Справа 2/337/175/2014 року
Провадження № 337/6382/13-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.01.2014 року
місто Запоріжжя

Хортицький районний суд міста
Запоріжжя в складі:

головуючого судді Котляр А.М.

при секретарі
Чередниченко Л.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Запоріжжі цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
третя особа: приватний нотаріус
Запорізького міського нотаріального
округу ОСОБА_3 про визнання договору
дарування недійсним,

ВСТАНОВИВ :

В жовтні 2013 року ОСОБА_1 звернулась до
суду із вказаним позовом. В
обґрунтування позовних вимог позивач
вказує, що їй належить квартира
АДРЕСА_1. 28.10.2009 року вона уклала із
ОСОБА_2 договір довічного утримання. В
2013 році від нотаріуса дізналась, що
насправді було укладено договір
дарування квартири. Вважає, що ОСОБА_2
ввела її в оману, а вона помилилась щодо
природи правочину, тому просила
визнати договір дарування недійсним.

Позивач та її представник ОСОБА_4 в
судовому засіданні позов підтримали,
на його задоволенні наполягали. ОСОБА_1
суду пояснила, що знайома із ОСОБА_5, яка
має доньку ОСОБА_2 В 2009 році ОСОБА_2
запропонувала їй доглядати її,
оскільки вона є літньою людиною,
проживає сама і часто хворіє. В якості
винагороди вони домовились, що після
смерті ОСОБА_1 відповідача отримає
право власності на квартиру. Вони разом
були у нотаріуса, вона знаходилась у
коридорі, в той час як ОСОБА_2 винесла їй
договір, який вона не читаючи
підписала, оскільки вважала, що укладає
договір довічного утримання. Нотаріуса
вона не бачила, в його кабінет не
заходила, текст договору не читала.
ОСОБА_2 деякий час допомагала їй, а
потім перестала.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник
адвокат ОСОБА_6 в судовому засіданні
заперечили проти позовних вимог,
просили суд відмовити в їх задоволенні
з підстав, наведених в письмовому
запереченні (а.с. 19-21). ОСОБА_2 суду
пояснила, що її матір ОСОБА_5 знайома із
позивачем. В 2009 році ОСОБА_1
запропонувала її матері подарувати
свою квартиру, оскільки вона мала
погані стосунки із родичами, і не
бажала щоб вони успадкували квартиру.
Вони домовились, що ОСОБА_1 подарує
квартиру ОСОБА_2, жодних умов договір
між ними не передбачав. 28.10.2009 року вони
разом прийшли до нотаріуса ОСОБА_3 В
кабінеті нотаріуса вони були удвох,
ОСОБА_1 прочитала проект договору, при
цьому знайшла в ньому помилку в своїй
анкетних даних, яка була виправлена.
Нотаріус роз'яснив позивачу, що ОСОБА_2
не є її родичем, і після укладення
договору може розпорядитися квартирою
на власний розсуд, на що ОСОБА_1
погодилась. Ніяких умов договір між нею
і позивачем не передбачав, але ОСОБА_1
залишилась проживати в квартирі.
ОСОБА_2 пояснила, що частково
сплачувала комунальні послуги,
оскільки вважала, що квартира належить
їй, хоча позивач в ній і проживає.

Третя особа приватний нотаріус
Запорізького міського нотаріального
округу Запорізької області ОСОБА_3 в
судовому засіданні заперечив проти
позову, просив суд відмовити в його
задоволенні. Пояснив, що посвідчував
договір дарування 28.10.2009 році в своєму
робочому кабінеті в присутності
сторін. Проект договору був
підготовлений та наданий сторонам для
ознайомлення. При укладенні таких
правочинів він зачитує вголос текст
договору, роз'яснює дарувальнику, що
він позбавляється права власності на
квартиру, має виїхати з квартири, а
обдарований може розпоряджатися нею на
власний розсуд. Заперечив щодо
можливості підписання договору поза
межами його робочого кабінету.

