Справа № 405/6851/14-ц
Провадження №2/405/1152/14
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
24 грудня 2014 року Ленінський районний суд м.Кіровограда у складі:
головуючого судді Іванової Л.А.
при секретарі Береді Я.І.
за участю представника позивача ОСОБА_1,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Кіровограді цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ЖЕК №13 м.Кіровограда про виселення особи без надання іншого жилого приміщення,-
Позивач також зазначила, що 17.07.2007 року вона уклала договір купівлі-продажу, за яким відчужила зазначену квартиру ОСОБА_6, залишившись при цьому разом з дітьми проживати в квартирі.
Іншим судовим рішенням Ленінського районного суду м.Кіровограда від 01.11.2012 року за позовом її сина ОСОБА_4 визнано нікчемним (тобто недійсним в силу закону) договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений між нею (позивачем) та ОСОБА_6 17.07.2007 року, посвідчений в цей же день приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу ОСОБА_7 по реєстру за №2856.
Окрім того, рішенням Ленінського районного суду м.Кіровограда від 24.10.2012 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 19.02.2013 року,ОСОБА_6 відмовлено у задоволенні позову про виселення її (позивача) та її синів з зазначеної квартири.
Позивач також зазначила, що за вчинення нею протиправних дій відносно сина ОСОБА_4 її було притягнуто до кримінальної відповідальності і визнано винною вироком Ленінського районного суду м.Кіровограда від 05.07.2010 року, який набрав законної сили.
Як результат перерахованих вище судових рішень на даний час право власності на згадану квартиру за жодною особою не зареєстровано, тобто квартира повернулася до комунальної власності, а відтак єдиною підставою для проживанняв квартирі є ордер №800 від 12.05.1991 року.
Позивач також зазначила, що в той момент, коли право власності на зазначену квартиру було зареєстровано за ОСОБА_6, остання22.09.2010 року прописала (зареєструвала) в квартирі свого сина ОСОБА_3, 1991 року народження, який на сьогодні жодного дня в квартиріне проживав і зараз не проживає, при цьому факт непроживання відповідача в квартирі вже встановлений рішенням Ленінського районного суду м.Кіровограда від 15.11.2013 року , що набрало законної сили та відповідно до приписів ч.3 ст.61 ЦПК України додаткового доказування непотребує.
З огляду на зазначене та з посиланням на ч.1 ст.216 ЦК України, позивач вважає, що відповідач ОСОБА_3 отримав право на проживання в квартирі (був у ній зареєстрований) без жодних правових підстав, тобто, вселився до квартири самовільно, а тому на підставі ч.3 ст.116 ЖК УРСР він підлягає виселенню з квартири АДРЕСА_1 без надання йому іншого жилого приміщення.
Представник позивача під час судового розгляду справи позовні вимоги підтримав з підстав, зазначених в позові, просив позов задовольнити.
Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином шляхом направлення судової повістки за адресою його місця проживання, зареєстрованому у встановленому законом порядку та викликом відповідача в судове засідання в порядку, передбаченому ч.9 ст.74 ЦПК України. З опублікуванням оголошення у пресі про виклик в судове засідання відповідач вважається повідомленим про час та місце розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з'явився, причини не явки суду не відомі, заяви клопотання відсутні. На підставі чого суд вважає, що відповідач не скористався своїм процесуальним правом на участь в судовому засіданні та подання суду доказів.
Треті особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_4 та на стороні відповідача ЖЕК №13 до суду не з'явилися, повідомлені про час та місце судового розгляду справи належним чином, причини не явки суду не відомі, заяви, клопотання відсутні.
Відповідно до ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Суд визнав за можливе розглянути справу у відсутності відповідача за наявними у справі доказами та в порядку ч.1 ст.225 ЦПК України ухвалив розглядати справу заочно, про що в судовому засіданні представник позивача, якому судом були роз'яснені умови та порядок проведення заочного розгляду справи, не заперечував.
Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши докази по справі в їх сукупності, з'ясувавши підстави та предмет позову, характер спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернулася позивач, виходячи з положень ст.10 та ст.11 ЦПК України, за якими цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів та доведення перед судом їх переконливості, при цьому суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів сторін, суд вважає, що вимоги позивача обгрунтовані та такі, що підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що на підставі рішення виконавчого комітету Кіровоградської міської ради №213 від 10 квітня 1991 року ОСОБА_2 було видано ордер на жиле приміщення №800 від 12 травня 1991 року - квартиру АДРЕСА_1. В ордер було включено також члена сім'ї ОСОБА_2 - сина ОСОБА_8
Відповідно до ст.58 ЖК України на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.
Ордер є правовстановлюючим документом індивідуального характеру, який породжує два види правовідносин: з одного боку, це адміністративно-правові відносини між виконавчим органом ради і житлово-експлуатаційною організацією, куди він здається громадянином, а з другого - це цивільно-правові відносини між громадянином та житлово-експлуатаційною організацією, яка зобов'язана укласти з ним (громадянином) договір найму житлового приміщення (ст.61 ЖК України), при цьому, в житлове приміщення, зазначене в ордері, переселяються члени сім'ї, які включені в ордер. Підставою виникнення в члена сім'ї наймача, включеного до ордера, права користування житловим приміщенням є сам факт включення до ордера, а не вселення в приміщення.
