Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 січня 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Рівненської області в складі:
головуючого - судді - Оніпко О.В., суддів:
Рожина Ю.М., Хилевича С.В.

секретар судового засідання -
Пиляй І.С.

розглянула у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
товариства з обмеженою
відповідальністю "Рівненська
продуктова компанія" на рішення
Рівненського районного суду
Рівненської області від 21 жовтня 2013
року у справі за позовом товариства з
обмеженою відповідальністю
"Рівненська продуктова компанія" до
ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та
за зустрічним позовом ОСОБА_1 до
товариства з обмеженою
відповідальністю "АВІО ПЛЮС",
товариства з обмеженою
відповідальністю "Рівненська
продуктова компанія" про визнання
недійсними договору безпроцентної
позики та договору поруки .

Заслухавши доповідача, пояснення осіб,
що з'явились у судове засідання,
дослідивши матеріали справи і доводи
апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Рівненського районного суду
від 21.10.2013 р. позов ОСОБА_1 задоволено
частково: визнано недійсним договір
безпроцентної грошової позики без
номера від 19 лютого 2010 року, укладений
між ТОВ „АВІО ПЛЮС" і ОСОБА_1; визнано
недійсним договір поруки № 19-02/10 від 19
лютого 2010 року, укладений між ТОВ
„Рівненська продуктова компанія" і ТОВ
„АВІО ПЛЮС". В решті позовних вимог
відмовлено.

В поданій на рішення апеляційній
скарзі ТОВ „Рівненська продуктова
компанія" вказує, що воно прийняте з
порушенням норм матеріального та
процесуального права.

Зазначає, що суд безпідставно не взяв
до уваги показання свідків ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, а
в рішенні послався на показання
позивачки та її родичів - свідків
ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 Факт отримання
грошей стверджено договором, касовим
ордером та показаннями свідків ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_2, а позивач не
надала жодних доказів та спростування
вказаного та на підтвердження
укладання договору під впливом погроз
та примусу. Не доведено позивачем того,
що договір позики укладений на вкрай
невигідних умовах. Висновок суду про
недійсність договору поруки є
безпідставним, оскільки він укладений
між ТОВ „Рівненська продуктова
компанія" та ТОВ „АВІО ПЛЮС"
відповідно до вимог ст. 512, 516 ЦК України.
Відповідачем надано доказ сплати боргу
позивача у сумі 108 033 грн. - копію
платіжного доручення № 4533 від 13.05.2011 р.
Просить рішення скасувати та закрити
провадження у справі.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду 1-ї
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді 1-ї
інстанції, колегія суддів приходить до

________________________________________________________________________
___________________________________

Справа № 2-2111/11
Головуючий суддя 1
інстанції: Остапчук Л.В.

Провадження № 22-ц787/14//2014
Суддя-доповідач
: Оніпко О.В.

висновку про її задоволення, виходячи
з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи
13.10.2011 р. ТзОВ „Рівненська продуктова
компанія" звернулося до ОСОБА_1 про
стягнення заборгованості у сумі 108 033
грн.

06.03.2012 р. ОСОБА_1 подала зустрічну
позовну заяву до ТОВ „Рівненська
продуктова компанія" та ТОВ „АВІО
ПЛЮС" про визнання недійсними договору
безпроцентної позики , розписки та
договору поруки . На підставі ст. ст. 231,
233, 234 ЦК України, просила суд визнати
недійсним та фіктивним договір позики
, укладений нею із ТзОВ „Авіо Плюс"
19.02.2010 р. , розписку та визнати недійсним
договір поруки, укладений між ТзОВ
„Рівненська продуктова компанія" та
ТзОВ „ Авіо Плюс" № 19-02/10 від 19.02.2010 р.

Ухвалою суду від 22.08.2012 р. за заявою ТОВ
„Рівненська продуктова компанія"
позов товариства залишено без
розгляду.

Колегією суддів встановлено, що
внаслідок ДТП, скоєної 16.02.2010 р. з вини
сина позивачки ОСОБА_9 , що працював
водієм у ТзОВ „ Авіо Плюс" , було
завдано шкоду транспортному засобу
ГАЗ-33021, який належить товариству та
яким керував останній, а також
мікроавтобусу „Мерседес Бенц 411 СДІ",
належному службі пасажирських
перевезень „ Наталі".

