АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ
Справа № 177/278/13-ц
Провадження №22-ц/774/48/К/14
суддя Строгова Г.Г.
Категорія - 53 ( І )
Суддя-доповідач
УХВАЛА

Іменем України

15 січня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Дніпропетровської
області в складі:

головуючого судді:
Зубакової В.П.,

суддів : Бондар Я.М.,
Соколан Н.О.

при секретарі : Бевзі М.О.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в місті Кривому Розі
цивільну справу за апеляційною скаргою
позивача ОСОБА_3 на рішення
Криворізького районного суду
Дніпропетровської області від 06 грудня
2013 року по справі за позовом ОСОБА_3 до
Приватного підприємства
«Альбатрос-СВ» про стягнення
заборгованості з виплати заробітної
плати та моральної шкоди.

Особи, які беруть участь у розгляді
справи:

представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_5,

представник відповідача Приватного
підприємства «Альбатрос-СВ» - Федоров
Віктор Володимирович, Дериглазов
Віктор Петрович, -

В С Т А Н О В И Л А :

У лютому 2013 року позивач звернувся з
зазначеним позовом до відповідача
Приватного підприємства
«Альбатрос-СВ» (надалі - ПП
«Альбатрос-СВ») про стягнення
заборгованості з виплати заробітної
плати та моральної шкоди, посилаючись
на те, що з 26.03.2012 року він працював на
посаді майстра ПП «Альбатрос-СВ».

30 січня 2013 року позивач звільнився за
власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП
України з підстав систематичної
несплати заробітної плати.

Уточнивши позовні вимоги, просив суд
стягнути з відповідача: заробітну
плату за період з 01 липня 2012 року по 30
січня 2012 року в сумі 34835,54 грн.; вихідну
допомогу у розмірі 6 147,40 грн.;
компенсацію за невикористану
відпустку у розмірі 4 098,40 грн.;
невиплачені командировочні (добові) у
розмірі 5 365,00 грн.; компенсацію за
нанесену моральну шкоду у розмірі 20 000,00
грн.

Рішенням Криворізького районного суду
Дніпропетровської області від 06 грудня
2013 року позовні вимоги ОСОБА_3
задоволено частково.

Стягнуто з ПП «Альбатрос-СВ» на користь
ОСОБА_3 компенсацію за невикористану
відпустку в розмірі 483,55 грн.

Стягнуто з ПП «Альбатрос-СВ» на користь
держави судовий збір у розмірі 4,86 грн.

В іншій частині позовних вимог
відмовлено.

Допущено негайне виконання рішення в
частині присудження виплати
компенсації, але не більше ніж за один
місяць.

В апеляційній скарзі позивач просить
рішення суду скасувати і ухвалити нове
рішення про задоволення позовних вимог
посилаючись на невідповідність
висновків суду обставинам справи та
порушення норм процесуального права.

В рішенні суду наявні посилання на
платіжні відомості про отримання
позивачем заробітної плати за період з
березня по червень 2012 року, тоді як ним
заявлялись позовні вимоги про
стягнення невиплаченої заробітної
плати за період з липня 2012 року по
січень 2013 року.

Висновок суду щодо відсутності
позивача на роботі протягом семи
місяців, а саме з липня 2012 року по
січень 2013 року, у зв'язку з прогулом є
безпідставним та ґрунтується лише на
табелі обліку робочого часу, тоді як в
матеріалах справи відсутні доповідні
про відсутність його на робочому місці,
акт, підписаний трьома співробітниками
з числа працівників, письмові
пояснення та наказ про притягнення
працівника до дисциплінарної
відповідальності з підписом порушника,
що передбачено як нормами КЗпП України,
так і п. 6 Колективного договору.

Прийнявши до уваги розрахунок
відповідача компенсації за
невикористану відпустку, суд не
обґрунтував чому саме не прийнято як
доказ по справі розрахунок, наданий
позивачем.

Прийшовши до висновку щодо повного
розрахунку підприємства з позивачем по
виплаті добових на період відрядження,
суд не взяв до уваги, що ці суми були
розраховані згідно наказів по ПП
«Альбатрос-СВ» та не включали в себе
витрати позивача на проїзд до місця
призначення і назад та витрати по найму
жилого приміщення, адже відповідачем
не надано доказів про вартість проїзду
та найму житла.

