Справа № 216/4769/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

03.01.2014 Центрально-Міський районний суд
м.Кривого Рогу Дніпропетровської
області в складі :

головуючого судді : Бутенко М.В.,

при секретарі Іщенко Ю.П.,

за участю:

позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду у м.Кривому Розі
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, третя особа приватний нотаріус
ОСОБА_4, про визнання заповіту
недійсним та усунення від спадкування,
суд, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду з позовом до
відповідача про визнання заповіту
недійсним та усунення від спадкування.
В обґрунтування своїх позовних вимог
зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати
позивача ОСОБА_5. За життя вона була
власником житлового будинку з
господарським споруда ми за адресою
АДРЕСА_1. Спадкодавець - ОСОБА_5 24.01.2008
року склала заповіт, яким все соє майно
заповідала відповідачу по справі, яка
була її онукою та є донькою позивача.
Позивач після смерті спадкодавця
звернулась з заявою про прийняття
спадщини до нотаріальної контори, але
приватний нотаріус ОСОБА_4 відмовив
позивачу у видачі свідоцтва про право
власності в порядку спадкування за
законом, оскільки спадкодавцем 24.01.2008
року був складений заповіт на ім'я
ОСОБА_2. Але позивач вважає, що
відповідач ухилялась він надання
необхідної допомоги важкохворій
спадкодавці, знущалась над нею, не
годувала, не допускала до неї а ні її а
ні інших родичів, навіть позивача дочку
спадкодавці, вона пускала до будинку
неохоче. Позивач навідуючи матір
бачила її голодну, недоглянуту, без
одягу, постіль була брудна, мати лежала
одна, без належної уваги. За таких
обставин, позивач вважає, що порушені
її права та інтереси, оскільки на її
думку відповідач не має право
спадкувати після смерті її матері,
оскільки не волевиявлення матері при
складені заповіту не було вільним, не
відповідало її волі, що дає підстави
визнати заповіт недійсним, крім того,
на думку позивача відповідач повинна
бути усунена від спадкування, оскільки
не надавала належної допомоги
спадкодавцю, яка через похилий вік та
тяжку хворобу була у безпорадному
стані , крім того позивач зазначає, що
заповіт був складений виключно за
умови постійного та належного догляду
з боку спадкоємця - відповідача по
справі .

Позивач в судовому засіданні позовні
вимоги підтримала у повному обсязі,
обґрунтувавши з тих же підстав, що
викладені в позовній заяві, надала суду
фотокартки, інші докази, просила суд
задовольнити позов.

Відповідач та її представник, кожен
окремо, проти задоволення позову
заперечували, надали суду пояснення,
зазначивши, що волевиявлення померлої
щодо складання спірного заповіту було
вільним та відповідало її внутрішній
волі, а доказів що спірний правочин
вчинено померлою під впливом тяжкої
для неї обставини і на вкрай невигідних
умовах, позивачем не надано. Крім того,
відповідач зазначила, що з 11 років
проживала та виховувалась у бабусі,
оскільки з матір'ю - позивачем по
справі, в них були неприязнені
стосунки, бабуся її жаліла, намагалась
оформити у той час опіку, мати коли
приходила до них з бабусею, сварилась,
кричала. Коли бабуся вже не могла
ходити, вона за нею піклувалась,
регулярно викликала лікаря, бабуся
була доглянута, нагодована, усі
необхідні ліки в неї були.

