать
про те, що 05 жовтня 2005 рокупозивач також
звертався до відповідача з заявою про
поновлення на роботі та станом на
01.10.2007 року рішення суду від 04.10.2005 року
в частині стягнення з відповідача на
користь позивача середнього заробітку
за час вимушеного прогулу було
виконано в частині поновлення
позивача на роботі відділом державної
виконавчої служби Харківського
районного юстиції виконано не було про
що свідчить повідомлення державної
виконавчої служби (т.1 а.с.15, 111-112).

Матеріали справи також свідчать про
те, що виконавче провадження
призупинялось державною виконавчою
службою 24.03.2006 року у зв»язку з
оскарження в апеляційному та
касаційному порядку зазначених вище
судових рішень судових рішень та
станом на 01.10.2007 року знаходилось на
виконання у ВДВС Харківського
районного управління юстиції .

Згідно до повідомлення директора
інституту від 20.03.2006 року ОСОБА_4, та
наявної в матеріалах справи копії
укладеного між позивачем та
відповідачем контракту від 21.03.2001 року ,
термін дії контракту закінчився 21.03.2006
року ( т.1 а.с.14, 16-18).

Матеріали справи також свідчать
про те, що позивач оскаржував дії
державної виконавчої служби в частині
невиконання рішення суду щодо
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу та починаючи з 2009
року звертався до суду з позовами щодо
зобов»язання відповідача зміни
формулювання причин його звільнення.

Вказані вище обставини справи
свідчать про те, що право на поновлення
позивача на роботу виникло у нього з
моменту видачі судом виконавчого листа
від 04.10.2005 року та рішення суду в цій
частині виконавчою службою не могло
бути виконано у зв»язку тим, що
виконавче провадження в частині
поновлення позивача на роботі не
відкривалось.

Крім того, вказані вище обставини
справи свідчать про те, що після
закінчення дії контракту, тобто після 21
березня 2006 року позивач не претендував
на поновлення його на роботі про що
свідчать його скарги та позовні вимоги
при звернені до суду.

Таким чином, зазначені вище
обставини справи свідчать про те, що
між сторонами виникли трудові , а не
цивільно-правові правовідносини,
пов»язані з поновленням позивача на
роботі за рішенням суду, а наявність у
Кодексі законів про працю ст. 237-1
виключає застосування до випадків
заподіяння працівникові моральної
шкоди ст. 1167, 1168, 23 ЦК України, оскільки
вказані норми встановлюють різні
підстави для виникнення обов»язку
відшкодування шкоди.

Згідно до вимог ст. 237-1 КЗпП
України, відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв»язків та
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Суд першої інстанції на вказані
обставини справи на вимоги норм
матеріального права уваги не звернув
та прийшов до помилкового висновку
щодо застосування до виниклих між
сторонами правовідносин ст. ст.23, 1167 ЦК
України.

Відповідно до ч.1 ст. 233 КЗпП
України, працівник може звернутись з
заявою про вирішення трудового спору
безпосередньо до суду в тримісячний
строк з дня , коли він дізнався або
повинен був дізнатись про порушення
свого права.

В ч.1 ст. 234 КЗпП України
встановлено, що у разі пропуску з
поважних причин строків, установлених
статтею 233 цього Кодексу, районний,
районний у місті, міський чи
міськрайонний суд може поновити ці
строки.

Таким чином за змістом вказані
норми права передбачають , що зазначені
строки не перериваються і не
призупиняються але можуть бути
поновлені судом при наявності поважних
причин.

Відповідно до роз»ясень, які
містяться в п. 4 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992
року «Про практику розгляду судами
трудових спорів» ,з наступними змінам,
встановлений ст. 233 КЗпП строк
звернення до суду застосовується
незалежно від заяви сторін У кожному
випадку суд зоборв»язаний перевірити і
обговорити причини пропуску цього
строку, а також навести у рішенні
мотиви, чому він поновлює чи вважає
неможливим поновити порушений строк.
Якщо тримісячний строк пропущено без
поважних причин, у позові може бути
відмовлено з цих підстав.

Зазначені вище обставини справи
свідчать про те, що право на звернення
позивача до суду з вимогою про
відшкодування моральної шкоди виникло
ще 05 жовтня 2005 року, хоча з такою
вимогою позивач звернувся лише 05
вересня 2012 року ( т.1 а.с.53-59), тобто
більше ніж через сім років з дня ,коли
він дізнався чи повинен був дізнатись
про порушення свого права.

Наведені позивачем доводи щодо
пропуску такого строку з поважних
причин, а саме: звернення його до суду у
червні 2009 року в жовтні та грудні 2011
року з позовами щодо зобов»язання
відповідача внести зміни записів
трудової книжки, стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу та
компенсації за несвоєчасний
розрахунок не є такими доказами,
оскільки вже на час звернення у суд з
зазначеними позовами позивач
пропустив встановлений ст. 233 КЗпП
України строк щодо вимог про
відшкодування моральної шкоди, а таму
підстави для поновлення такого строку ,
відсутні.

При цьому , суд апеляційної
інстанції вважає безпідставними
доводи представника позивача щодо
непоширення на позовні вимоги позивача
про відшкодування моральної шкоди
строку позовної давності ( п.1 ч.1 ст. 268
ЦК України), оскільки строк позовної
давності для вимог позивача щодо
захисту його немайнового права,
пов»язаного з порушенням трудового
права , встановлений законом, а саме : ч.1
ст. 233КЗпП України .

Суд першої інстанції на вказані
обставини справи та вимоги зазначених
вище норм матеріального права уваги не
звернув та в рішенні мотивів та
підстав з приводу яких вважав, що
позивач не пропустив встановлений
законом строк для звернення у суд з
зазначеним позовом, не навів.

За таких обставин рішення суду
першої інстанції підлягає скасуванню
як таке, що ухвалено судом з порушенням
норм матеріального та процесуального
права, при невідповідності висновків
суду обставинам справи та наявним у
справі доказам ( пункти 3, 4 ч.1 ст. 309 ЦПК
України), з ухваленням нового рішення
про відмову позивачу в задоволенні
позовних вимог, у зв»язку з пропуском
ним строку звернення у суд з позовом
щодо відшкодування йому моральної
шкоди , спричиненої внаслідок
порушення відповідачем його трудових
прав , з зазначених вище підстав.

Керуючись статтями 303, 309, 316,317,319,218
ЦПК України, судова колегія,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Інституту
тваринництва Української Академії
аграрних наук задовольнити.

Скасувати рішення
Куп»янського міськрайонного суду
Харківської області від 31 жовтня 2013
року.

Відмовити ОСОБА_4 у
задоволенні позовних вимог.

Рішення суду апеляційної
інстанції набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржено в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий, суддя:

Судді :