№ справи:101/284/13-ц Головуючий суду
першої інстанції:Прищепа А.В. №
провадження:22-ц/190/239/14Доповідач суду
апеляційної інстанції:Пономаренко А. В.
________________________________________________________________________
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" січня 2014 р. колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Автономної
Республіки Крим у складі:

головуючого судді:Пономаренко А.В.
суддів:Болотова Є.В., Сокола В.С. при
секретарі:Урденко Г.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Сімферополі цивільну
справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7,
ОСОБА_8, третя особа - приватний
нотаріус Ялтинського міського
нотаріального округу ОСОБА_9, про
визнання недійсними договорів позики
та іпотеки , зобов'язання вчинити певні
дії,

за апеляційною скаргою ОСОБА_10 в
інтересах ОСОБА_7 на рішення
Алуштинського міського суду
Автономної Республіки Крим від 21
жовтня 2013 року,

в с т а н о в и л а :

У січні 2013 року ОСОБА_6 звернувся до
суду з зазначеним позовом, посилаючись
на те, що 22 жовтня 2009 року між ОСОБА_7 та
ОСОБА_8, який діяв від імені ОСОБА_6 на
підставі нотаріально посвідченої 20
травня 2008 року довіреності , був
укладений договір позики, за яким
ОСОБА_6 в особі ОСОБА_8 отримав у борг
грошові кошти у сумі 130 685,55 грн., що було
еквівалентно 16 350 доларів США, строком
до 23 січня 2010 року.

З метою забезпечення належного
виконання позичальником умов договору
позики 22 жовтня 2009 року ОСОБА_8 передав
в іпотеку належну ОСОБА_6 на праві
власності квартиру АДРЕСА_1.

Однак вказані правочині укладені
ОСОБА_8 з перевищенням своїх
повноважень , всупереч інтересів
позивача та умов виданої ним
довіреності , а тому є недійсними
відповідно до вимог статей 203 , 215 і 238
Цивільного Кодексу (далі-ЦК) України , у
зв'язку з чим ОСОБА_6 просив визнати
недійсним договір позики, укладений 22
жовтня 2009 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8,
який діяв на підставі довіреності від
імені ОСОБА_6, посвідчений приватним
нотаріусом Ялтинського міського
нотаріального округу ОСОБА_9,
зареєстрований в реєстрі за № 2948;
визнати недійсним іпотечний договір,
укладений 22 жовтня 2009 року між ОСОБА_7
та ОСОБА_8, який діяв на підставі
довіреності від імені ОСОБА_6, за яким
ОСОБА_8 передав в іпотеку ОСОБА_7
нерухоме майно, а саме: квартиру
АДРЕСА_1, яка належить на праві
власності ОСОБА_6, що посвідчений
приватним нотаріусом Ялтинського
міського нотаріального округу ОСОБА_9,
зареєстрований в реєстрі за № 2950;
зобов'язати приватного нотаріуса
Ялтинського міського нотаріального
округу ОСОБА_9 вчинити нотаріальну дію -
зняти заборону відчуження нерухомого
майна з майнових прав на квартиру під
АДРЕСА_1, яка належить на праві
власності ОСОБА_6, накладену у зв'язку з
посвідченням іпотечного договору;
зобов'язати приватного нотаріуса
Ялтинського міського нотаріального
округу ОСОБА_9 вилучити запис з Єдиного
державного реєстру заборон відчуження
нерухомого майна - з майнових прав на
квартиру під АДРЕСА_1, яка належить на
праві власності ОСОБА_6, накладену у
зв'язку з посвідченням іпотечного
договору, а також стягнути з
відповідачів на користь позивача
судові витрати.

Рішенням Алуштинського міського
суду АР Крим від 21 жовтня 2013 року позов
ОСОБА_6 задоволено частково: визнано
недійсним договір позики, укладений 22
жовтня 2009 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8,
який діяв на підставі довіреності від
імені ОСОБА_6, посвідчений приватним
нотаріусом Ялтинського міського
нотаріального округу ОСОБА_9,
зареєстрований в реєстрі за № 2948;
визнано недійсним іпотечний договір,
укладений 22 жовтня 2009 року між ОСОБА_7
та ОСОБА_8, який діяв на підставі
довіреності від імені ОСОБА_6, за яким
ОСОБА_8 передав в іпотеку ОСОБА_7
нерухоме майно, а саме: квартиру
АДРЕСА_1, яка належить на праві
власності ОСОБА_6, що посвідчений
приватним нотаріусом Ялтинського
міського нотаріального округу ОСОБА_9,
зареєстрований в реєстрі за № 2950. В
іншій частині позовних вимог
відмовлено, а також вирішено питання
щодо розподілу судових витрат.