Третя особа, приватний нотаріус
Криворізького міського нотаріального
округу ОСОБА_4, суду пояснила, що 24.01.2008
року, ОСОБА_5, знаходячись в
нотаріальній конторі склала заповіт,
який було зареєстровано в реєстрі за №
152. Не якого примусу на заповідача не
чинилось, вона прийшла до нотаріальної
контори сама, підстав вважати, що вона
не розуміє своїх дій не було, заповіт
був складений відповідно до вимог ст.
1247,1248 ЦК України та діючого, на той
момент, чинного законодавства, зокрема,
Закону України «Про нотаріат» та
Інструкції про вчинення нотаріальних
дій. Крім того, нотаріус зазначила, що
ні яких умов у заповіт не вносились,
оскільки укладався заповіт а не
договір довічного утримання.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1
померла ОСОБА_5, за життя вона була
власником житлового будинку з
господарським споруда ми за адресою
АДРЕСА_1. 28.01.2008 року ОСОБА_5 склала
заповіт, в якому все майно, де б воно не
знаходилось і з чого б воно не
складалось, і взагалі все те, що буде їй
належати на день смерті і на що вона за
законом має право, заповідає ОСОБА_2.
Спадкове майно складалось з житлового
будинку з господарсько-побутовими
будівлями за адресою АДРЕСА_1. Позивач
не є пенсіонером,інвалідом, не
проживала з спадкоємцем, тобто не має
право на обов'язкову долю у спадщині.
Доказів що спадкодавець перебувала у
безпорадному стані суду не
представлено.

Допитані в судовому засіданні свідки
за клопотанням відповідача.

Свідок ОСОБА_8, суду пояснила, що знає
позивача з народження. Коли
відповідачу було 11-12 років, вона
переїхала жити до бабусі, бабуся її
виховувала, хотіла оформити опіку. Коли
бабуся захворіла, вона заходила до них,
оскільки вона їх сусідка проживає по
АДРЕСА_1, бабуся була доглянута, за
необхідності до неї викликався лікар.
Коли раз на 2-3 місяці приїжджала
позивачка по справі, з подвір'я були
крики.

Свідок, ОСОБА_9, суду пояснила, що вона
працює листоношею, приносила бабусі
пенсію раз на місяць протягом 1,5 років.
Бабуся погано ходила, але намагалась
пересуватись, сама отримувала пенсію,
виходила на двір, спілкувалась з
сусідами, перестала ходити і
підніматись з кроваті приблизно за
місяць до своєї смерті, але ні коли на
онуку не жалілась, була доглянута.

Свідок ОСОБА_10, суду пояснила, що вона
проживає по сусідству з бабусею та її
онукою. За життя бабусі, вона практично
кожен день її бачила, спілкувалась з
нею, знала про заповіт від бабусі, знала
що у бабусі були погані стосунки з
донькою, коли вона приходила до бабусі
вони сварились, а потім бабуся плакала.

Свідок ОСОБА_11, суду пояснила, що
проживає по сусідству з відповідачем
протягом 7 років. З бабусею
спілкувалась по сусідські, вона
розповідала, що дочка погано себе
поводить, рідко відвідує, а коли
приходить скандалить, забирає пенсію,
харчі, б'є онуку, бабуся і свідку та
іншим сусідам неодноразово говорила,
що заповіла будинок онуці, оскільки
мати її ображає.

Судом досліджені матеріали справи, а
саме матеріали нотаріальної справи,
медична картка спадкодавця ОСОБА_5,
відповідно до якої останній виклик
лікаря був 26.11.2012 року, були досліджені
фотокартки представлені суду
позивачем.

Аналізуючи спірні правовідносини,
співвідношуючи їх із встановленими в
судовому засіданні фактичними
обставинами справи суд приходить до
наступного.

Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених статтею 61 цього
Кодексу. Докази подаються сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Згідно ст. 1233 Цивільного кодексу
України, заповітом є особисте
розпорядження фізичної особи на
випадок своєї смерті.

Згідно ст.. 1234 Цивільного кодексу
України, право на заповіт має фізична
особа з повною цивільною дієздатністю.
Право на заповіт здійснюється
особисто.

Стаття 1235 Цивільного кодексу України,
визначає, що заповідач може призначити
своїми спадкоємцями одну або кілька
фізичних осіб, незалежно від наявності
у нього з цими особами сімейних,
родинних відносин, а також інших
учасників цивільних відносин.
Заповідач може без зазначення причин
позбавити права на спадкування
будь-яку особу з числа спадкоємців за
законом. У цьому разі ця особа не може
одержати право на спадкування.

