________________________________________________________________________
_________________________________________________
Провадження № 2/520/1465/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.01.2014 року

Київський районний суд м. Одеси в
складі:

головуючого - судді Куриленко О.М.,

за участю секретаря - Баранової Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Одесі цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3,
Реєстраційної служби Головного
управління юстиції в Одеській області,
третя особа приватний нотаріус
Одеського міського нотаріального
округу ОСОБА_5 про визнання договору
іпотеки недійсним,

ВСТАНОВИВ:

12.11.2013 року позивач звернувся з
позовом до суду та просив ухвалити
рішення, яким поновити йому строк на
звернення до суду; визнати недійсним
іпотечний договір від 01 листопада 2005
року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3,
посвідчений приватним нотаріусом
Одеського міського нотаріального
округу ОСОБА_5 01 листопада 2005 року та
зареєстрований у реєстрі за № 7211 з
підстав відсутності згоди
співвласника на вчинення правочину у
відповідності до ч. 4 ст. 369 ЦК України;
зобов'язати Реєстраційну службу
Головного управління юстиції в
Одеській області внести відомості до
Єдиного державного реєстру речових
прав на нерухоме майно про припинення
реєстраційного запису типу обтяження
іпотека, зареєстровано 01 листопада 2005
року у реєстрі за № 7211, стосовно майна,
що було предметом іпотечного договору
від 01 листопада 2005 року, внесеного
приватним нотаріусом Одеського
міського нотаріального округу ОСОБА_5.

Свої вимоги мотивує тим, що у 2009 році
йому стало відомо, що його мати купила
квартиру за адресою АДРЕСА_1, проте при
купівлі нового житла його законні
права та інтереси, як дитини не були
враховані.

У зв'язку з чим позивач звернувся до
суду, в результаті чого рішенням суду
за ним було визнано право власності на ?
частину вищевказаної квартири.

Крім того позивач вказує на те, що 18.10.2013
року ухвалено рішення апеляційного
суду Одеської області про стягнення
боргу за договором позики та іпотечним
договором, де предметом договору є
квартира, співвласником якої він є.

Також позивач стверджує, що копію
вказаного рішення ним було отримано
лише 08.11.2013 року, та з цього часу йому
стало відомо, що його матір'ю ОСОБА_2 був
підписаний договір позики та іпотеки
на квартиру за адресою АДРЕСА_1, де він є
власником ? частини вказаної квартири.

Таким чином, позивач вважає, що
укладаючи договір іпотеки на спірну
квартиру та договір позики під цю
квартиру, мати порушила його право
власності на частину цього нерухомого
майна.

Крім того позивач стверджує, що його
мати є психічно хворою людиною, а від
так не могла усвідомлювати значення
своїх дій та свідомо ними керувати під
час підписання договору іпотеки та
договору позики.

Вищевказані обставини і стали
підставою для звернення до суду з даним
позовом.

Особи, що беруть участь у справі, про
час і місце судового засідання
сповіщені належним чином у порядку
ст.74,76,77 ЦПК України.

Представник позивача у судовому
засіданні позов підтримала в повному
обсязі, посилаючись на обставини,
викладені у позовній заяві.

Представник відповідача ОСОБА_2 -
ОСОБА_6 у судовому засіданні позов
визнала частково, а саме в частині ?
частини квартири, що належить позивачу
на праві власності.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання
не з'явився, про час, дату та місце
розгляду справи сповіщався належним
чином, причини неявки суду не
повідомив.

Представник відповідача Реєстраційної
служби Головного управління юстиції в
Одеській області у судове засідання
не з'явився, про час, дату та місце
розгляду справи сповіщався належним
чином, 19.12.2013 року до суду надійшов лист
від служби, в якому заступник
начальника зазначає про відсутність
законних підстав для залучення
реєстраційної служби у якості
відповідача.

Третя особа приватний нотаріус
Одеського міського нотаріального
округу ОСОБА_5 у судове засідання також
не з'явилась, про час, дату та місце
розгляду справи сповіщалась належним
чином, причини неявки суду не
повідомила.

Суд, вислухавши сторони, дослідивши
матеріали справи та надані докази,
вважає, що позов підлягає частковому
задоволенню, виходячи з наступного.