На вказане рішення представник
ОСОБА_7 - ОСОБА_10 звернулася з
апеляційною скаргою, в якій просить
рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове рішення про
відмову у задоволенні позову,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована
тим, що суд не врахував фактичні
обставини справи і не дав належної
оцінки наявним у справі доказам , а
також невірно розтлумачив зміст
виданої ОСОБА_6 на ім'я ОСОБА_8
довіреності та норми цивільного
законодавства, які регулюють спірні
правовідносини , внаслідок чого дійшов
помилкового висновку про відсутність у
ОСОБА_8 повноважень на укладення від
імені ОСОБА_6 спірних договору позики
та іпотеки.

Крім того, суд не узяв до уваги, що
при укладенні спірних правочинів
ОСОБА_8 діяв самостійно у своїх
інтересах , тому ці угоди не створюють
для ОСОБА_6 жодних правових наслідків
та зобов'язань, також суд проігнорував
схвалення позивачем договору позики
від 22 жовтня 2009 року мовчазною згодою ,
а також згоду його дружини ОСОБА_11 на
укладення іпотечного договору , що
свідчить про обізнаність позивача про
дії повіреного ОСОБА_8 з укладення
договору позики та його уповноваження
на укладення договору іпотеки .

Заслухавши доповідача, пояснення
осіб, які з'явилися у судове засідання,
дослідивши матеріали справи, колегія
суддів дійшла висновку про те, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з таких підстав.

Згідно з вимогами частини 1 статті 303
Цивільного процесуального кодексу
(далі - ЦПК) України під час розгляду
справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Ухвалюючи рішення про часткове
задоволення позову, суд першої
інстанції виходив з передбачених
статтями 203, 215, 238 і 241 ЦК України
підстав для визнання недійсними
спірних правочинів , які були укладені
представником з перевищенням своїх
повноважень.

З таким висновком суду
погоджується колегія суддів, оскільки
він відповідає нормам чинного
законодавства та узгоджується з
матеріалами справи.

При апеляційному перегляді
справи встановлено, що між сторонами
виникли правовідносини, врегульовані
главою 68 розділу ІІІ книги 5, а також
главою 17 розділу IV книги 1 Цивільного
кодексу (далі-ЦК) України, з приводу
надання послуг за договором доручення.

Так згідно із статтями 237, 244, 245 ЦК
України довіреність - це письмовий
документ, що видається однією особою
іншій особі для представництва перед
третіми особами, ґрунтується на
договорі та визначає правовідношення,
в якому одна сторона (представник)
зобов'язана або має право вчиняти
правочин від імені другої сторони, яку
вона представляє.

За змістом частини 1 статті 1000
цього Кодексу за договором доручення
одна сторона (повірений) зобов'язується
вчинити від імені та за рахунок другої
сторони (довірителя) певні юридичні
дії. Правочин, вчинений повіреним,
створює, змінює, припиняє цивільні
права та обов'язки довірителя.

Положеннями статей 1003 та 1004 ЦК
України передбачено, що у договорі
доручення або у виданій на підставі
договору довіреності мають бути чітко
визначені юридичні дії, які належить
вчинити повіреному. Дії, які належить
вчинити повіреному, мають бути
правомірними, конкретними та
здійсненними. Повірений зобов'язаний
вчиняти дії відповідно до змісту
даного йому доручення.

За змістом частини 1 і 3 статті 238
вказаного Кодексу представник може
бути уповноважений на вчинення лише
тих правочинів, право на вчинення яких
має особа, яку він представляє і не може
вчиняти правочин від імені особи, яку
він представляє, у своїх інтересах або
в інтересах іншої особи, представником
якої він одночасно є, за винятком
комерційного представництва, а також
щодо інших осіб, встановлених законом.

Згідно з нормами статті 241 ЦК
України правочин, вчинений
представником з перевищенням
повноважень, створює, змінює, припиняє
цивільні права та обов'язки особи, яку
він представляє, лише у разі наступного
схвалення правочину цією особою.
Правочин вважається схваленим зокрема
у разі, якщо особа, яку він представляє,
вчинила дії, що свідчать про прийняття
його до виконання

Отже, з системного аналізу
наведених норм закону вбачається, що за
своїм юридичним змістом договір
доручення є договором про
представництво, оскільки повірений
зобов'язується діяти від імені
довірителя, а довіреність є однією з
підстав виникнення відносин
представництва. Сутність останніх
полягає в тому, що одна особа
представляє у правовідношенні
інтереси іншої, набуваючи для неї прав
та обов'язків, розширюючи межі її
юридичних дій. Як і в інших відносинах
представництва, в даному разі виникає
два види правового зв'язку - внутрішній
(між довірителем та повіреним) і
зовнішній (між повіреним та третіми
особами), що пояснює наявність двох
видів правочинів, які опосередковують
перший та другий вид юридичного
зв'язку. Внутрішні відносини сторін
опосередковуються договором доручення
(двосторонній правочин), а зовнішні -
видачею довіреності на здійснення
певних юридичних дій (односторонній
правочин). При цьому чинне
законодавство не встановлює
спеціальних вимог щодо того, де має
бути зафіксований зміст доручення: у
договорі доручення або у виданій на
підставі нього довіреності.

