Справа № 521/1329/13-ц
Провадження №
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

18 листопада 2014 року

Малиновський районний суд м. Одеси у
складі:

Головуючого судді - Гуревського В.К.

За секретаря - Гресько О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Одесі цивільну справа за
позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа:
Другий Малиновський відділ ДВС
Одеського міського управління юстиції,
про визнання договору дарування частки
квартири недійсним, -

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся з позовом до
ОСОБА_2, ОСОБА_3, після уточнення якого
просить суд визнати недійсним договір
дарування від 22.03.2010 року, згідно з яким
ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_2 1/3 частину
квартири АДРЕСА_2 в м. Одесі,
посилаючись в обґрунтування своїх
вимог на такі обставини.

Квартира АДРЕСА_2 у місті Одесі на праві
приватної спільної часткової
власності належить ОСОБА_1 (позивачу),
ОСОБА_5 - батькові позивача та ОСОБА_6 -
матері позивача в рівних частках. З
11.03.2003 року по 11.07.2012 року позивач
перебував в місцях позбавлення волі у
зв'язку з тим, що був засуджений судом
за скоєння злочину. В період, коли він
відбував покарання в місцях
позбавлення волі, його батьки померли -
ІНФОРМАЦІЯ_2 року померла ОСОБА_6, а
ІНФОРМАЦІЯ_3 року помер ОСОБА_5, але йому
цей факт йому спочатку не був відомий, а
потім він не мав можливості
скористатися своїм правом успадкувати
частки квартири, які належали його
померлим батькам. Цим фактом
скористалася ОСОБА_3, яка звернулася до
Малиновського районного суду м. Одеси
із позовною заявою про визнання права
власності в порядку спадкування за
законом. У зв'язку з тим, що позивач
знаходився в місцях позбавлення волі,
ОСОБА_3 скрила цей факт від суду, та його
до суду не викликали, тому у зв'язку з
його неявкою до суду, судом було
прийнято заочне рішення від 14.12.2009 року
по справі № 2-7508/09 згідно з яким було
визнано за ОСОБА_3 1/3 ідеальну частку
квартири АДРЕСА_3 в порядку спадкування
за законом після смерті померлої
ОСОБА_6. 05.07.2010 року Малиновський
районний суд м. Одеси скасував заочне
рішення від 14.12.2009 року по справі №2-7508/09
та призначив справу до розгляду, а
потім позов було залишено без розгляду.
Отримавши у власність згідно цього
рішення суду частку вказаної квартири,
ОСОБА_3 22.03.2010 року уклала договір
дарування спірної частки вказаної
квартири з ОСОБА_2, чим ввела в оману
сторону правочину, не повідомивши її
про існування обставин які
перешкоджали вчиненню правочину. Тому,
позивач вимушений звернутися з цим
позовом за захистом своїх законних
прав та інтересів.

Відповідач ОСОБА_2, її представник
заперечували проти позову, посилаючись
на те, що ОСОБА_1 обрав неправильний
спосіб захисту свого права, подавши
позов про визнання недійним договору
дарування частини спірної квартири,
оскільки мав заявляти позов про
витребування майна з чужого
незаконного володіння особи. Він не був
стороною у договорі. За викладених
підстав просили суд відмовити в
задоволенні позову.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання
з'явилася, позов не визнала, в
подальшому в судове засідання не
з'являлася, про дату, час та місце
судового засідання повідомлялася
належним чином.

Третя особа: Другий Малиновський
відділ ДВС Одеського міського
управління юстиції в судове засідання
не з'явилася, про дату, час та місце
судового засідання повідомлялася
належним чином.

Вислухавши пояснення сторін,
дослідивши матеріали справи, суд
вважає, що рішення у справі можливо
постановити із задоволенням позову.
Судом встановлені такі фактичні
обставини на підставі пояснень сторін,
представлених письмових доказів.

Згідно Свідоцтва про право власності
на житло від 03 березня 1994 року виданого
Управлінням житлово-комунального
господарства Виконавчого комітету
Одеської міської Ради народних
депутатів на підставі розпорядження
Органу приватизації №33702 від 03 березня
1994 року, власниками квартири АДРЕСА_2 у
місті Одесі на праві приватної
спільної часткової власності є ОСОБА_1,
позивач по справі, ОСОБА_5, батько
позивача, ОСОБА_6, мати позивача в
рівних частках.