У судовому засіданні встановлено, що 27
серпня 2001 року приватним нотаріусом
Одеського міського нотаріального
округу ОСОБА_5 було посвідчено договір
купівлі-продажу, згідно умов якого
Підприємство з іноземними
інвестиціями у вигляді товариства з
обмеженою відповідальністю «АВЕРС»
продало, а гр. ОСОБА_2 купила квартиру
під АДРЕСА_1, яка складається з 3
житлових кімнат, загальною площею 72,2
кв.м.

Згодом, 01 листопада 2005 року приватним
нотаріусом Одеського міського
нотаріального округу ОСОБА_5 було
посвідчено договір іпотеки, згідно
умов якого у забезпечення своєчасного
повернення гр. ОСОБА_2 суми боргу за
договором позики від 01.11.2005 року, ОСОБА_2
надала в іпотеку гр. ОСОБА_3 квартиру
під номером АДРЕСА_1.

Однак, в подальшому, рішенням
Київського районного суду м. Одеси від
29 листопада 2009 року позов ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, треті особи, що не заявляють
самостійних вимог на предмет спору -
Київська районна адміністрація
Одеської міської ради, приватний
нотаріус Одеського міського
нотаріального округу ОСОБА_5,
підприємство з іноземними
інвестиціями у вигляді ТОВ «Аверс» про
визнання договору частково недійсним,
визнання права власності - задоволено
частково.

Визнано частково недійсним з моменту
укладення договір купівлі-продажу
квартири, що знаходиться за адресою
АДРЕСА_1, укладений 27.08.2001 року між
підприємством з іноземними
інвестиціями у вигляді ТОВ «Аверс» та
ОСОБА_2, та посвідчений нотаріально
приватним нотаріусом Одеського
міського нотаріального округу ОСОБА_5,
реєстровий № 6641. Визнано за ОСОБА_1
право власності на ? частину квартири,
що знаходиться за адресою АДРЕСА_1. В
решті вимог - відмовлено.

У ч. 3 ст. 61 ЦПК України зазначено, що
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

З витягу про реєстрацію права
власності на нерухоме майно
вбачається, що станом на 10.03.2010 року ?
частина квартири АДРЕСА_1
зареєстрована за ОСОБА_1 (а.с.4).

Відповідно ст. 369 ЦК України
розпорядження майном, що є у спільній
сумісній власності, здійснюється за
згодою всіх співвласників.

Згода співвласників на вчинення
правочину щодо розпорядження спільним
майном, який підлягає нотаріальному
посвідченню та (або) державній
реєстрації, має бути висловлена
письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно ст. 578 ЦК України, майно, що є у
спільній сумісній власності, може бути
передане у заставу лише за згодою усіх
співвласників.

Разом з тим, таке ж твердження
міститься і у ч. 2 ст. 6 ЗУ „Про іпотеку",
в якій зазначено, що майно, що є у
спільній власності, може бути передане
в іпотеку лише за нотаріально
посвідченою згодою усіх співвласників.
Співвласник нерухомого майна має право
передати в іпотеку свою частку в
спільному майні без згоди інших
співвласників за умови виділення її в
натурі та реєстрації права власності
на неї як на окремий об'єкт нерухомості.

Згідно ч. 4 ст. 369 ЦК України, правочин
щодо розпорядження спільним майном,
вчинений одним із співвласників, може
бути визнаний судом недійсним за
позовом іншого співвласника у разі
відсутності у співвласника, який
вчинив правочин, необхідних
повноважень.

Відповідно ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою ст. 203 цього кодексу.

Ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не
може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також моральним засадам суспільства.

Згідно з вищевикладеним, суд прийшов до
висновку, що при укладанні спірного
договору іпотеки згода позивача була
обов'язково потрібна, оскільки майно,
що є предметом даного договору є
спільною сумісною власністю і могло
бути передано в іпотеку лише за згодою
всіх співвласників.

Ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин
не створює юридичних наслідків, крім
тих, що пов'язані з його недійсністю.