Згідно з частиною 1 статті 11 ЦПК
України суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами статей 10 і 60 ЦПК
України кожна із сторін у цивільній
справі має довести правову та фактичну
підставу своїх вимог або заперечень ,
крім встановлених цим Кодексом
випадків .

Зокрема, обставини, встановлені
судовим рішенням у цивільній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини (частина
3 статті 61 ЦПК України).

На підставі наданих доказів
судом першої інстанції встановлено , що
20 травня 2008 року ОСОБА_6 відповідно до
нотаріально посвідченої довіреності
строком до 20 травня 2011 року уповноважив
ОСОБА_8 представляти його інтереси в
будь-яких державних, громадських та
інших підприємствах, установах,
організаціях незалежно від їх
підпорядкування і форм власності, в
тому числі в комунальних підприємствах
по водо-, енерго-, газо-,
теплопостачанню, в
Житлово-експлуатаційних конторах, в
БТІ м.Алушти, в відповідній районній
державній адміністрації, в органах
нотаріату, з усіх питань, пов'язаних з
управлінням, розпорядженням та
експлуатацією (за ціною та на умовах за
його власним розсудом) належною ОСОБА_6
квартирою АДРЕСА_1, а саме: продати,
обміняти, здати в найм (оренду),
передати в іпотеку (в тому числі
виступати майновим поручителем по
зобов'язаннях третіх осіб). Для цього
представнику надано, зокрема, право
підписувати кредитні договори,
договори купівлі-продажу, міни,
іпотеки, найму (оренди), самостійно
визначати суми, терміни та інші умови
договорів.

22 жовтня 2009 року між ОСОБА_7 та
ОСОБА_8, який діяв від імені ОСОБА_6 на
підставі вищевказаної довіреності,
було укладено договір позики, за яким
ОСОБА_6 в особі повіреного ОСОБА_8
отримав від ОСОБА_7 грошові кошти у
розмірі 130685,55 грн. , що є еквівалентом
16350 доларів США за курсом Нацбанку
України , які представник позичальника
зобов'язався повернути позикодавцеві
до 23 січня 2010 року поетапно частковими
платежами за узгодженим з кредитором
графіком та в порядку і на умовах ,
передбачених цим договором .

З метою забезпечення виконання
позичальником умов вказаного договору
позики 22 жовтня 2009 року ОСОБА_8 від
імені ОСОБА_6 передав в іпотеку ОСОБА_7
квартиру АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_6
на праві власності на підставі
договору купівлі-продажу від 09 жовтня
2008 року .

Правильність викладених
обставин сторонами не заперечувалася і
підтверджена матеріалами справи ( а.с.
8-14,17-19,57-59) , які також містять рішення
Апеляційного Суду АР Крим від 19 червня
2013 року, яким відмовлено у задоволенні
позову ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про стягнення
суми боргу за договором позики від 22
жовтня 2009 року в сумі 1258989,46 грн.(
а.с.140-141).

Зокрема, апеляційним судом
встановлено, що на момент укладення
спірного договору ОСОБА_8 не був
уповноважений укладати цей правочин
від імені ОСОБА_6, оскільки не був
наділений такими повноваженнями.
Довіреність, видана ОСОБА_6 20 травня 2008
року на ім'я ОСОБА_8 не містить чіткої
умови саме щодо укладення договору
позики в інтересах ОСОБА_6 та на
складання про це відповідної розписки.
Підписуючи від імені ОСОБА_6 договір
позики, ОСОБА_8 діяв з перевищенням
повноважень, визначених у нотаріально
посвідченій довіреності від 20 травня
2008 року.

Оскільки ОСОБА_7 не надано
доказів схвалення ОСОБА_6 укладеного
повіреним ОСОБА_8 договору позики,
апеляційний суд дійшов висновку , що
при укладенні договору позики ОСОБА_8
діяв у своїх інтересах і саме він
зобов'язався повернути кредитору
позичені грошові кошти в порядку і на
умовах, передбачених цим договором.

Зазначені обставини представник
ОСОБА_8 підтвердив в суді першої та
апеляційної інстанціях під час
розгляду даної справи .