Згідно ст. 1254 Цивільного кодексу
України, заповідач має право у
будь-який час скасувати заповіт.
Заповідач має право у будь-який час
скласти новий заповіт. Заповіт, який
було складено пізніше, скасовує
попередній заповіт повністю або у тій
частині, в якій він йому суперечить.
Кожний новий заповіт скасовує
попередній і не відновлює заповіту,
який заповідач склав перед ним. Якщо
новий заповіт, складений заповідачем,
був визнаний недійсним, чинність
попереднього заповіту не
відновлюється, крім випадків,
встановлених статтями 225 і 231 ЦК
України. Заповідач має право у
будь-який час внести до заповіту зміни.
Скасування заповіту, внесення до нього
змін провадяться заповідачем особисто.
Скасування заповіту, внесення до нього
змін провадяться у порядку,
встановленому цим Кодексом для
посвідчення заповіту і підлягають
державній реєстрації у Спадковому
реєстрі в порядку, затвердженому
Кабінетом Міністрів України.

Згідно ч.1 ст.215 Цивільного кодексу
України, підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 ЦК України.

Згідно ст. 203 Цивільного кодексу
України, зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам. Особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі. Правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом. Правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ч.1 ст.216 Цивільного кодексу
України, недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю.

Згідно ст.233 Цивільного кодексу
України, правочин, який вчинено особою
під впливом тяжкої для неї обставини і
на вкрай невигідних умовах, може бути
визнаний судом недійсним незалежно від
того, хто був ініціатором такого
правочину.

Відповідно до ч.1-5 ст.1224 ЦК України є два
види усунення від права на спадкування,
а саме: усунення, яке відбувається
автоматично в силу закону та не
потребує судового рішення про усунення
від права на спадкування. Випадки цього
виду усунення закон визначає у ч.1 та 2
ст.1224 ЦК України - за негативні дії щодо
спадкодавця; у ч.3 ст.1224 ЦК України - за
невиконання обов'язків щодо
спадкодавця, в тому числі при
підтвердженні певної обставини судом;
у ч.4 ст.1224 ЦК України - через відміну
певного правового статусу по
відношенню до спадкодавця ; усунення,
яке відбувається в силу судового
рішення про усунення від права на
спадкування за законом (ч.5 ст.1224 ЦК
України).

Правовою підставою для застосування
судом ч.5 ст.1224 ЦК України є сукупність
таких обставин:1.Спадкоємець за законом
ухилявся від надання допомоги
спадкодавцеві. 2. Спадкодавець через
похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво
був у безпорадному стані. 3.
Спадкодавець потребував допомоги.

Для задоволення позовної заяви
необхідно встановити дані обставини
відносно кожного із спадкодавця та
відповідача.

Частина 5 ст.1224 ЦК України розкриває
правові підстави її застосування та не
встановлює суб'єкта права, якому
належить право позову про усунення від
права на спадкування за законом.

При вирішенні питання про суб'єкта,
який має право на вказаний вище позов
суд виходить з такого:

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку встановленим
цим Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод та
інтересів.

Фактична спрямованість позовних вимог
позивача спрямована не на захист свого
права на спадкування, а на позбавлення
права відповідача на спадкування.

У зв'язку з цим, необхідні чіткі норми
матеріального права, які уповноважують
позивача на пред'явлення такого позову
про усунення від права на спадкування,
норми які породжують у неї право на
спадкування за рахунок права на
спадкування відповідача - спадкоємця
за заповітом .

Відповідно до ч.2 ст.1258 ЦК України кожна
наступна черга спадкоємців за законом
одержує право на спадкування у разі
відсутності спадкоємців попередньої
черги, усунення їх від права на
спадкування, неприйняття ними спадщини
або відмови від її прийняття, крім
випадків, встановлених статтею 1259
цього кодексу.

Даною нормою чітко встановлено, що
суб'єкти наступної черги спадкоємців
одержують право на спадкування у разі
усунення від права на спадкування
суб'єктів попередньої черги. Таким
чином, суб'єктам наступної черги
спадкоємців і належить право вимоги
(право позову) про усунення від права
спадкування.