Крім того, рішенням Ленінського районного суду м.Кіровограда від 01 листопада 2012 року (справа №1111/7234/12, провадження №2/1111/1736/12), яке набрало законної сили, встановлено, що договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 17 липня 2007 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 є нікчемним в силу ст.224 ЦК України, оскільки був укладений без дозволу органу опіки та піклування виконавчого комітету Кіровоградської міської ради.
Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.
Судом також встановлено, що вироком Ленінського районного суду м.Кіровограда від 05 жовтня 2010 року, який вступив в законну силу, ОСОБА_2 визнано винною у скоєнні злочину, передбаченого ст.166 КК України, тобто злісного невиконання встановлених законом обов'язків по догляду за дітьми, що спричинило тяжкі наслідки.
Обвинувальним вироком судутакож встановлено, що ОСОБА_2 свідомо обмежила законні інтереси дітей ОСОБА_8 та ОСОБА_4 на житло - квартиру АДРЕСА_1, позбавивши права дітей на житло, яке належало їм по закону, приватизувавши одноособово зазначену квартиру, в той час як її діти ОСОБА_8 та ОСОБА_4 мали передбачене Законом право на участь у приватизації вказаної квартири.
Згідно з довідкою служби у справах неповнолітніх Кіровоградської міської ради №291 від 29.03 2010 року ОСОБА_2 у 2007 році за наданням дозволу на відчуження житла по АДРЕСА_1 не зверталася.
Відповідно до ч.4 ст.61 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки особи, стосовно якої ухвалено вирок з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.
Відповідно до вимог ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Правочин, що вчиняється батьками, не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч.6 ст.203 ЦК України).
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч.1 ст.203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю (ч.1 ст.216 ЦК України).
Відповідно до ч.1 ст.224 ЦК України правочин, вчинений без дозволу органу опіки та піклування, - є нікчемний.
Статтею 236 ЦК України передбачено, що нікчемний правочин або правочин визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.
Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом.
Судом також встановлено, що 22 вересня 2010 року в квартирі АДРЕСА_1 за згодою її власника ОСОБА_6 на підставі укладеного з ОСОБА_2 договору купівлі-продажу від 17.07.2007 року, був зареєстрований її син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2.
Зазначене підтверджується також інформацією управління Державної міграційної служби України у Кіровоградській області від 24.07.2014 року, згідно з якою зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, з 22.09.2010 року є АДРЕСА_1.
За приписами ст.4 ЦПК України при здійсненні правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб визначений законом.
Способи захисту цивільних прав та інтересів судом встановлені ч.1 ст.16 ЦК України.
Позивач ОСОБА_2 пред'явила позов до ОСОБА_3 про виселення останнього з зазначеної квартири без надання іншого жилого приміщення, посилаючись як на підстави позову на те, що право власності на квартиру АДРЕСА_1 за жодною особою не зареєстровано, квартира знаходитьсяу комунальній власності, на підставі чого єдиною підставою для проживанняв ній є ордер №800 від 12.05.1991 року, виданий на її ім'я, та до якого включено члена її сім'ї ОСОБА_8, в той час як відповідач ОСОБА_3 отримав право на проживання в квартирі (був у ній зареєстрований) без жодної правової підстави, тим самим вселився до квартири самовільно. Крім того, відповідач не є членом її сім'ї і не включений до ордеру №800 від 12.05.1991 року, який є єдиною підставою для проживання у квартирі.
Як на правову підставу позовних вимог позивач посилалася на ст.ст.58, 109, ч.3 ст.116 ЖК України.
Відповідно до ч.1 ст.109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.
Відповідно до ч.3 ст.116 ЖК України осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.
Самоправно зайнятим вважається приміщення, в якому мешкає особа без відповідного рішення про надання їй цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення.
З огляду на викладене вище, судом відзначається, що відповідач ОСОБА_3 був зареєстрований в спірній квартирі АДРЕСА_1 22 вересня 2010 року, коли її власником значилася ОСОБА_6 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 17.07.2007 року, укладеного з ОСОБА_2, який (договір) є недійсним з моменту його вчинення, так як його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин в силу ст.224 ЦК України), та згідно з приписами ч.1 ст.216 ЦК України зазначений правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, які пов'язані з його недійсністю, на підставі чого не може бути підставою для виникнення у осіб, у т.ч. у відповідача, права на проживання в зазначеній квартирі. Відчуження спірної квартири стало можливим внаслідок її незаконної приватизації ОСОБА_2
Рішенням Ленінського районного суду м.Кровограда від 01 червня 2011 року, яке набрало законної сили, скасовано розпорядження органу приватизації Кіровоградської міської ради від 17.08.2006 року за №41479 про передачу ОСОБА_2 у приватну власність квартири АДРЕСА_1 з моменту її приватизації. Визнано недійсним свідоцтво про право власності на житло від 17 серпня 2006 року за №41479, виданого на ім'я ОСОБА_2 Кіровоградською міською радою згідно розпорядження органу приватизації за №41479 від 17.08.2006 року. Квартира знову перейшла у комунальну власність, та право на проживання в ній мають особи, які вписані в ордер на жиле приміщення.