Вислухавши пояснення сторін та їх
представників, дослідивши матеріали
справи, суд встановив такі факти та
відповідні правовідносини, та прийшов
до наступних висновків.

28.10.2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був
укладений договір дарування,
посвідчений приватним нотаріусом ЗМНО
ОСОБА_3 За умовами договору ОСОБА_1
подарувала ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1
(а.с. 22-23).

В договорі вказано, що ОСОБА_1
(Дарувальник) уклала договір, діючи
добровільно і перебуваючи при
здоровому розумі та ясній пам'яті,
розуміючи значення своїх дій. Згідно
пункту 4 сторони підтверджують, що цей
договір не носить характеру мнимого,
фіктивного та удаваного правочину,
дарування здійснюється без будь-яких
погроз, примусу чи насильства, як
морального, так і фізичного.

Судом були допитані свідки, які дали
наступні показання.

Свідок ОСОБА_7 суду пояснила, що вона
працює листоношею, обслуговувала
будинок, в якому проживає ОСОБА_1
Позивач скаржилась їй, що вона проживає
сама і їй ніхто не допомагає. В 2009 році
ОСОБА_1 розповіла їй, що уклала договір
довічного утримання.

Свідок ОСОБА_8 суду пояснила, що ОСОБА_1
є її сусідкою. Підтвердила, що ОСОБА_2
ніколи не допомагала ОСОБА_1

Свідок ОСОБА_9 суду пояснила, що ОСОБА_1
є її подругою. Від позивача їй відомо,
що нею був укладений договір довічного
утримання із ОСОБА_2, але відповідач їй
не допомагала, не доглядала ОСОБА_1

Свідок ОСОБА_10 по суті справи нічого
суду не пояснила.

Свідок ОСОБА_5 суду пояснила, що давно
знайома з ОСОБА_1, працювала разом з нею
на заводі. В 2009 році ОСОБА_1 розповіла,
що має погані стосунки із своїми
родичами і не бажає, щоб вони отримали
після смерті належну їй квартиру.
Запропонувала подарувати квартиру її
доньці ОСОБА_2 Домовленості щодо
утримання ОСОБА_1 не було. Вона була
присутня в нотаріальній конторі 28.10.2009
року під час укладення договору. ОСОБА_1
і ОСОБА_2 винесли проект договору для
ознайомлення. Після цього ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 зайшли в кабінет нотаріуса, де
був підписаний договір.

Згідно з ч.1 ст. 717 ЦК України за
договором дарування одна сторона
(дарувальник) передає або
зобов'язується передати в майбутньому
другій стороні (обдаровуваному)
безоплатно майно (дарунок) у власність

За змістом ст.229 ЦК України якщо
особа, яка вчинила правочин, помилялась
щодо обставин, які мають істотне
значення, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним. Істотне
значення має помилка щодо природи
правочину, прав та обов'язків сторін,
тощо. Помилка щодо мотивів правочину не
має істотного значення, крім випадків,
встановлених законом.

Відповідно до роз'яснень, викладених у
п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду
України № 9 «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
право чинів недійсними» обставини,
щодо яких помилилася сторона
правочину, мають існувати саме на
момент вчинення правочину. Особа на
підтвердження своїх вимог про визнання
правочину недійсним повинна довести,
що така помилка дійсно мала місце, а
також що вона має істотне значення.

Помилка внаслідок власного
недбальства, незнання закону чи
неправильного його тлумачення однією
зі сторін не є підставою для визнання
правочину недійсним.

Відповідно до положень ст. 44 Закону
України «Про нотаріат» нотаріус під
час посвідчення правочинів визначає
обсяг цивільної дієздатності фізичних
осіб. У разі потреби нотаріусу
надається довідка про те, що особа не
страждає на психічний розлад, який

може вплинути на її здатність
усвідомлювати свої дії та (або)
керувати ними. Встановлення дійсних
намірів кожного з учасників правочину
здійснюється шляхом встановлення
нотаріусом однакового розуміння
сторонами значення, умов правочину та
його правових наслідків для кожної із
сторін.