У зв"язку із потребою відшкодування
завданої ДТП шкоди, позивачка разом із
чоловіком та сином 19.02.2010 р. звернулася
до керівництва ТзОВ „ АвіоПлюс" з
проханням надати позику для вказаних
цілей та між сторонами було укладено
договір безпроцентної позики, за
умовами якого товариство надало
останній позику у сумі 120 000 грн.
строком на 12 місяців.

Вказаний договір був підписаний ОСОБА_1
особисто. Крім того, на ньому поставив
свій підпис чоловік позивачки ОСОБА_8,
про те, що він не заперечує проти
отримання своєю дружиною вказаної
позики (а.с. 8).

Згідно з видатковим касовим ордером
від 19 02.2010 р., ОСОБА_1 отримала 120 000 грн.,
що стверджується її підписом. Також
отримання нею грошових коштів
стверджується розпискою останньої про
отримання 120 000 грн. (а.с. 7, 9).

Крім того, 19.02.2010 р. між ТОВ „Рівненська
продуктова компанія" та ТОВ „АВІО
ПЛЮС" було укладено договір поруки №
19-02/10, за умовами якого ТОВ „Рівненська
продуктова компанія" зобов'язалася
відповідати перед ТОВ „АВІО ПЛЮС" за
виконання ОСОБА_1 грошових зобов'язань,
що виникли (виникнуть) між нею та ТОВ
„АВІО ПЛЮС" ( а. с. 10).

Таким чином, відповідно до п. 2.1
договору поруки підставою
зобов'язання, забезпеченого порукою за
цим договором, є майнове (грошове)
зобов'язання ОСОБА_1 по оплаті коштів,
наданих їй згідно з договором
безпроцентної грошової позики № б/н
від 19.02.2010 р., що підтверджено розпискою
та видатковим касовим ордером від 19.02.10
р.

У п. 2.2 договору поруки зазначено, що
предметом вищезазначених договірних
зобов'язань є надання грошової позики
на суму 120 000 грн., яку остання має
повернути після спливу терміну,
встановленого договором позики та
розпискою.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Згідно з ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір
позики є укладеним з моменту передання
грошей або інших речей, визначених
родовими ознаками.

Частина 2 ст. 1047 ЦК України допускає
пред'явлення на підтвердження
укладення договору позики та його умов
розписки позичальника або іншого
документа, який посвідчує передання
йому позикодавцем визначеної суми
грошей або кількості речей.

Відповідно до статті 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Колегією суддів встановлено, що
оскільки борг було повернуто лише
частково (на загальну суму 11 967 грн. а.с.
67-70) , ТзОВ „ Рівненська продуктова
компанія" як поручитель, виконала
зобов"язання ОСОБА_1 перед ТзОВ „ Авіо
Плюс" та сплатило останньому у рахунок
погашення позики 108 033 грн., що
стверджується платіжним дорученням №
4533 від 13.05.2011 р. ( а.с. 17).

У судовому засіданні апеляційної
інстанції ОСОБА_1 ствердила факт
укладення нею 19.02.2010 р. договору позики
у зв»язку із необхідністю
відшкодування її сином шкоди, завданої
ДТП, факт написання розписки, отримання
нею грошових коштів та передачі
представнику служби пасажирських
перевезень „Наталі". Також пояснила,
що вона та позичальник домовилися в
усній формі про поступове погашення
позики шляхом вирахувань коштів із
заробіної плати її сина, а особисто
вона коштів у рахунок погашення позики
не вносила.

Таким чином, враховуючи вищенаведене,
доводи позовної заяви ОСОБА_1 про те, що
вона є юридично необізнаною, не знала,
який саме договір та розписку
підписувала, отриманих грошей не
перераховувала, борг фактично не
погашала, не заслуговують на увагу та
не є підставою для визнання договору
позики фіктивним та недійсним.

Не заслуговують на увагу і посилання
ОСОБА_1 на те, що договір позики вона
уклала проти її справжньої волі
внаслідок застосування до неї
психічного тиску з боку другої сторони
або з боку іншої особи . Згідно зі ст. 203
ЦК України зміст правочину не може
суперечити актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам; волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 231 ЦК України
правочин, вчинений особою проти її
справжньої волі внаслідок
застосування до неї фізичного чи
психічного тиску з боку другої сторони
або з боку іншої особи, визнається
судом недійсним.