Відповідно до довідки (з місця
проживання про склад сім'ї та
реєстрації) від 24 вересня 2012 року за №
6644, у квартирі АДРЕСА_5 зареєстровані:
ОСОБА_5 (основний), ОСОБА_1 (син).

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_6 померла, про що
свідчить свідоцтво про смерть серії
НОМЕР_1 від 28 травня 2004 рок, запис № 5159.
Після її смерті спадкова справа не
заводилася.

ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_5 помер, що
підтверджується свідоцтвом про смерть
серії НОМЕР_2 від 10 травня 2007 року, запис
№ 4178, у зв'язку із чим відкрилась
спадщина. Після його смерті спадкова
справа була помилково заведена та
01.11.2007 року видалена (причини за листом
П'ятої одеської державної нотаріальної
контори видалення невідомі).

Спадкоємцем першої черги за законом, на
підставі ст. 1261 ЦК України, після смерті
ОСОБА_6 та ОСОБА_5 є їх син - ОСОБА_1, а
також спадкоємцем частки після смерті
ОСОБА_6 є її дочка - ОСОБА_3 (рідна сестра
позивача по матері), відповідно до
свідоцтва про припинення одруження №
НОМЕР_3 від 16 березня 1960 року, запис № 230;
свідоцтва про народження (повторно)
серії НОМЕР_4 від 13 жовтня 1960 року, запис
№ 53; довідки Другого ВРАЦС
Малиновського районного управління
юстиції від 05 червня 2007 року та
свідоцтва про розірвання шлюбу серії
НОМЕР_5 від 16 грудня 1986 року, запис №774.

Позивач ОСОБА_1 з 11 березня 2003 року по 11
липня 2012 року відбував покарання в
установах Державної
кримінально-виконавчої служби, про що
свідчить довідка про звільнення серії
НОМЕР_6 та відповідь Управління
державного департаменту України з
питань виконання покарань в Одеській
області Одеського слідчого ізолятора
від 02 липня 2007 року за №5-17/11533.

25 жовтня 2007 року ОСОБА_1 звернувся із
заявою до нотаріальної контори про
прийняття спадкового майна, що
підтверджується заявою, посвідченою
державним нотаріусом Шостої одеської
державної нотаріальної контори
Пенчевим К.Л. 25 жовтня 2007 року,
зареєстрованого в реєстрі за №5-2706.
Нотаріальну дію згідно вказаної заяви
вчинено в приміщенні Апеляційного суду
Одеської області, куди нотаріуса
запросили у зв'язку з особливістю умов.

В Малиновському районному суді
перебувала цивільна справа №2-7508/09 за
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання
права власності в порядку спадкування
за законом.

14 грудня 2009 року Малиновським районним
судом м. Одеси ухвалено заочне рішення
по цій справі, яким позов ОСОБА_3
задоволено частково. Визнано за ОСОБА_3
право приватної власності на 1/3
ідеальну частку квартири АДРЕСА_2,
загальною площею 50,4 кв. м. в порядку
спадкування за законом після померлої
ОСОБА_6. В задоволенні решти вимог
ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права
власності в порядку спадкування за
законом відмовлено. Рішення суду в
частині визнання права власності
підлягає державній реєстрації. Рішення
суду є безпосередньою підставою для
державної реєстрації КП «ОМБТІ та РОН»
права приватної власності на 1/3
ідеальну частку квартири АДРЕСА_7,
загальною площею 50,4 кв. м. - за ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1 - після набрання рішенням
суду законної сили.

Оскільки ОСОБА_1 стало відомо, що ОСОБА_3
придбала право власності на спірну
частину квартиру на підставі рішення
Малиновського районного суду м. Одеси у
2009 році, то він звернувся до суду з
заявою про скасування заочного
рішення.

