АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ[1]

16 січня 2014 року
м.Київ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду м. Києва

в складі: головуючого - Кирилюк Г.М.

суддів: Панченка М.М., Вербової І.М.

при секретарі Рямзіній А.Ю.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
Публічного акціонерного товариства
«Чорноморський банк розвитку та
реконструкції» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором та звернення стягнення на
предмет іпотеки, за апеляційною
скаргою Публічного акціонерного
товариства «Чорноморський банк
розвитку та реконструкції» на заочне
рішення Оболонського районного суду
міста Києва від 18 жовтня 2013 року,-

встановила:

30.04.2013 р. Публічне акціонерне
товариство «Чорноморський банк
розвитку та реконструкції» (надалі -
ПАТ «ЧБРР») звернулося до суду з
вказаним позовом, в якому просило
стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за
кредитним договором №141/182/123 від 23
жовтня 2006 року в сумі 835956,51 грн. В
рахунок погашення заборгованості
звернути стягнення за вказаним
кредитним договором на предмет
іпотеки за договором іпотеки,
укладеним між позивачем та ОСОБА_2, а
саме квартиру, що знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1, шляхом застосування
процедури продажу , встановленою ст.38
Закону України «Про іпотеку», з
наданням прав позивачу здійснити її
продаж від свого імені будь-якій
третій особі - покупцю за ціною н е
нижче, ніж встановленою незалежним
суб'єктом оціночної діяльності.
Передати вказане нерухоме майно в
управління позивачу з правом
вчинення дій та отримання в усіх
підприємств, установ, організацій, в
тому числі й у приватного нотаріуса
та міського бюро технічної
інвентаризації документів, пов'язаних
з продажем предмету іпотеки,
необхідних для здійснення продажу на
умовах безоплатності послуг
управителя на строк до реалізації
предмета іпотеки для задоволення
вимог позивача. Виселити ОСОБА_2 з
вказаної квартири без надання іншого
жилого приміщення. Також просило
вирішити питання про відшкодування
судових витрат.

Свої вимоги обґрунтовувало тим, що
23.10.2006 р. між Акціонерним комерційним
банком «Чорноморський банк розвитку
та реконструкції», правонаступником
якого є ПАТ «ЧБРР», та ОСОБА_1
(позичальник) був укладений кредитний
договір №141/182/123, за умовами якого
позивач надав відповідачу кредит у
сумі 1 010 000 грн. під 20% річних на строк
до 24.10.2011 року, а останній зобов'язався
щомісячно здійснювати повернення
кредитних коштів та сплату відсотків.

Крім цього, 23.10. 2006 р. між Акціонерним
комерційним банком «Чорноморський
банк розвитку та реконструкції» та
ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки,
відповідно до умов якого остання
передала в іпотеку нерухоме майно -
трикімнатну квартиру, що знаходиться
за адресою: АДРЕСА_1.

На порушення умов договору
позичальник починаючи з 30.06.2008 року
не сплачує щомісячні платежі, у
зв'язку з чим виникла заборгованість.

Заочним рішенням Оболонського
районного суду міста Києва від 18
жовтня 2013 року позов задоволено
частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ
«ЧБРР» заборгованість за кредитом в
сумі 119862 грн. 38 коп., за відсотками -
211729,82 грн., пеню в сумі 30 000 грн.,
судовий збір в сумі 3441 грн. В решті
позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ «ЧБРР»
просить скасувати вказане рішення
та ухвалити нове рішення, яким позовні
вимоги задовольнити у повному обсязі.

Посилається на порушення судом норм
процесуального та неправильне
застосування норм матеріального
права.

Зазначив, що суд першої станції дійшов
неправильного висновку щодо строків
виконання зобов'язання. Крім цього,
відповідно до ст.546 ЦК України
застава/іпотека та порука є різними
видами забезпечення, а тому норми, що
регулюють поруку не застосовуються до
правовідносин кредитора з майновим
поручителем.

В судовому засіданні представник
позивача Ярош  А.Ю. апеляційну скаргу
підтримала та просить її
задовольнити.

Інші особи, що беруть участь в справі,
в удове засідання не з'явились, про
час та місце розгляду справи
повідомлені належним чином.

Клопотання ОСОБА_2 від 15.01.2014 р. про
відкладення розгляду справи у зв'язку
з її хворобою колегія суддів вважає
необґрунтованим, оскільки надана
виписка із медичної карти
амбулаторного хворого не свідчить
про неможливість явки останньої в
судове засідання.