Пунктом 26 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від
06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» передбачено -
якщо предметом правочину є майно, яке
належить особам на праві спільної
сумісної власності, інші співвласники
відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України до
участі у справі не залучаються,
оскільки правочин щодо розпорядження
спільним майном вважається вчиненим за
згодою всіх співвласників. За
відсутності такої згоди, інші
співвласники відповідно до ч. 4 ст. 369 ЦК
України можуть пред'явити позов про
визнання такого правочину недійсним.

Згідно ст. 17 Закону України «Про
іпотеку», іпотека припиняється у разі
визнання іпотечного договору
недійсним.

Відповідно до положень абз. 5 п. 5
Постанови Пленуму Верховного суду
України від 6.11.2009 року №9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними»
передбачено, що відповідно до ст.ст. 215
та 216 ЦК України вимога про визнання
оспорюваного правочину недійсним та
про застосування наслідків його
недійсності, а також вимоги про
застосування наслідків недійсності
нікчемного правочину може бути
заявлено як однією із сторін правочину,
так і іншою заінтересованою особою,
права та законні інтереси якої
порушено вчиненням правочину.

Отже з урахуванням вказаного суд
дійшов висновку, що ОСОБА_2, укладаючи
договір іпотеки на спірну квартиру та
договір позики під цю квартиру,
фактично порушила право власності
ОСОБА_1 на належну йому частку
вищевказаної квартири, а від так
договір іпотеки від 01 листопада 2005
року, посвідчений приватним нотаріусом
Одеського міського нотаріального
округу ОСОБА_5, підлягає частковому
визнанню недійсним, а саме в ? частині
квартири АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_1.

Що стосується вимог позивача стосовно
визнання недійсним договору іпотеки
квартири в частині, що належить ОСОБА_2,
то в даній частині позову слід
відмовити, так як в ході розгляду даної
справи позивачем та його представником
не було доведено те, яким чином
укладення спірного договору в даній
частині могло б зумовити порушення
майнових або особистих немайнових прав
і законних інтересів позивача.

Посилання позивача на те, що його мати
ОСОБА_2 під час укладання спірного
договору не могла усвідомлювати
значення своїх дій та свідомо ними
керувати у судовому засіданні жодним
чином не доведені, так як на теперішній
час відсутнє судове рішення про
визнання ОСОБА_2 недієздатною та
призначення позивача її опікуном.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків встановлених цим
Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Вимоги ч. 3 ст. 17 Закону України «Про
іпотеку» зазначають, що відомості про
припинення іпотеки підлягають
державній реєстрації у встановленому
законодавством порядку.

Тобто, наслідком припинення іпотеки
(визнання договору іпотеки недійсним)
згідно ст. 26 Закону України «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень» є
скасування відповідного запису в
Державному реєстрі прав.

Норми ч. 2 ст. 26 Закону України «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень»
передбачають, що у разі скасування на
підставі рішення суду рішення про
державну реєстрацію прав до
Державного реєстру прав вноситься
запис про скасування державної
реєстрації прав.

Згідно з вимогами ст.ст.124, 129
Конституції України, ст.1 ЦПК України
задачами цивільного судочинства є
справедливий, неупереджений та
своєчасний розгляд і вирішення
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаних, прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб, інтересів
держави. Основними засадами
судочинства є законність, рівність
усіх учасників судового процесу перед
законом і судом, забезпечення
доведеності вини, змагальність сторін
та свобода в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості, гласність судового
процесу та його повне фіксування
технічними засобами, забезпечення
апеляційного та касаційного
оскарження та обов'язковість рішень
суду до виконання.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України суд
захищає порушене право особи у спосіб,
встановлений законом.

Разом з тим суд звертає увагу на те, що
вказаний Іпотечний договір було
укладено 01.11.2005 року, а з позовною
заявою до суду позивач звернувся лише
12.11.2013 року, тобто через 8 років, чим
порушив строк позовної давності.

Згідно ч. 1 ст. 256 ЦК України, позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Згідно з положеннями ч.3, ч.4 ст.267 ЦК
України позовна давність
застосовується судом лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення
ним рішення. Сплив позовної давності,
про застосування якої заявлено
стороною у спорі, є підставою для
відмови у позові.