Дане право не виникає автоматично, а за
певних умов, які передбачені ч.5 ст.1224 ЦК
України, ч.2 ст.1259 ЦК України.

Відповідно до ч.2 ст.1259 ЦК України
фізична особа, яка є спадкоємцем за
законом наступних черг, може за
рішенням суду одержати право на
спадкування разом із спадкоємцями тієї
черги, яка має право на спадкування, за
умови, що вона протягом тривалого часу
опікувалася, матеріально
забезпечувала, надавала іншу допомогу
спадкодавцеві, який через похилий вік,
тяжку хворобу або каліцтво був у
безпорадному стані.

При цьому слід виділити дві форми
реалізації права на позов спадкоємця
наступної черги:

1. Шляхом позовної вимоги про одержання
права на спадкування разом із
спадкоємцями тієї черги, яка має право
на спадкування (за наявності умов ч.2
ст.1259 ЦК України).

2. Шляхом позовної вимоги про одержання
права на спадкування разом із
спадкоємцями тієї черги, яка має право
на спадкування, разом із позовною
вимогою про усунення від права на
спадкування за законом суб'єкта
попередньої черги спадкоємців (за
одночасної наявності умов ч.2 ст.1259 та
ч.5 ст.1224 ЦК України).

Жоден із двох випадків не стосується
спору, що розглядається. Подібна
правова позиція міститься у абз.4 п.6
постанови пленуму Верховного Суду
України від 30.05.2008 року №7 «Про судову
практику у справах про спадкування».

Норм, які породжують у позивача право
на спадкування в рахунок права на
спадкування відповідача (норм, що
встановлюють одержання права на
спадкування, подібних ч.2 ст.1258 та ч.2
ст.1259) не має, а тому позов пред'явлено
всупереч ч.1 ст.3 ЦПК України не захистом
своїх порушених, невизнаних або
оспорюваних прав, свобод та інтересів,
а з метою позбавлення відповідача
належного йому права (на спадкування).

Обґрунтовуючи позов про усунення від
права спадкування відповідача та
визнання недійсним заповіту, позивач
посилалася на те, що відповідач не
надавала належну допомогу в її догляді.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення
по справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. При цьому доказування
жодним чином не може ґрунтуватися на
припущеннях. Позивач в порушення вимог
ст. 60 ЦПК України не надав суду жодних
доказів, які б свідчили про вину
відповідача, не наведено жодного
доказу, який підтверджував би підстави
для усунення відповідача від
спадкування за заповітом померлої
ОСОБА_5. Відсутні посилання на підстави
звільнення від доказування визначені у
ст. 61 ЦПК України.

Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на
спадкування мають особи, визначені у
заповіті.

На думку суду посилання позивача на те,
що заповіт був складений виключно за
умови постійного та належного догляду
з боку спадкоємця - відповідача по
справі, не відповідає правовій природі
заповіту, відноситься до договору
довічного утримання.

Таким чином, в судовому засіданні не
встановлено, в чому саме полягали для
померлої тяжкі обставини і які саме при
цьому для неї були вкрай невигідні
умови, тому вимоги позивача щодо
визнання заповіту недійсним, а
відповідно й усунення відповідача від
спадкування за заповітом, є
необґрунтованими й суперечать
обставинам справи та законодавству,
тому у їх задоволенні слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 203, 215,216, 233, 1233, 1234, 1235,1254, 1257 ЦК
України, ст. ст. 10, 11, 60, 61, 209, 212 - 215 ЦПК
України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 про
визнання заповіту недійсним та
усунення від спадкування - відмовити у
повному обсязі.

Рішення суду може бути оскаржене
шляхом подачі апеляційної скарги
апеляційному суду Дніпропетровської
області через Центрально-Міський
районний суд м.Кривого Рогу протягом 10
днів з дня проголошення рішення.

Суддя
М.В.Бутенко