У зв'язку з тим, що повідомлені ОСОБА_2
причини неявки не визнано судом
поважними, колегія суддів вважає
можливим провести судовий розгляд у
її відсутність.

Підлягає також відхиленню клопотання
ОСОБА_2 про витребування доказів.
Вказане клопотання не містить
обґрунтування поважності причин, з
яких докази не могли бути
витребувані судом першої інстанції.

Перевіривши законність оскаржуваного
рішення в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів дійшла
висновку, що остання підлягає
частковому задоволенню з таких
підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом, 23.10.2006 р. між
Акціонерним комерційним банком
«Чорноморський банк розвитку та
реконструкції», правонаступником
якого є ПАТ «ЧБРР», та ОСОБА_1
(позичальник) був укладений кредитний
договір №141/182/123, за умовами якого
позивач надав відповідачу кредит у
сумі 1010000 грн. під 20% річних на строк
до 24.10.2011 року, а останній зобов'язався
щомісячно здійснювати повернення
кредитних коштів та сплату відсотків.

Відповідач ОСОБА_1 починаючи з 30.06.2008
р. не здійснює платежів в рахунок
погашення кредиту та нарахованих
процентів, внаслідок чого за
розрахунком позивача станом на 13.02.2013
р. виникла заборгованість в сумі 835 956,51
грн., з яких: 119862 грн.38 коп. - основний
борг за кредитом; 270 893 грн. 76 коп. -
заборгованість за відсотками; 243 200,37
грн. - заборгованість по пені за
кредитом; штраф 10% +10% - 202 000 грн.

Ухвалюючи рішення про часткове
задоволення позову про стягнення з
позичальника заборгованості по
відсоткам за період з 30.06.2008 р. по
01.10.2011 р. в сумі 211729 грн. 82 коп., суд
першої інстанції виходив з того, що
кредит було надано на строк до 24
жовтня 2011 року, а тому підстави для
стягнення відсотків по 13.02.2013 р.
відсутні.

Колегія суддів не може погодитись з
таким висновком суду, а доводи
апеляційної скарги в цій частині
вважає обґрунтованими з таких підстав.

Відповідно до ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Згідно зі ст. 627 ЦК України відповідно
до ст. 6 цього Кодексу сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

При цьому в законодавстві
визначаються різні поняття як «строк
дії договору», так і «строк (термін)
виконання зобов'язання (ст. ст. 532, 631 ЦК
України).

Якщо в зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до п. 8.6 кредитного
договору, договір набуває чинності з
моменту його підписання та діє до
повного виконання позичальником усіх
зобов'язань за цим договором.

Відповідно до ст.599 ЦК України
правовідносини між сторонами
припиняються виконанням, проведеним
належним чином.

У порушення вимог ст.ст. 212-214 ЦПК
України суд першої інстанції на
зазначені положення закону уваги не
звернув та ухвалив в цій частині
помилкове рішення.

З урахуванням обставин справи та
зібраних по справі доказів в їх
сукупності, колегія суддів дійшла
висновку про наявність підстав для
задоволення позовних вимог в частині
стягнення заборгованості по процентам
за період з 01.07.2008 р. по 13.02.2013 р. в сумі
270 893,76 грн.

При цьому колегія суддів враховує і
той факт, що заяв про застосування
наслідків спливу позовної давності по
вказаним вимогам суду першої
інстанції не заявлено.

Відповідно до ст.549 ЦК України
неустойкою ( штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.
Штрафом є неустойка, що обчислюється
у відсотках від суми невиконаного
зобов'язання (ч.2 ст.549 ЦК України).
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання (ч.3
ст.549 ЦК України).

Умовами кредитного договору
передбачено застосування пені як виду
цивільно-правової відповідальності
за порушення позичальником строків
повернення кредиту та/або сплати
відсотків за ним ( п.7.1).

Згідно з п. 4.1, п.4.2, п.7.3 цього договору
сторонами передбачена сплата штрафу,
як виду цивільно-правової
відповідальності, за порушення умов
договору щодо своєчасного
здійснення повернення кредитних
коштів.

Враховуючи те, що встановлення
неустойки у виді штрафів та пені за
одні й ті ж порушення зобов'язання є
подвійною відповідальністю боржника,
суд першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку про відмову в
задоволенні позову щодо стягнення
штрафів.

Разом з тим, зменшуючи розмір
нарахованої позивачем пені до суми 30
000 грн., суд першої інстанції виходив
з положень ч.3 ст.551 ЦК України та
того, що розмір нарахованої позивачем
пені - 243 200,37 грн. значно перевищує
розмір основного боргу - 119862 грн. 38
коп.