Встановивши факт видання
підприємством наказів про відрядження
позивача, суд не звернув уваги на
відсутність у табелі обліку робочого
часу відміток про відрядження навпроти
прізвища позивача, а тому ПП
«Альбатрос-СВ» не мав законних підстав
для виплати добових згідно касового
ордеру від 28.05.2012 року, а тому він не
повинен був прийматись судом як
належний та допустимий доказ по справі.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог про стягнення вихідної допомоги,
суд не взяв до уваги, що згідно з
матеріалів справи позивачеві взагалі
не виплачувалась заробітна плата у
період з липня 2012 року по січень 2013
року, що є порушенням ст. 115 КЗпП
України та п. 4.2. Колективного договору.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог про відшкодування моральної
шкоди суд не врахував систематичне
порушення трудових прав позивача, його
переживання з приводу необхідності
відстоювати свої права у судовому
порядку з лютого 2013 року та його
перебування на лікуванні у
Радушенській сільській амбулаторії
ЗПСМ з 05.12.2012 року по 11.12.2012 року.

Заслухавши суддю-доповідача,
представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_5,
який підтримав доводи апеляційної
скарги та просив її задовольнити,
представників відповідача ПП
«Альбатрос-СВ» - Дериглазова В.П. та
Федорова В.В., які, кожен окремо,
заперечували проти доводів
апеляційної скарги та просили її
відхилити, залишивши без змін рішення
суду першої інстанції, як законне та
обґрунтоване, перевіривши законність
та обґрунтованість рішення суду в
межах заявлених вимог та доводів
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
відхиленню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
26.03.2012 року ОСОБА_3 згідно наказу №30-к
від 26.03.2012 року прийнятий на посаду
майстра ПП «Альбатрос-СВ» з 26 березня
2012 року з окладом згідно штатного
розпису (а.с. 97).

Наказом №2-к від 30 січня 2013 року
позивач звільнений за власним бажанням
згідно ст. 38 КЗпП України (а.с. 98).

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_3 про стягнення заробітної
плати за період з 01 липня 2012 року по 30
січня 2012 року в сумі 34835,54 грн., вихідної
допомоги у розмірі 6 147,40 грн.,
невиплачених добових за відрядження у
розмірі 5 365,00 грн. та моральної шкоди у
розмірі 20 000,00 грн., суд першої інстанції
виходив з недоведеності цих позовних
вимог та відсутності в діях ПП
«Альбатрос-СВ» порушень чинного
трудового законодавства.

Частково задовольняючи позовні вимоги
ОСОБА_3 про стягнення компенсації за
невикористану відпустку, суд першої
інстанції погодився з наданим
відповідачем розрахунком, зазначивши,
що він є належним та не спростований
позивачем.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду з огляду на наступне.

Відповідно вимогам ст.10 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень. Стаття 11
ЦПК України передбачає, що суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень; докази
надаються сторонами та іншими особами,
які беруть участь у справі; доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір; доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач перебував у трудових
відносинах з ПП «Альбатрос-СВ» з 26
березня 2012 року по 30 січня 2013 року.

У зв'язку з укладенням між ПП
«Альбатрос-СВ» та ПАТ
«ХайдельбергЦемент Україна» договору
№462 від 17.05.2012 року про виконання
підрядних робіт з капітального
ремонту корпусу і механічного
обладнання (а.с. 117-123), позивач
неодноразово направлявся у
відрядження в с. Новоамросіївське
Донецької області, у тому числі:
наказом №17 від 16 березня 2012 року з 19 по
22 березня 2012 року (а.с. 143, 147), наказом №19
від 03 квітня 2012 року з 05 по 30 квітня 2012
року (а.с. 144, 148), наказом №27 з 03 по 16
травня 2012 року (а.с. 149), наказом №32 з 22 по
24 травня 2012 року (а.с. 150), наказом №34 від
28 травня 2012 року з 29 по 31 травня 2012 року
(а.с. 151).