У відповідності до роз'яснень,
викладених у п.11 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 18.12.2009 року
№14 "Про судове рішення у цивільній
справі", установивши, що строк для
звернення з позовом пропущено без
поважної причини, суд зазначає про
відмову в позові з цих підстав, якщо про
застосування позовної давності
заявлено стороною у спорі, зробленою до
ухвалення рішення, крім випадків, коли
позов не доведено, що є самостійною
підставою для цього.

Позивач при зверненні до суду просить
поновити та визнати поважними причини
пропуску строку позовної давності,
посилаючись на те, що про існування
договору іпотеки йому стало відомо
лише після отримання рішення
апеляційного суду Одеської області від
18.10.2013 року по цивільній справі за
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення
боргу за договором позики, зустрічним
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання
правочинів недійсними.

Відповідно до ст. 261 ЦК України, перебіг
позовної давності починається від дня
коли особа довідалася або могла
довідатися про порушення свого права,
або про особу яка його порушила.

У даному випадку застосовується
загальна позовна давність строком у
три роки, перебіг якої починається з
жовтня 2013 року, коли позивач дізнався
про рішення апеляційного суду Одеської
області від 18.10.2013 року.

При ухваленні рішення суд приймає до
уваги те, що представник відповідача
ОСОБА_2 у судовому засіданні позовні
вимоги визнала частково та проти
поновлення строків позовної давності
не заперечувала.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 174 ЦПК України
позивач може відмовитися від позову, а
відповідач - визнати позов протягом
усього часу судового розгляду,
зробивши усну заяву. У разі визнання
відповідачем позову суд за наявності
для того законних підстав ухвалює
рішення про задоволення позову. Якщо
визнання відповідачем позову
суперечить закону або порушує права,
свободи чи інтереси інших осіб, суд
постановляє ухвалу про відмову у
прийнятті визнання відповідачем
позову і продовжує судовий розгляд.

З урахуванням вищевикладеного, суд
дійшов до висновку, що позов ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, ОСОБА_3, Реєстраційної служби
Головного управління юстиції в
Одеській області, третя особа
приватний нотаріус Одеського міського
нотаріального округу ОСОБА_5 про
визнання договору іпотеки недійсним
підлягає частковому задоволенню, а
саме слід визнати частково недійсним
договір іпотеки від 01 листопада 2005 року
посвідчений приватним нотаріусом
Одеського міського нотаріального
округу ОСОБА_5, в частині ? квартири
АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_1.

Зважаючи на викладене, керуючись ст.
ст. 3,6,11,61, 213,214,215,218 ЦПК України, ст. ст.
11, 12, 14, 203, 215, 216, 261 ЦК України,

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3,
Реєстраційної служби Головного
управління юстиції в Одеській області,
третя особа приватний нотаріус
Одеського міського нотаріального
округу ОСОБА_5 про визнання договору
іпотеки недійсним - задовольнити
частково.

Поновити ОСОБА_1 строк на звернення до
суду з даним позовом.

Визнати частково недійсним іпотечний
договір від 01 листопада 2005 року,
укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3,
посвідчений приватним нотаріусом
Одеського міського нотаріального
округу ОСОБА_5 01 листопада 2005 року та
зареєстрований у реєстрі за № 7211 з
підстав відсутності згоди
співвласника на вчинення правочину у
відповідності до ч. 4 ст. 369 ЦК України, а
саме в частині ? частини квартири
АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_1.

Зазначити, що дане рішення є підставою
для внесення Реєстраційною службою
відомостей до Єдиного державного
реєстру речових прав на нерухоме майно
про припинення реєстраційного запису
типу обтяження іпотека, зареєстровано
01 листопада 2005 року у реєстрі за № 7211,
стосовно ? частини квартири АДРЕСА_1, що
була предметом іпотечного договору від
01 листопада 2005 року, внесеного
приватним нотаріусом Одеського
міського нотаріального округу ОСОБА_5.

В решті позов залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржене в
апеляційному порядку шляхом подачі в
десятиденний строк з дня проголошення
рішення апеляційної скарги через
Київський районний суд м. Одеси.

Суддя
Куриленко О. М.