Колегія суддів не може повністю
погодитись з таким висновком суду,
оскільки останній не відповідає
фактичним обставинам справи.

Як вбачається з наданого суду
розрахунку, пеня нарахована за
несвоєчасну сплату тіла кредиту в
сумі 156 472,45 грн. , а також за
несвоєчасну сплату процентів в сумі 89
843,22 грн. за винятком суми пені в
розмірі 3113,30 грн., сплаченої за
період з 12.06.2008 р. по 30.12.2008 р., на
загальну суму 243 200,37 грн. (а.с.7-8).

Відповідно до принципів розумності і
справедливості на кредитора
покладається обов'язок вживати
необхідних заходів щодо зменшення
розміру збитків, завданих йому
порушенням зобов'язання, але у всякому
разі, не сприяти їх збільшенню.
Невиконання кредитором цього обов'язку
може бути підставою для зменшення
судом розміру збитків та неустойки, що
стягуються з боржника, що передбачено
ч. 2 ст. 616 ЦК України, згідно якої суд має
право зменшити розмір збитків та
неустойки, які стягуються з боржника,
якщо кредитор умисно або з
необережності сприяв збільшенню
розміру збитків, завданих порушенням
зобов'язання, або не вжив заходів щодо
їх зменшення.

Враховуючи викладене, виходячи з засад
цивільного судочинства, колегія суддів
вважає можливим зменшити розмір пені
за прострочення повернення
заборгованості до суми 117226,84 грн., з
яких: за кредитом - до суми 35958,71 грн., а
за прострочення сплати процентів за
користування кредитом - до суми 81268,13
грн., тобто до 30% від суми простроченої
заборгованості, з відповідною зміною
судового рішення.

Колегія суддів також не погоджується
з рішенням суду першої інстанції в
частині відмови в задоволенні позову
до ОСОБА_2, як до майнового поручителя,
про звернення стягнення на предмет
іпотеки з підстав припинення договору
поруки відповідно до вимог ч.4 ст.559 ЦК
України.

Відповідно до статті 546 ЦК України
застава (іпотека) та порука є різними
видами забезпечення, тому норми, що
регулюють поруку (статті 553-559 ЦК
України) не застосовуються до
правовідносин кредитора з майновим
поручителем.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом, з метою
забезпечення виконання зобов'язання,
що виникло у ОСОБА_1 за укладеним
кредитним договором №141/182/123 від
23.10.2006 р., 23.10. 2006 р. між Акціонерним
комерційним банком «Чорноморський
банк розвитку та реконструкції» та
ОСОБА_2 було укладено договір
іпотеки.

За умовами вказаного договору ОСОБА_2
передала в іпотеку банку квартиру,
розташовану в АДРЕСА_1 загальною
площею 123,80 кв.м., що належить їй на
праві власності на підставі договору
купівлі-продажу квартири від 27.12.2003 р.

Як передбачено ст.ст. 572, 575 ЦК України в
силу застави кредитор
(заставодержатель) має право у разі
невиконання боржником (заставодавцем)
зобов'язання, забезпеченого заставою
одержати задоволення за рахунок
заставленого майна переважно перед
іншими кредиторами цього боржника,
якщо інше не встановлено законом.
Іпотекою є застава нерухомого майна, що
залишається у володінні заставодавця
або третьої особи.

Звернення стягнення на предмет застави
здійснюється за рішенням суду, якщо
інше не встановлено договором або
законом, як передбачено ст. 590 ЦК
України.

За змістом ст. 33 Закону України «Про
іпотеку» у разі невиконання або
неналежного виконання боржником
основного зобов`язання
іпотекодержатель вправі задовольнити
свої вимоги за основним зобов`язанням
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки.

Відповідно до умов укладеного
договору іпотеки, задоволення вимог
іпотеко держателя здійснюється , в
тому числі, шляхом продажу
іпотекодержателем від свого імені
предмету іпотеки третій особі на
підставі договору купівлі-продажу у
порядку, встановленому ст. 38 Закону
України «Про іпотеку».

Відповідно до процедури продажу,
визначеної у ст. 38 зазначеного Закону,
дії щодо продажу предмета іпотеки та
укладання договору купівлі-продажу
здійснюються іпотекодержателем від
свого імені, на підставі іпотечного
договору, який містить застереження
про задоволення вимог
іпотекодержателя, що передбачає право
іпотекодержателя на продаж предмета
іпотеки, без необхідності отримання
для цього будь-якого окремого
уповноваження іпотекодавця.

