Справа № 380/1496/13-ц Головуючий у І
інстанції Лісовенко П.І.Провадження №
22-ц/780/232/14 Доповідач у 2 інстанції
СавченкоКатегорія 22
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

16 січня 2014 року
м.Київ

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах Апеляційного суду
Київської області в складі:

головуючого
Савченка С.І.,

суддів
Панасюка С.П., Даценко Л.М.,

при секретарі Токар
Т.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні апеляційного
суду Київської області цивільну справу
за апеляційною скаргою Приватної
агрофірми «Промінь» на рішення
Тетіївського районного суду Київської
області від 6 листопада 2013 року у справі
за позовом ОСОБА_1 до Приватної
агрофірми «Промінь» про визнання
договору оренди земельної ділянки
недійсним, -

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до
суду із вказаним вище позовом, який
надалі доповнив і мотивував тим, що
йому на праві власності належать дві
земельні ділянки для ведення товарного
сільськогосподарського виробництва
площею 3,2478 га і 3,5210 га відповідно. 14
червня 2012 року він уклав із Приватною
агрофірмою «Промінь» два договори
оренди, згідно яких передав належні
йому земельні ділянки в оренду
агрофірмі. 26 жовтня 2012 року ці договори
оренди були зареєстровані у
встановленому законом поряку в
Державному реєстрі.

Вказував, що в подальшому він довідався
про невідповідність укладених
договорів оренди землі вимогам чинного
законодавства, а саме відсутність у
договорах істотних умов, передбачених
ст.15 Закону України «Про оренду землі».
Зокрема у договорах не вказані
кадастрові номери земельних ділянок,
місце їх розташування. Крім того, в
договорах відсутні умови передачі
ділянок у заставу та внесення до
статутного фонду права оренди землі, що
може надати агрофірмі «Промінь» як
орендарю можливість передати земельну
ділянку у заставу при оформленні
кредитів, що у свою чергу може створити
йому перешкоди у подальшому
використанні його власності.
Відсутність у договорах оренди землі
однієї з істотних умов, передбачених
ст.15 Закону України «Про оренду землі»,
є підставою для визнання договору
оренди недійсним.

У зв'язку з наведеним, просив визнати
недійсними договори оренди земельних
ділянок для ведення товарного
сільськогосподарського виробництва
площею 3,2478 га та 3,5210 га, укладені між
ним і агрофірмою «Промінь» 14 червня 2012
року, скасувати їх державну реєстрацію
та зобов'язати агрофірму «Промінь»
повернути земельні ділянки у його
власність.

Рішенням Тетіївського районного суду
Київської області від 6 листопада 2013
року позовні вимоги задоволено.
Визнано недійсними оспорювані
договори оренди земельних ділянок,
скасовано їх державну реєстрацію та
зобов'язано ПА «Промінь» повернути
ОСОБА_1 земельні ділянки площею 3,2478 га
та 3,5210 га.

Відповідач ПА «Промінь» подав
апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати рішення суду першої
інстанції і ухвалити нове, яким
відмовити у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_1 в повному обсязі, посилаючись на
невідповідність висновків суду
обставинам справи, неповне з'ясування
судом обставин справи, порушення судом
норм матеріального права.

Розглянувши матеріали справи,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України рішення
має відповідати в тому числі на такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 3) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове
рішення не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено і з
матеріалів справи вбачається, що
позивач ОСОБА_1 є власником двох
земельних ділянок для ведення
товарного сільськогосподарського
виробництва площею 3,2478 га та площею 3,5210
га, розташованих на території
Клюківської сільської ради
Тетіївського району Київської області,
що стверджується державними актами
(а.с.5,11).

14 червня 2013 року між позивачем ОСОБА_1 і
відповідачем ПА «Промінь» було
укладено два договори оренди землі № 65
і № 66, за умовами яких позивач передав,
а відповідач прийняв у строкове платне
користування для
сільськогосподарського використання
земельні ділянки для ведення товарного
сільськогосподарського виробництва
площею 3,2478 га і площею 3,5210 га, належні
позивачу (а.с.6-7,12-13). Обидва договори
оренди землі укладені строком на 10
років і зареєстровані у встановленому
законом порядку в управлінні
Держкомзему у Тетіївському районі.
Невід'ємною частиною цих договорів є
план (кадастровий план) земельних
ділянок і акти прийому-передачі
ділянок в оренду (а.с.8,9,14,16).

Також суд першої інстанції встановив,
що укладені між сторонами договори
оренди земельних ділянок не містять
певних умов договору, передбачених ст.15
Закону «Про оренду землі», зокрема у
договорах не вказані кадастрові номери
земельних ділянок, місце їх
розташування, відсутні умови передачі
ділянок у заставу та внесення до
статутного фонду права оренди землі.

Вказані обставини підтверджуються
наявними у справі доказами.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції обгрунтовував свої висновки
тим, що укладені між сторонами договори
оренди землі не містять істотних умов
договору, передбачених ст.15 Закону «Про
оренду землі», а саме: не вказані
кадастрові номери земельних ділянок,
місце їх розташування та умови
передачі у заставу та внесення до
статутного фонду права оренди землі, що
у свою чергу є підставою для визнання
цих договорів оренди недійсними.

Проте, колегія суддів не може
погодитися з такими висновками,
поскільки вони не відповідають
матеріалам справи.

Суд не звернув уваги, що відповідно до
п.46 договорів оренди (зміст яких є
ідентичним) їх невід'ємною частиною є:
план (схема) земельної ділянки з
позначенням її розмірів та
місцезнаходження; акт
прийняття-передачі земельної ділянки в
оренду. У планах

(кадастрових планах) земельних ділянок,
які є невід'ємною частиною обох
договорів, вказано як кадастрові
номери земельних ділянок, так і їх
місцерозташування із описом меж
суміжних землевласників
(землекористувачів).