Для визнання правочину недійсним,
через вчинення його під впливом
насильства або погрози в порядку ст. 231
ЦК України, необхідна наявність
фізичного або психічного впливу на
особу з метою спонукання до укладення
правочину.

Частиною 1 ст. 60 ЦПК України визначено,
що кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Позивачкою не надано суду доказів про
те, що саме на момент вчинення
правочину - 19.02.2010 р. - на неї чинився
психічний чи фізичний тиск, внаслідок
якого вона уклала оспорюваний договір
позики без вільного волевиявлення та
всупереч внутрішній волі.

Звернення ОСОБА_1 із заявою до
правоохоронних органів про вчинення
щодо неї неправомірних дій
працівниками ТзОВ „ АвіоПлюс" за
результатом розгляду якої винесено
постанову про відмову у порушенні
кримінальної справи від 12.04.2012 р. (а. с.
49-52) також не доводять факту чинення на
позивачку тиску та насильства в момент
укладення оспорюваного договору
позики 19.02.2010 р.

Отже ОСОБА_1 належних та допустимих
доказів на підтвердження вказаних
обставин суду не надала.

Доводи ОСОБА_1 про недійсність договору
позики з підстав, передбачених ст. 233 ЦК
України та про підписання нею угоди
під впливом тяжких обставин і
наявності їх безпосереднього зв'язку з
її волевиявленням підписати угоду на
вкрай невигідних для неї умовах, також
не заслуговують на увагу, скільки
вказані вимоги є недоведеними та
суперечать її вимогам , заявленим на
підставі на ст. 231 та ст. 234 ЦК України.

Так, згідно з роз"ясненнями п. 23
Постанови Пленуму Верховного Суду
України "Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" від 06 листопада
2009 року № 9 правочин може бути
визнаний судом недійсним на підставі
статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою
під впливом тяжкої для неї обставини і
на вкрай невигідних умовах, чим друга
сторона правочину скористалася.
Тяжкими обставинами можуть бути тяжка
хвороба особи, членів її сім'ї чи
родичів, смерть годувальника, загроза
втратити житло чи загроза банкрутства
та інші обставини, для усунення або
зменшення яких необхідно укласти такий
правочин.

Особа (фізична чи юридична) має вчиняти
такий правочин добровільно, без
наявності насильства, обману чи
помилки.

Крім того, ані з пояснень ОСОБА_1 , ані з
тексту самого договору позики не
вбачається, у чому полягали вкрай
невигідні для неї, як для позичальника
умови , а саме по собі несприятливе
матеріальне, соціальне чи інше
становище не може бути підставою для
визнання правочину недійсним з
підстав, передбачених ст. 233 ЦК України.
Особа, яка оскаржує правочин має
довести, що за відсутності тяжкої
обставини правочин не було б вчинено
взагалі або вчинено не на таких умовах.

Вимушеність вчинення таких дій
позивачкою, з використанням іншими
особами тяжких для неї обставин, суду
не доведено.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_1 в
частині визнання недійсним договору
поруки, то вони є безпідставними та не
підлягають до задоволення, оскільки
вказаний договір, укладений 19.02.2010 р.
між ТзОВ „ Авіо Плюс" та ТзОВ „
Рівненська продуктова компанія",
стороною якого позивачка не являється,
відповідає вимогам закону
(встановленим параграфом 3 глави 49 ЦК
України) та жодним чином не порушує
права та інтереси останньої.

Виходячи з наведеного, у місцевого
суду були відсутні підстави для
задоволення позову ОСОБА_1

Оскільки судом 1- ї інстанції
зазначених вимог закону враховано не
було, рішення підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення у справі
про відмову ОСОБА_1 у позові.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 313-314 , 316 ЦПК
України, ст.ст. 203, 231, 233, 234, 526, 1046, 1047 ЦК
України, колегія суддів, -

в и р і
ш и л а :

Апеляційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю
"Рівненська продуктова компанія" -
задовольнити.

Рішення Рівненського районного суду
Рівненської області від 21 жовтня 2013
року- скасувати.

В позові ОСОБА_1 до товариства з
обмеженою відповідальністю "АВІО ПЛЮС",
товариства з обмеженою
відповідальністю "Рівненська
продуктова компанія" про визнання
договору безпроцентної позики
недійсним та визнання договору поруки
недійсним - відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним чинності.

Головуючий :
Судді :