Ухвалою Малиновського районного суду
м. Одеси від 05 липня 2010 року заочне
рішення від 14 грудня 2009 року за
цивільною справою №2-7508/09 за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права
власності в порядку спадкування за
законом скасовано, цивільну справу №
2-7508/09 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про
визнання права власності в порядку
спадкування за законом призначено до
розгляду.

14 грудня 2011 року Малиновським районним
судом м. Одеси позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1
про визнання права власності в порядку
спадкування за законом залишено без
розгляду.

22 березня 2010 року ОСОБА_3, з однієї
сторони, а ОСОБА_2, з іншої сторони,
уклали договір дарування 1/3 частки
квартири АДРЕСА_2 у місті Одесі,
загальною площею 50,4 кв. м., посвідченого
приватним нотаріусом Одеського
міського нотаріального округу ОСОБА_4 22
березня 2010 року, за реєстровим № 87.
Частина квартири, що відчужувалась,
належала дарувальнику на підставі
рішення Малиновського районного суду
м. Одеси від 14 грудня 2009 року по справі
№2-7508/09, зареєстрованого в електронному
реєстрі прав власності на нерухоме
майно 08 лютого 2010 року номер запису 3 в
книзі 739пр-42.

Таким чином, право власності
співвідповідача ОСОБА_2 ґрунтується на
скасованому рішенні суду.

Крім того, відповідно до розписки від 22
березня 2010 року, вбачається, що ОСОБА_3
прийняла від ОСОБА_2 гроші у розмірі
17000,0 доларів США за 1/3 частину квартири
за адресою: АДРЕСА_2. Цей факт
підтверджений ОСОБА_2 в судовому
засіданні.

ОСОБА_3 шляхом ухвалення заочного
рішення суду отримала право власності
на спірну частину квартиру всупереч
закону, оскільки порушила права
позивача ОСОБА_1 на частину спадкового
майна. ОСОБА_3 продала ОСОБА_2 не тільки
своє, а й чуже майно, тобто, частину
майна, яке належало ОСОБА_1 як
спадкоємцю, на що вона не мала права.

Відповідно до ст. 215 ЦК України,
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

За ч. 2 ст. 215 ЦК України якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

Згідно з ст. 203 ЦК України, зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства.

Згідно зі ст. 236 ЦК України правочин,
визнаний судом недійсним, є недійсним з
моменту його вчинення. Відповідно до
ст. 216 ЦК України у разі недійсності
правочину кожна із сторін зобов'язана
повернути другій стороні у натурі все,
що вона одержала на виконання цього
правочину.

Таким чином, суд вважає, що зібрані по
справі докази та встановлені судом
фактичні обставини справи дозволяють
визнати позов обґрунтованим. Суд має
визнати недійсним договір дарування 1/3
частини квартири АДРЕСА_2 в м. Одесі
укладеного між ОСОБА_3, з однієї
сторони, а ОСОБА_2, з іншої сторони,
посвідченого приватним нотаріусом
Одеського міського нотаріального
округу ОСОБА_4 22 березня 2010 року, за
реєстровим № 87, та повернути сторони
договору до попереднього стану.

Щодо правильності обрання способу
захисту порушеного права суд виходить
з такого.

Згідно із положенням ЦК України, особа,
яка вважає, що її речові права порушені,
має право звернутися до суду як з
позовом про визнання відповідної угоди
недійсною (ст. ст. 215 -235), так і з позовом
про витребування майна з чужого
незаконного володіння (ст. ст. 330, 338).

Ст. 215 ЦК України встановлює загальне
правило про те, що правочин є недійсним
у зв'язку з недодержанням в момент його
вчинення стороною (сторонами)
загальних вимог, які необхідні для
чинності правочину, передбачених ст. 203
ЦК України.

Ст. 216 ЦК України визначено особливі
правові наслідки недійсності
правочину. Зокрема, кожна зі сторін
зобов'язана повернути другій стороні у
натурі все, що вона одержала на
виконання цього правочину, а в разі
неможливості такого повернення -
відшкодувати вартість того, що
одержано, за цінами, які існують на
момент відшкодування, якщо законом не
встановлені особливі умови їх
застосування або особливі наслідки
окремих видів недійсних правочинів.