Згідно наказу №3 від 03 січня 2012 року по
ПП «Альбатрос-СВ» розмір добових під
час відрядження встановлено від 30,00
грн. до 200,00 грн. в залежності від місця
перебування під час відрядження (а.с.
145).

Згідно наказу № 4 від 10 січня 2012 року
розмір добових під час відрядження
робітникам ПП «Альбатрос-СВ» при
виконанні робіт на заводі ПАТ
«ХайдельбергЦемент Україна»
встановлено у розмірі 80,00 грн. (а.с. 146).

У період з березня по червень 2012 року
включно позивачеві виплачувалась
заробітна плата (а.с. 64-67), 28 травня 2012
року ОСОБА_3 виплачено добові у розмірі
4 000,00 грн., виходячи з розмірів
визначених наказом № 4 від 10 січня 2012
року за дні перебування у відрядженні у
період з березня по травень 2012 року,
які отримано особисто позивачем, про що
свідчить його підпис на видатковому
касовому ордері від 28.05.2012 року (а.с. 152).

Доводи ОСОБА_3 щодо невірного
розрахунку добових та не включення до
їх розміру вартості проїзду до місця
призначення і назад, та витрат по найму
житла колегією суддів не приймаються
до уваги з огляду на те, що єдиною
підставою для відшкодування
зазначених витрат є докази про їх
понесення, а позивачем ані в суді
першої інстанції, ані в суді
апеляційної інстанції не надано таких
доказів.

Так, згідно ч.ч. 1, 2 ст. 121 КЗпП України
працівники мають право на
відшкодування витрат та одержання
інших компенсацій у зв'язку з
службовими відрядженнями. Працівникам,
які направляються у відрядження,
виплачуються: добові за час
перебування у відрядженні, вартість
проїзду до місця призначення і назад та
витрати по найму жилого приміщення в
порядку і розмірах, встановлюваних
законодавством.

При цьому, згідно ст. 140.1.7. Податкового
кодексу України, сума добових
визначається в разі відрядження: у
межах України та країн, в'їзд громадян
України на територію яких не потребує
наявності візи (дозволу на в'їзд), -
згідно з наказом про відрядження та
відповідними первинними документами.

Витрати на відрядження в межах
фактичних витрат особи, яка відряджена,
на проїзд (у тому числі перевезення
багажу, бронювання транспортних
квитків) як до місця відрядження і
назад, так і за місцем відрядження (у
тому числі на орендованому транспорті),
оплату вартості проживання у готелях
(мотелях), а також включених до таких
рахунків витрат на харчування чи
побутові послуги (прання, чищення,
лагодження та прасування одягу, взуття
чи білизни), на найм інших жилих
приміщень, оплату телефонних розмов,
оформлення закордонних паспортів,
дозволів на в'їзд (віз), обов'язкове
страхування, інші документально
оформлені витрати, пов'язані з
правилами в'їзду та перебування у місці
відрядження, в тому числі будь-які
збори і податки, що підлягають сплаті у
зв'язку із здійсненням таких витрат,
можуть бути включені до складу витрат
платника податку, а отже й відшкодовані
особі, яка направлена у відрядження,
лише за наявності підтвердних
документів, що засвідчують вартість
цих витрат у вигляді транспортних
квитків або транспортних рахунків
(багажних квитанцій), у тому числі
електронних квитків за наявності
посадкового талона та документа про
сплату за всіма видами транспорту, в
тому числі чартерних рейсів, рахунків,
отриманих із готелів (мотелів) або від
інших осіб, що надають послуги з
розміщення та проживання фізичної
особи, в тому числі бронювання місць у
місцях проживання, страхових полісів
тощо.

До складу витрат на відрядження
відносяться також витрати, не
підтверджені документально, на
харчування та фінансування інших
власних потреб фізичної особи (добові
витрати), понесені у зв'язку з таким
відрядженням у межах території
України, але не більш як 0,2 розміру
мінімальної заробітної плати,
встановленої законом на 1 січня
податкового (звітного) року, в
розрахунку за кожен календарний день
такого відрядження, тобто
законодавством передбачено граничний
розмір добових, який у 2012 році
становить 214,60 грн.