З урахуванням викладеного та тієї
обставини, що вказаним Законом не
визначено право іпотеко держателя
вчиняти певні дії та мати права,
необхідні для продажу предмету
іпотеки від свого імені, враховуючи,
що посвідчення таких договорів
відбувається згідно з Порядком
вчинення нотаріальних дій
нотаріусами України, затвердженим
наказом міністерства юстиції України
№296/5 від 22 лютого 2012 р., за умови
надання нотаріусу пакету необхідних
документів, позовні вимоги в частині
звернення стягнення заборгованості
за кредитним договором на предмет
іпотеки та передачі нерухомого майна
в управління позивача з правом
вчинення дій та отримання документів,
пов'язаних з продажем предмету
іпотеки є обґрунтованими.

Рішення суду першої інстанції в
частині відмови в задоволенні позову
про звернення стягнення на предмет
іпотеки підлягає скасуванню з
ухваленням в цій частині нового
рішення про задоволення позову.

У рахунок погашення заборгованості за
кредитним договором № 141/182/123 від 23
жовтня 2006 року, укладеним між
Акціонерним комерційним банком
«Чорноморський банк розвитку та
реконструкції», правонаступником
якого є Публічне акціонерне
товариство «Чорноморський банк
розвитку та реконструкції», та ОСОБА_1
в розмірі 507 982,98 грн., з яких : основний
борг за кредитом - 119862,38 грн.,
заборгованість з а процентами - 270893,76
грн., пеня - 117 226,84 грн., звернути
стягнення на предмет іпотеки за
договором іпотеки, укладеним між
Акціонерним комерційним банком
«Чорноморський банк розвитку та
реконструкції» та ОСОБА_2, -
трикімнатну квартиру за адресою:
АДРЕСА_1

Визначити спосіб реалізації предмета
іпотеки шляхом застосування процедури
продажу, встановленої ст. 38 Закону
України "Про іпотеку", визнавши
початкову ціну продажу предмету
іпотеки на рівні, не нижчому за
звичайні ціни на цей вид майна, на
підставі оцінки, проведеної суб'єктом
оціночної діяльності/незалежним
експертом на стадії оцінки майна.

Надати ПАТ «ЧБРР» право вчиняти дії
та отримувати документи у всіх
підприємств, установ, організацій, в
тому числі приватного нотаріуса та
міського бюро технічної
інвентаризації, необхідні для
укладання договору купівлі-продажу
предмету іпотеки - квартири АДРЕСА_1
що належить ОСОБА_2 на праві власності,
на строк до реалізації предмета
іпотеки для задоволення вимог
кредитора.

Відповідно до ч.2 ст.39 Закону України
«Про іпотеку» одночасно з рішенням про
звернення стягнення на предмет іпотеки
суд за заявою іпотекодержателя
виносить рішення про виселення
мешканців за наявності підстав,
передбачених законом, якщо предметом
іпотеки є житловий будинок або житлове
приміщення.

Відповідно до ч.1 ст.40 Закону України
«Про іпотеку», ст.109 ЖК України
звернення стягнення на передані в
іпотеку житловий будинок чи житлове
приміщення є підставою для виселення
всіх мешканців.

Частина 2 ст.40 Закону України «Про
іпотеку» передбачає, що після
прийняття рішення про звернення
стягнення на передані в іпотеку
житловий будинок чи житлове
приміщення всі мешканці зобов'язані
на письмову вимогу іпотекодержателя
або нового власника добровільно
звільнити житловий будинок чи житлове
приміщення протягом одного місяця з
дня отримання цієї вимоги.

Згідно ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР звернення
стягнення на передане в іпотеку жиле
приміщення є підставою для виселення
всіх громадян, що мешкають у ньому, за
винятками, встановленими законом.
Після прийняття кредитором рішення про
звернення стягнення на передані в
іпотеку житловий будинок чи житлове
приміщення шляхом позасудового
врегулювання на підставі договору всі
мешканці зобов'язані на письмову
вимогу іпотекодержателя або нового
власника добровільно звільнити
житловий будинок чи житлове приміщення
протягом одного місяця з дня отримання
цієї вимоги, якщо сторонами не
погоджено більший строк. Якщо
громадяни не звільниють жиле
приміщення у встановлений або інший
погоджений сторонами строк
добровільно, їх примусове виселення
здійснююється на підставі рішення
суду.