Позивач та її представник
стверджували, що ОСОБА_1 помилилась
щодо природи правочину, вважаючи, що
укладає договір довічного утримання.
Суд критично ставиться до пояснень
позивача. Її доводи спростовуються
поясненнями ОСОБА_2, яка вказала, що
ніколи не обіцяла доглядати ОСОБА_1 та
не допомагала їй. Свідки, які були
допитані за ініціативою позивача,
також підтвердили, що ОСОБА_2 не
доглядала позивача. Крім того власні
пояснення ОСОБА_1 в судовому засіданні
свідчать про те, що умова договору
довічного утримання про забезпечення
доглядом, ОСОБА_2 фактично не
виконувалась.

При цьому судом були встановлені певні
суперечності в позиції ОСОБА_1, яка в
позовній заяві вказала, що ОСОБА_2
утримувала її з жовтня 2009 по вересень
2013 року, в той час як в судовому
засіданні наполягала на тому, що ОСОБА_2
відмовляла їй у наданні будь-якої
допомоги. Дана обставина була
підтверджена і самою ОСОБА_2, яка
пояснила суду, що не мала можливості
доглядати ОСОБА_1, про що і повідомила
позивача перед укладенням договору.

Суд не бере до уваги твердження
позивача про те, що текст договору був
винесений їй ОСОБА_2 в коридор
нотаріальної контори, оскільки воно не
підтверджується дослідженими по
справі доказами. Приватний нотаріус
ОСОБА_3 категорично заперечив проти
можливості підписання стороною
договору поза межами його робочого
кабінету. Вказав, що попередньо був
підготовлений проект договору, який
наданий сторонам. Пояснення нотаріуса
узгоджуються з показаннями свідка
ОСОБА_5, та відповідача ОСОБА_2, яка
пояснила, що ОСОБА_1 прочитала текст
договору і знайшла в ньому технічну
помилку, яка була виправлена. Доводи
ОСОБА_1 про те, що вона підписала текст
договору в коридорі, також
спростовуються доказами по справі.
Крім самого договору, ОСОБА_1 була
підписана заява про сімейний стан (а.с.
130), заява про відсутність сервітутів
(а.с. 131).

В обґрунтування позовних вимог позивач
посилається на положення ст. 230 ЦК
України, відповідно якої якщо одна із
сторін правочину навмисно ввела другу
сторону в оману щодо обставин, які
мають істотне значення, такий правочин
визнається судом недійсним. Обман має
місце, якщо сторона заперечує
наявність обставин, які можуть
перешкодити вчиненню правочину, або
якщо вона замовчує їх існування.

Договір дарування від 28.10.2009 року,
укладений між сторонами по справі, у
розумінні статті 202 ЦК України є
одностороннім правочином, оскільки
створив обов'язки лише для
дарувальника ОСОБА_1 За змістом
договору дарування ОСОБА_2 жодних
обов'язків, які можуть бути передбачені
главою 55 ЦК України, на себе не брала. У
зв'язку із цим, заперечити або не
повідомити про наявність обставин, що
мають істотне значення, ОСОБА_2 не
могла. А тому норми статті 230 ЦК України
до даних правовідносин застосуванню не
підлягають.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Аналізуючи та оцінюючі зібрані у
справі докази, кожний окремо та всі в
сукупності, враховуючи показання
свідків, інші матеріали справи, суд
дійшов до висновку про неможливість
задоволення позовних вимог, оскільки
позивачем не доведений факт того, що
ОСОБА_1 помилялась щодо природу
правочину, який вона вчинила.

Керуючись 10, 57, 60, 197, 213-215, 234, 235, 256, 259 ЦПК
України, 229, 230, 717 ЦК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 -
відмовити.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Запорізької області через
Хортицький районний суд міста
Запоріжжя шляхом подання апеляційної
скарги в десятиденний строк з дня
проголошення рішення.

Суддя:
А.М. Котляр