Оскільки, ПП «Альбатрос-СВ» на підставі
наказу № 4 від 10 січня 2012 року
виплачувало добові у розмірі 80,00 грн.,
що не перевищує граничний розмір
встановлений ст. 140.1.7. Податкового
кодексу України, а понесення інших
додаткових витрат не підтверджено
жодним письмовим доказом, колегія
суддів відхиляє доводи позивача щодо
порушення роботодавцем зазначених
норм права та погоджується з висновком
суду про відмову в задоволенні цих
позовних вимог.

Згідно ч. 1 ст. 94 КЗпП України та ст. 1
Закону України «Про оплату праці»
заробітна плата - це винагорода,
обчислена, як правило, у грошовому
виразі, яку власник або уповноважений
ним орган виплачує працівникові за
виконану ним роботу.

Як вбачається з Табелю обліку робочого
часу на ПП «Альбатрос-СВ» (а.с. 51-63),
позивач ОСОБА_3 у період з 01 липня 2012
року по 30 січня 2013 року на робочому
місці був відсутній, роботу обумовлену
трудовим договором не виконував, а тому
роботодавець не мав підстав для
нарахування заробітної плати у цей
період.

Доводи позивача ОСОБА_3 про те, що він
перебував у відрядженні в с.
Новоамросіївське Донецької області
згідно договору, укладеному між ПП
«Альбатрос-СВ» та ПАТ
«ХайдельбергЦемент Україна» від 17.05.2012
року, є необґрунтованими та не
підтверджені належними та допустимими
доказами у розумінні ст. ст. 57-59 ЦПК
України, якими можуть бути накази ПП
«Альбатрос-СВ» про відрядження,
відмітка в посвідченні про
відрядження, тощо.

Наявність у позивача тимчасового
пропуску на територію Амвросіївського
філіалу ПАТ «ХайдельбергЦемент
Україна» на період з 19.03.2012 року по
31.12.2012 року не може свідчити про факт
перебування останнього у цей період на
ПАТ «ХайдельбергЦемент Україна» за
розпорядженням ПП «Альбатрос-СВ», а
тому колегія суддів відхиляє доводи
апеляційної скарги в цій частині та
погоджується з висновками суду про
відмову в задоволенні позовних вимог
щодо стягнення заробітної плати за
період з 01 липня 2012 року по 30 січня 2013
року.

Доводи апеляційної скарги про те, що
зазначення в Табелі обліку робочого
часу позначки «Пр» є неправомірним без
складання акту про відсутність
працівника на робочому місці та
отримання особистих пояснень від
нього, колегією суддів відхиляються,
оскільки такі дії роботодавця є
необхідними лише у разі вирішення
питання про накладення
адміністративного стягнення (ст. 149
КЗпП України), а в судовому засіданні
апеляційної інстанції представник
відповідача ПП «Альбатрос-СВ» пояснив,
що питання про притягнення ОСОБА_3 до
дисциплінарної відповідальності не
вирішувалось, оскільки останній не
з'являвся на роботу протягом тривалого
відрізку часу та повідомляв про
перебування на лікуванні.

Згідно ч. 1 ст. 83 КЗпП України та ч. 1 ст. 24
Закону України «Про відпустки» у разі
звільнення працівника йому
виплачується грошова компенсація за
всі не використані ним дні щорічної
відпустки, а також додаткової
відпустки працівникам, які мають дітей.

При цьому, згідно ст. 82 КЗпП України до
стажу роботи, що дає право на щорічну
відпустку (стаття 75 цього Кодексу),
зараховуються: час фактичної роботи (в
тому числі на умовах неповного
робочого часу) протягом робочого року,
за який надається відпустка; час, коли
працівник фактично не працював, але за
ним згідно з законодавством
зберігалися місце роботи (посада) та
заробітна плата повністю або частково
(в тому числі час оплаченого вимушеного
прогулу, спричиненого незаконним
звільненням або переведенням на іншу
роботу); час, коли працівник фактично не
працював, але за ним зберігалося місце
роботи (посада) і йому надавалося
матеріальне забезпечення за
загальнообов'язковим державним
соціальним страхуванням, за винятком
відпустки для догляду за дитиною до
досягнення нею трирічного віку; час,
коли працівник фактично не працював,
але за ним зберігалося місце роботи
(посада) і йому не виплачувалася
заробітна плата у порядку, визначеному
статтями 25 і 26 Закону України "Про
відпустки", за винятком відпустки без
збереження заробітної плати для
догляду за дитиною до досягнення нею
шестирічного віку;