Отже, на угоду, укладену з порушенням
вимог закону, не поширюється загальне
правило про наслідки недійсності
правочину (двостороння реституція),
якщо сам закон передбачає інші
наслідки такого порушення.

Відповідно до вимог ст. 330 ЦК України,
якщо майно відчужене особою, яка не
мала на це права, добросовісний набувач
набуває право власності на нього, якщо
відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно
не може бути витребування у нього.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України
передбачено, що в разі придбання майна
за відплатним договором у особи, яка не
мала права його відчужувати, про що
набувач не знав і не міг знати
(добросовісний набувач), власник має
право витребувати це майно від
набувача лише у випадку, якщо майно
вибуло з володіння власника або особи,
якій він передав майно у володіння, не з
їхньої волі іншим шляхом.

Згідно зі ст. 388 ЦК України добросовісне
придбання можливе тоді, коли майно
придбане не безпосередньо у власника, а
у особи, яка не мала права відчужувати
це майно. Наслідком угоди, укладеної з
таким порушенням, є не двостороння
реституція, а повернення майна з чужого
незаконного володіння (віндикація).

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України у п. 10 постанови № 9 від 6
листопада 2009 року «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» реституція як
спосіб захисту цивільного права
(частина перша статті 216 ЦК
застосовується лише в разі наявності
між сторонами укладеного договору,
який є нікчемним чи який визнано
недійсним. У зв'язку з цим вимога про
повернення майна, переданого на
виконання недійсного правочину, за
правилами реституції може бути
пред'явлена тільки стороні недійсного
правочину.

Норма частини першої статті 216 ЦК не
може застосовуватись як підстава
позову про повернення майна,
переданого на виконання недійсного
правочину, яке було відчужене третій
особі. Не підлягають задоволенню
позови власників майна про визнання
недійсними наступних правочинів щодо
відчуження цього майна, які були
вчинені після недійсного правочину.

У цьому разі майно може бути
витребувано від особи, яка не є
стороною недійсного правочину, шляхом
подання віндикаційного позову, зокрема
від добросовісного набувача - з
підстав, передбачених частиною першою
статті 388 ЦК.

Відповідно до частини п'ятої статті 12
ЦК добросовісність набувача
презюмується. Якщо судом буде
встановлено, що набувач знав чи міг
знати про наявність перешкод до
вчинення правочину, в тому числі й те,
що продавець не мав права відчужувати
майно, це може свідчити про
недобросовісність набувача і є
підставою для задоволення позову про
витребування у нього майна.

Отже, захист прав особи, яка вважає себе
власником майна можливий шляхом
задоволення віндикаційного позову,
якщо є підстави, передбачені ст. 388 ЦК
України, які дають право витребувати
майно у добросовісного набувача.

1/3 частина спірної квартири належала на
праві власності матері позивача ОСОБА_1
та ОСОБА_3, які мали право на
успадкування майна, ОСОБА_1 не є
власником 1/3 частини квартири, а
претендує на її частину.

Відповідно до ст. 16 ЦК України способом
захисту цивільних прав та інтересів
може бути визнання права.

За ч. 1 статті 15 цього Кодексу кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає
цивільну справу в межах заявлених
вимог і на підставі представлених
сторонами доказів.

Згідно із ст. 88 ЦПК України стороні, на
користь якої ухвалено рішення, суд
присуджує з другої сторони понесені
нею і документально підтверджені
судові витрати.

Керуючись ст.ст. ст. 16, 203, 215, 216, 229, 235, 236,
717 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 60, 61, 88, 215
Цивільного процесуального кодексу
України, СУД-

В И Р І Ш И В

Позовну заяву ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування 1/3
частини квартири АДРЕСА_2 в м. Одесі,
укладений 22.03.2010 року між ОСОБА_3, з
однієї сторони, та ОСОБА_2, з іншої
сторони, та повернути сторони договору
до попереднього стану.

Стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_3 в рівних
частках на користь ОСОБА_1 судові
витрати в сумі 107,30 грн.

Рішення може бути оскаржене шляхом
подання апеляційному суду через суд
першої інстанції апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня
проголошення рішення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутніми
у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя
В.К.Гуревський