У п. 43 постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року № 5 "Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин"
судам роз'яснено, що примусове
виселення здійснюється на підставі
рішення суду тільки за певних умов:
якщо мешканці добровільно не звільнили
житловий будинок чи житлове
приміщення, на яке звернуто стягнення
як на предмет іпотеки, протягом одного
місяця з дня отримання письмової
вимоги іпотекодержателя або нового
власника або в інший погоджений
сторонами строк.

При цьому пред'явлення позову не є
пред'явленням вимоги відповідно до ст.
40 Закону України "Про іпотеку", оскільки
на момент звернення позивача до суду з
позовом про виселення, його права
повинні бути порушені відповідачем
шляхом невиконання вимоги про
звільнення житлового приміщення.
Наявність письмової вимоги про
звільнення житлового приміщення є
обов'язковою умовою при задоволенні
позову про виселення із іпотечного
житла.

Наявна в матеріалах справи вимога
від 01.03.2013 р. №05/370, направлена
позивачем на адресу боржника та
поручителя, яка була отримана ОСОБА_2
18.03.2013 р., не містить вимоги про
звільнення житлового приміщення
(а.с.31- 34).

Доказів отримання письмової вимоги
від 22.04.2013 р. про усунення порушень
шляхом добровільного, протягом
одного місяця з дня отримання вимоги,
звільнення іпотечної квартири
матеріали справи не містять, а тому
правові підстави для виселення ОСОБА_2
з вказаної квартири без надання
іншого жилого приміщення відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК
України, колегія суддів, -

Вирішила:

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства
«Чорноморський банк розвитку та
реконструкції» задовольнити частково.

Заочне рішення Оболонського
районного суду м. Києва від 18 жовтня
2013 року в частині стягнення
заборгованості по процентам та пені, а
також звернення стягнення на предмет
іпотеки та виселення скасувати,
ухваливши в цій частині нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь
Публічного акціонерного товариства
«Чорноморський банк розвитку та
реконструкції» заборгованість по
процентам за період з 01.07.2008 р. по
13.02.2013 р. в сумі 270 893,76 грн. та пеню в
сумі 117 226,84 грн.

У рахунок погашення заборгованості за
кредитним договором № 141/182/123 від 23
жовтня 2006 року, укладеним між
Акціонерним комерційним банком
«Чорноморський банк розвитку та
реконструкції», правонаступником
якого є Публічне акціонерне
товариство «Чорноморський банк
розвитку та реконструкції», та ОСОБА_1
в розмірі 507 982,98 грн., з яких : основний
борг за кредитом - 119862,38 грн.,
заборгованість за процентами - 270893,76
грн., пеня - 117 226,84 грн., звернути
стягнення на предмет іпотеки за
договором іпотеки, укладеним між
Акціонерним комерційним банком
«Чорноморський банк розвитку та
реконструкції» та ОСОБА_2, -
трикімнатну квартиру за адресою:
АДРЕСА_1

Визначити спосіб реалізації предмета
іпотеки шляхом застосування процедури
продажу, встановленої ст. 38 Закону
України "Про іпотеку", визнавши
початкову ціну продажу предмету
іпотеки на рівні, не нижчому за
звичайні ціни на цей вид майна, на
підставі оцінки, проведеної суб'єктом
оціночної діяльності/незалежним
експертом на стадії оцінки майна.

Надати Публічному акціонерному
товариству «Чорноморський банк
розвитку та реконструкції» право
вчиняти дії та отримувати документи у
всіх підприємств, установ,
організацій, в тому числі приватного
нотаріуса та міського бюро технічної
інвентаризації, необхідні для
укладання договору купівлі-продажу
предмету іпотеки - квартири АДРЕСА_1
що належить ОСОБА_2 на праві власності,
на строк до реалізації предмета
іпотеки для задоволення вимог
кредитора.

У задоволенні позову про виселення
ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 без надання
іншого житлового приміщення
відмовити.

В частині стягнення заборгованості
за кредитом в сумі 119862,38 грн. та
судового збору в сумі 3441 грн. судове
рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_1 на користь
Публічного акціонерного товариства
«Чорноморський банк розвитку та
реконструкції» судові витрати по
сплаті судового збору в сумі 1720,50 грн.,
по 860,25 грн. з кожного.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, але може
бути оскаржене в касаційному порядку
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання ним законної сили
шляхом подання до цього суду
касаційної скарги.

Головуючий:

Судді:

Справа №22 -ц/796/1059/2014

Головуючий у суді першої інстанції:
Яценко  Н.О.

Доповідач в суді апеляційної
інстанції: Кирилюк Г.М.