Отже висновок суду про відсутність
істотних умов, зокрема кадастрових
номерів ділянок та місця їх
розташування, є хибним.

Також, вирішуючи спір, суд не встановив
чи порушуються права позивача ОСОБА_1 у
зв'язку з відсутністю в договорах
оренди зазначених умов, їх істотності,
а якщо порушуються, то в чому саме
полягає порушення законних прав
позивача та чи можливо їх захистити у
обраний ним спосіб.

З'ясування наведених обставин має
важливе значення з огляду на приписи
статті 3 ЦПК України та статті 15 ЦК
України, згідно яких в порядку
цивільного судочинства підлягає
захисту саме порушене право, а також з
урахуванням того, що подаючи позов,
ОСОБА_1 послався лише на ймовірну
можливість порушення його прав у
зв'язку із відсутністю таких істотних
умов.

Зазначені вище порушення, які допустив
суд першої інстанції, призвели до
неправильного вирішення спору.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є
невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення або
неправильне застосування норм
матеріального чи процесуального права.
Норми матеріального права вважаються
порушеними або неправильно
застосованими, якщо застосовано закон,
який не поширюється на ці
правовідносини, або не застосовано
закон, який підлягав застосуванню.

З викладених вище підстав колегія
суддів вважає, що рішення суду першої
інстанції грунтується на неповно
з'ясованих обставинах справи, ухвалене
з порушенням норм матеріального права
і підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення.

Вирішуючи спір в межах заявлених вимог,
колегія суддів вважає, що позов ОСОБА_1
не підлягає до задоволення з наступних
підстав.

Відповідно до положень ст.15 Закону
України «Про оренду землі» до істотних
умов договору оренди землі включені в
тому числі: об'єкт оренди (кадастровий
номер, місце розташування та розмір
земельної ділянки); умови передачі у
заставу та внесення до статутного
фонду права оренди земельної ділянки.
Відсутність у договорі оренди землі
однієї з істотних умов, передбачених
цією статтею, є підставою для визнання
договору недійсним відповідно до
закону.

Згідно ч.1 ст.203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства.

Згідно ст.215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
вимог, які встановлені частинами 1-3,5,6
ст.203 цього Кодексу. Якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

Судом встановлено, що при укладенні
оспорюваних позивачем договорів
оренди сторонами дотримано вимоги ст.15
Закону України «Про оренду землі» щодо
зазначення такої істотної умови як
об'єкт оренди (кадастровий номер, місце
розташування та розмір земельної
ділянки). Посилання позивача на
відсутність кадастрових номерів
ділянок та місця їх розташування,
спростовуються договорами оренди,
невід'ємною частиною яких є додатки, в
тому числі плани (кадастрові плани)
земельних ділянок, де вказані як
кадастрові номери ділянок, так і їх
місцерозташування із описом меж,
поворотних кутів та суміжних
землевласників (землекористувачів).

Крім того, встановлено, що в укладених
договорах оренди землі відсутня одна з
істотних умов, а саме: умови передачі
ділянок у заставу та внесення до
статутного фонду права оренди землі.
Проте колегія суддів вважає, що даний
факт не є підставою для визнання
недійсними договорів оренди з
наступних міркувань.

Згідно ст.3 Цивільного процесуального
кодексу України кожна особа має право в
порядку, встановленому цим Кодексом,
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних, або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст.15 Цивільного кодексу України
кожна особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

За змістом вказаних норм, об'єктом
захисту є порушене, невизнане або
оспорюване право чи цивільний інтерес,
і саме вони є підставою для звернення
особи за захистом із застосуванням
відповідного способу захисту.

При розгляді справи позивач не надав
суду доказів, що відсутність вказаних
умов договору призвела до порушення
його прав (наприклад, що агрофірма
«Промінь» передала ділянки чи одну з
них у заставу або внесла до статутного
фонду права оренди землі, тощо), що
потягло порушення його прав.

Таких доказів позивач не надав ні до
суду першої, ні до суду апеляційної
інстанції.

За таких обставин, підстави для захисту
прав ОСОБА_1 шляхом визнання недійсними
договорів оренди відсутні.

Аналогічний правову позицію зайняв
Верховний Суд України на засіданні
Судової палати у цивільних справах 25
грудня 2013 року при розгляді цивільних
справ №6-94цс 13 та №6-78цс 13, предметом
яких був спір про визнання недійсним
договору оренди з підстав відсутності
у договорі істотних умов договору. При
розгляді цих справ Верховний Суд
України зробив правовий висновок про
те, однією з обов'язкових умов визнання
договору недійсним є порушення у
зв'язку із його укладенням прав та
охоронюваних законом інтересів
позивача. Якщо за результатами
розгляду справи факту такого порушення
не встановлено, а позивач посилається
лише на формальне порушення закону у
суду немає правових підстав для
задоволення позову і визнання
правочину недійсним.

За таких обставин відсутні передбачені
законом підстави для визнання
недійсними оспорюваних позивачем
договорів оренди землі.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК
України, колегія судів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Приватної агрофірми
«Промінь» задоволити.

Рішення Тетіївського районного суду
Київської області від 6 листопада 2013
року скасувати і ухвалити нове.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1
до Приватної агрофірми «Промінь» про
визнання договору оренди земельної
ділянки недійсним.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення і може бути оскаржене в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти.

Головуючий

Судді :