Таким чином, виходячи зі змісту
виданої ОСОБА_6 на ім'я ОСОБА_8
довіреності щодо об'єму повноважень
повіреного, відсутності у матеріалах
справи переконливих доказів щодо
сповіщення ОСОБА_8 позивача про
укладення від його імені договорів
позики та іпотеки, схвалення ОСОБА_6 цих
правочинів і отримання ним грошових
коштів за укладеним ОСОБА_8 договором
позики, виходячи з преюдиціального
значення встановлених Апеляційним
судом АР Крим обставин відповідно до
частини 3 статті 61 ЦПК України , суд
першої інстанції дійшов правильного
висновку про відсутність між ОСОБА_7 і
ОСОБА_6 цивільно-правових зобов'язань з
приводу договору позики , оскільки у
межах даного правочину ОСОБА_8
перевищив свої повноваження повіреної
особи ОСОБА_6, надані йому довіреністю,
та уклав договір у власних інтересах
щодо себе особисто .

При цьому суд правильно врахував
наведене у статті 1046 ЦК України
поняття позики, згідно якої за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 203 ЦК України визначені
загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину.
Зокрема, зміст правочину не може
суперечити ЦК України, іншим актам
цивільного законодавства,
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі, а правочин повинен
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним
(частини 1,3 і 5 ).

Недодержання при вчиненні
правочину цих вимог є підставою його
недійсності відповідно до вимог
частини 1 статті 215 ЦК України.

За правилами статті 236 ЦК України
правочин є недійсним з моменту його
вчинення та не породжує тих юридичних
наслідків, задля яких укладався.

Згідно частини 2 статті 548 цього
Кодексу недійсне зобов'язання не
підлягає забезпеченню. Недійсність
основного зобов'язання (вимоги)
спричиняє недійсність правочину щодо
його забезпечення, якщо інше не
встановлено цим Кодексом.

Вирішуючи спір про визнання
договору недійсним, суд має встановити
наявність тих обставин, з якими закон
пов'язує визнання угод недійсними і
настання відповідних наслідків.

Оскільки вищезазначений договір
позики був вчинений ОСОБА_8 від імені
ОСОБА_6 з перевищенням своїх
повноважень повіреного , визначених
довіреністю, і не встановлений факт
наступного схвалення позивачем цього
правочину і вчинення ним дій , що
свідчать про прийняття його до
виконання , суд першої інстанції з
урахуванням наведеного і на підставі
вищезазначених правових норм
обґрунтовано виходив з того, що
укладений 22 жовтня 2009 року між ОСОБА_7 і
ОСОБА_8 як представником ОСОБА_6
відповідно до виданої ним довіреності
договір позики є недійсним , а тому є
недійсним укладений на його виконання
договір іпотеки, що має похідний від
нього акцесорний характер.

Доводи апеляційної скарги, на думку
судової колегії, не спростовують
висновків суду і не містять підстав
для скасування оскаржуваного рішення.

При цьому судова колегія приймає
до уваги , що за змістом апеляційної
скарги представник ОСОБА_7 визнала факт
укладення спірного правочину позики
ОСОБА_8 самостійно , а не в інтересах
позивача , та зазначила, що позика була
дійсно отримана ОСОБА_8 , який і
зобов'язався її повернути , тому цій
договір не створює для ОСОБА_6 жодних
правових наслідків ( а.с. 198-199).

Разом з тим, судова колегія не
вбачає правових підстав для скасування
оскаржуваного рішення місцевого суду в
частині відмови у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_6 про зобов'язання
приватного нотаріуса Ялтинського
міського нотаріального округу зняти
заборону відчуження нерухомого майна -
квартири АДРЕСА_1, яка належить на праві
власності ОСОБА_6, накладену у зв'язку з
посвідченням іпотечного договору, а
також вилучити запис з Єдиного
державного реєстру заборон відчуження
нерухомого майна - з майнових прав на цю
квартиру, накладену у зв'язку з
посвідченням іпотечного договору,
оскільки апеляційна скарга
представника ОСОБА_7 не містить доводів
щодо незаконності в цій частині
рішення суду, що виключає можливість
його перевірки судом апеляційної
інстанції .

З огляду на наведене, колегія
суддів вважає, що рішення
Алуштинського міського суду АР Крим
від 21 жовтня 2013 року ухвалене з
додержанням норм матеріального і
процесуального права на підставі
досліджених належним чином матеріалів
справи, що відповідно до частини 1
статті 308 ЦПК України є підставою для
відхилення апеляційної скарги і
залишення рішення без змін.

На підставі викладеного і
керуючись статтею 303, пунктом 1 частини 1
статті 307, частини 1 статті 308, статтями
314, 315, 319 Цивільного процесуального
кодексу України, колегія суддів
судової палати у цивільних справах,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_10 в інтересах
ОСОБА_7 відхилити.

Рішення Алуштинського міського суду
Автономної Республіки Крим від 21
жовтня 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили у день
проголошення та може бути оскаржена до
суду касаційної інстанції протягом
двадцяти днів з дня набрання чинності.

Судді:

Болотов Є.В. Пономаренко А.В.
Сокол В.С.