Належні докази, які б свідчили про те, що квартира з комунальної власності перейшла у приватну власність у матеріалах справи на час судового розгляду справи відсутні, а відтак, судом відзначається, що єдиною підставою для вселення в квартиру АДРЕСА_1 є ордер на жиле приміщення.

Разом з тим, встановлено, що позивач ОСОБА_2 вселилася у зазначену квартиру на підставі ордеру, виданого їй 12 травня 1991 року виконавчим комітетом Кіровоградської міської ради. До членів її сім'ї, як наймача, до ордера включено також сина ОСОБА_8

Підставою виникнення в члена сім'ї наймача, включеного до ордера, права користування житловим приміщенням є сам факт включення до ордера.

Враховуючи викладене вище, а також приймаючи до уваги, що при вселенні ОСОБА_3 в квартиру не було дотримано встановленого порядку при його вселенні, зокрема, ОСОБА_3 не був наймачем та не є членом сім'ї наймача, не було також письмової згоди наймача ОСОБА_2 та членів її сім'ї на вселення ОСОБА_3 в зазначену квартиру, крім того,встановлено, що зазначене приміщення не було постійним місцем проживання ОСОБА_3, який не вів з наймачем спільного господарства, не обумовлювався угодою між ОСОБА_3, наймачем ОСОБА_2 та членами її сім'ї, які проживають разом з нею, і певний порядок користування жилим приміщенням, окрім того, ОСОБА_3 вселився в квартиру без ордера, та без відома та згоди органів, які винесли рішення про надання житлового приміщення, та без дозволу відповідних посадових осіб, зокрема, наймодавця - житлово-експлуатаційної організації, при цьому наявність у останнього зареєстрованого місця проживання (прописки) в квартирі АДРЕСА_1, сама по собі не може бути підставою длявизнання права користування жилим приміщенням за відповідачем, приймаючи до уваги, що при його вселенні не було дотримано встановленого законом порядку, що в сукупності свідчить про встановлення факту самоправного зайняття відповідачем ОСОБА_3 житлового приміщення - квартири АДРЕСА_1, що є правовою підставою, визначеною ч.3 ст.116 ЖК України, для його виселення з зазначеної квартири без надання іншого житлового приміщення та задоволення у зв'язку з цим позовних вимог заінтересованої особи - позивача ОСОБА_2

Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати, на підставі чого з відповідача ОСОБА_3 підлягають стягненню на користь позивача ОСОБА_2 документально підтверджені судові витрати по справі, які складаються з судового збору в розмірі 243 грн. 60 коп. (квитанція №12291309 від 22 липня 2014 року).

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.3, 4, 10, 11, 59, 60, 88, 213-215, 218 , 224-226 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ЖЕК №13 м.Кіровограда про виселення особи без надання іншого жилого приміщення,- задовольнити.

Виселити ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстр. за адресою АДРЕСА_1 з жилого приміщення - квартири АДРЕСА_1 без надання йому іншого жилого приміщення.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 243 грн. 60 коп.

Заочне рішення може бути оскаржене позивачем в апеляційному порядку до апеляційного суду Кіровоградської області через Ленінський районний суд м. Кіровограда шляхом подачі до суду першої інстанції протягом десяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

В порядку статті 233 ЦПК України заочне рішення набирає законної сили відповідно до загального порядку, встановленого ЦПК України.

Суддя Ленінського районного суду

м. Кіровограда Л.А. Іванова