час навчання з відривом від
виробництва тривалістю менше 10 місяців
на денних відділеннях
професійно-технічних навчальних
закладів; час навчання новим професіям
(спеціальностям) осіб, звільнених у
зв'язку із змінами в організації
виробництва та праці, у тому числі з
ліквідацією, реорганізацією або
перепрофілюванням підприємства,
установи, організації, скороченням
чисельності або штату працівників;
інші періоди роботи, передбачені
законодавством.

Враховуючи те, що у період з 01
липня 2012 року по 30 січня 2013 року ОСОБА_3
не працював та за ним не зберігалась
заробітна плата, підстави для
зарахування цього періоду до стажу
роботи, що дає право на щорічну
відпустку, відсутні, і роботодавцем
вірно розраховано компенсацію за
невикористану відпустку за фактично
відпрацьовані робочі дні (а.с. 154), а тому
колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції в цій
частині позовних вимог та відхиляє
доводи апеляційної скарги.

Згідно ст. 44 КЗпП України при
припиненні трудового договору
внаслідок порушення власником або
уповноваженим ним органом
законодавства про працю, колективного
чи трудового договору (статті 38 і 39 КЗпП
України) працівникові виплачується
вихідна допомога у розмірі,
передбаченому колективним договором,
але не менше тримісячного середнього
заробітку.

Доводи апеляційної скарги щодо
звільнення позивача за власним
бажанням у зв'язку з порушенням
керівництвом ПП «Альбатрос-СВ»
трудового законодавства та невиплатою
заробітної плати колегією суддів
відхиляються, оскільки при звільненні
у заяві від 30.01.2013 року ОСОБА_3 не ставив
питання про такі порушення та просив
звільнити його за власним бажанням без
зазначення причин звільнення (а.с. 48).

Як вбачається з наказу №2-к від 30 січня
2013 року ОСОБА_3 було звільнено за
власним бажанням, а не на підставі ч. 3
ст. 38 КЗпП України у зв'язку з
порушенням роботодавцем
законодавства про працю у частині
виплати заробітної плати, а тому
колегія суддів не вбачає підстав для
виплати останньому вихідної допомоги у
розмірі тримісячного середнього
заробітку та погоджується з висновками
суду першої інстанції про відмову в
задоволенні цих позовних вимог.

Таким чином, у зв'язку з недоведеністю
позовних вимог ОСОБА_3 про порушення ПП
«Альбатрос-СВ» законодавства про працю
у частині виплати заробітної плати, суд
першої інстанції прийшов до вірного
висновку про відсутність підстав для
відшкодування моральної шкоди.

Інші доводи, викладені в апеляційній
скарзі, не можуть бути взяті до уваги
колегією суддів, оскільки вони
фактично зводяться до переоцінки
доказів та незгодою з висновками суду
по їх оцінці. Проте відповідно до вимог
ст. 212 ЦПК України оцінка доказів є
виключною компетенцією суду,
переоцінка доказів діючим
законодавством не передбачена. Судом
першої інстанції повно та всебічно
досліджені обставини справи,
перевірені письмові докази та надано
їм належну оцінку.

Таким чином, установивши дійсні
обставини справи, суд першої інстанції
дав належну оцінку зібраним доказам,
правильно застосував норми
матеріального права, не допустив
порушень норм процесуального права,
які призвели б до неправильного
вирішення спору, та дійшов
обґрунтованого висновку про часткове
задоволення позовних вимог.

Враховуючи наведене, колегія суддів
вважає рішення суду ухваленим з
дотриманням норм матеріального і
процесуального права, яке зміні чи
скасуванню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК
України, колегія судів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_3
відхилити.

Рішення Криворізького районного суду
Дніпропетровської області від 06 грудня
2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: