Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ
№ 22-ц/778/306/14 Головуючий у 1
інстанції: Гончаренко П.П.
Суддя-доповідач: Пільщик Л.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

« 15» січня 2014 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Запорізької області у складі:

головуючого: Пільщик Л.В.

суддів: Сапун О.А.

Краснокутської О.М.

при секретарі: Евальд Д.Д.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні

апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6

на рішення Запорізького районного суду
Запорізької області від 08 листопада 2013
року по справі

за позовом ОСОБА_7 до Розумівської
сільської ради Запорізького району
Запорізької області, ОСОБА_6, ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи:
Реєстраційна служба Запорізького
районного управління юстиції
Запорізької області, Головне
управління Держземагенції
Запорізького району Запорізької
області, про визнання недійсними
державних актів на право власності на
землю, -

ВСТАНОВИЛА:

В травні 2010 року ОСОБА_7 звернувся до
суду з позовною заявою, яку в процесі
розгляду справи уточнив, до
Розумівської сільської ради
Запорізького району Запорізької
області, ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,
треті особи: Реєстраційна служба
Запорізького районного управління
юстиції Запорізької області, Головне
управління Держземагенції
Запорізького району Запорізької
області про визнання недійсними
державних актів на право власності на
землю.

Зазначав, що він являється власником 2/5
частин житлового будинку та
господарських споруд за адресою:
АДРЕСА_1.

Реалізуючи своє право на приватизацію
2/5 частин земельної ділянки, на якій
знаходиться житловий будинок, позивач
звернувся з відповідною заявою до
Розумівської сільської ради
Запорізького району Запорізької
області, де йому повідомили, що
зазначена земельна ділянка належить на
праві власності ОСОБА_8 на площу 0,13 га
та ОСОБА_9 на площу 0,125 га, які були
отриманні в порядку приватизації на
підставі рішення виконавчого комітету
Розумівської сільської ради
Запорізького району Запорізької
області № 78 від 14 вересня 1995 року.

Позивач зазначає, що приватизація
спірної земельної ділянки ОСОБА_8 та
ОСОБА_9 була проведена з порушенням
діючого на той час законодавства, що
суттєво порушує його право
землекористувача.

На підставі ст.ст. 17, 42 ЗК України в
редакції 1990 року, ст. 152 ЗК України,
просив суд, визнати державний акт на
право приватної власності на землю
серії ЗП , виданий 17 листопада 1995
року Розумівською сільською радою
Запорізького району Запорізької
області на ім'я ОСОБА_8 на земельну
ділянку площею 0,13 га та державний акт
на право приватної власності на землю
серії 1-ЗП № 013296, виданий в 1997 року
Розумівською сільською радою
Запорізького району Запорізької
області на ім'я ОСОБА_9 на земельну
ділянку площею 0,125 га, які розташовані в
АДРЕСА_1 та скасувати їх право
власності на зазначені земельні
ділянки.

Рішенням Запорізького районного суду
Запорізької області від 08 листопада 2013
року позовні вимоги задоволено
частково.

Визнано недійсним державний акт на
право приватної власності на землю
серії ЗП , виданий 17 листопада 1995
року Розумівською сільською радою
Запорізького району Запорізької
області на ім'я ОСОБА_8 на земельну
ділянку площею 0,13 га, що розташована в
АДРЕСА_1.

Визнано недійсним державний акт на
право приватної власності на землю
серії 1-ЗП № 013296, виданий в 1997 року
Розумівською сільською радою
Запорізького району Запорізької
області на ім'я ОСОБА_9 на земельну
ділянку площею 0,125 га, яка розташована в
АДРЕСА_1.

Апеляційне провадження відкрито за
апеляційною скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6

В апеляційній скарзі, посилаючись на
порушення норм матеріального та
процесуального права, просять рішення
суду скасувати та ухвалити нове
рішення про відмову в задоволенні
позовних вимог.

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду суддю-доповідача, пояснення
учасників апеляційного розгляду,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції та обставини справи в межах
доводів апеляційної скарги і вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів дійшла висновку, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню.

Відповідно до вимог п.4 ст. 309 ЦПК
України підставою для скасування
рішення суду першої інстанції і
ухвалення нового рішення або зміни
рішення є порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права.

У відповідності до ст. 213 ЦПК України
рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
процесуального законодавства і
всебічно перевіривши обставини,
вирішив справу у відповідності з
нормами матеріального права, що
підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а за їх відсутності -на
підставі закону, що регулює подібні
відносини, або виходячи із загальних
засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в
якому повно відображені обставини, що
мають значення для даної справи,
висновки суду про встановлені
обставини і правові наслідки є
вичерпними, відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому
засіданні.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Ухвалене по справі рішення не
відповідає зазначеним вимогам закону.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України
кожна особа має право на захист свого
цивільного права лише в разі його
порушення.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України суд,
здійснюючи правосуддя, захищає права,
свободи та інтереси фізичних осіб,
права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України

Згідно зі ст. 15 ЦК України, кожна особа
має право на судовий захист.

Захист цивільних прав - це передбачені
законом способи охорони цивільних прав
у разі їхнього порушення чи реальної
небезпеки такого порушення.

Відповідно до положень ст.16 ЦК України
кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу. Способи захисту цивільних
прав та інтересів визначені ч. 2 цієї
статті.

Офіційне тлумачення поняття
"охоронюваний законом інтерес"
наведено у п. 1 резолютивної частини
Рішення Конституційного Суду України
від 01.12.2004 N 18-рп/2004, та визначено як
прагнення до користування конкретним
матеріальним та/або нематеріальним
благом, як зумовлений загальним
змістом об'єктивного і прямо не
опосередкований у суб'єктивному праві
простий легітимний дозвіл, що є
самостійним об'єктом судового захисту
та інших засобів правової охорони з
метою задоволення індивідуальних і
колективних потреб, які не суперечать
Конституції і законам України,
суспільним інтересам, справедливості,
добросовісності, розумності та іншим
загальноправовим засадам.

Стаття 12 ЦК України, передбачає, що
особа вільно, на власний розсуд, обирає
способи захисту цивільного права.

За змістом ст. 11 ЦПК України суд
розглядає справи не інакше як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
поданим відповідно до цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 31, 119, 215 ЦПК України
визначати предмет та підстави позову є
виключним правом позивача і суд не може
їх змінити без згоди позивача.

Таким чином, у разі порушення
цивільного права відповідно до ст.ст. 3,
11, 31 ЦПК України особа має право обирати
той спосіб захисту, який відповідає
характеру порушення її права чи
інтересу, а перевірка відповідності
цього способу наявному порушенню і
меті судового розгляду у відповідності
до ст.4 ЦПК є обов'язком суду.

Аналогічні роз'яснення містить п.11
Постанови Пленуму Верховного Суду
України №14 від 18 грудня 2009 року "Про
судове рішення у цивільній справі",
оскільки правом на звернення до суду за
захистом наділена особа в разі
порушення, невизнання або оспорювання
саме її прав, свобод чи інтересів, а
також у разі звернення до суду органів
та осіб, яким надано право захищати
права, свободи та інтереси інших осіб
або державні та суспільні інтереси
(частини перша та друга статті 3 ЦПК), то
суд повинен встановити, чи були
порушені, невизнані або оспорені права,
свободи чи інтереси цих осіб, а якщо
були, то вказати, чи є залучений у
справі відповідач відповідальним за
це.

Юридична заінтересованість позивача у
цивільному процесі зобов'язує його
довести як наявність спірних
матеріальних правовідносин, так і ту
обставину, що його права порушені і
вони можуть бути захищені у визначений
ним спосіб.

Предметом спору є державні акти про
право власності на земельні ділянки, що
знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, на
яких розташований жилий будинок (т.1 а.с.
13-14).

Жилий будинок АДРЕСА_1 належав ОСОБА_10

ОСОБА_10 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року (т.1
а.с.37).

Спадщина відкрилась під час дії
Цивільного Кодексу Української РСР 1963
року та Земельного Кодексу Української
РСР 1970 року.

Відповідно до ст.525 ЦК України 1963 року
часом відкриття спадщини визнається
день смерті спадкодавця.

У відповідності до ст.ст.529, 548, 549, 561 ЦК
України 1963 року спадкоємцями ОСОБА_11,
ОСОБА_9, ОСОБА_8, ОСОБА_12, ОСОБА_13 18 лютого
1989 р. отримано свідоцтво про право на
спадщину, відповідно до якого в рівних
долях успадкували жилий будинок
АДРЕСА_1 (т.1 а.с.32).

У свідоцтві про право на спадщину
зазначено, що жилий будинок
розташований на земельній ділянці
колгоспу Ім. Орджонікідзе.

Порядок користування присадибною
земельною ділянкою при переході права
власності на жилий будинок,
розташований у сільській місцевості
регулювався статтею 106-1 ЗК УРСР 1970 р.
Зокрема, у ст.106-1 було передбачено, що
перехід права власності на жилий
будинок, розташований у сільському
населеному пункті, не тягне за собою
переходу права користування
присадибною земельною ділянкою.
Надання присадибної земельної ділянки
особі, до якої перейшло право власності
на жилий будинок, провадиться на
загальних підставах відповідно до
вимог цього Кодексу.

У випадках переходу в спадщину права
власності на розташований у сільському
населеному пункті жилий будинок до
спадкоємців, якщо вони не мають права
на одержання в установленому порядку
присадибної земельної ділянки, а також
придбання громадянами, які постійно
проживають у містах і селищах міського
типу, жилого будинку в сільській
місцевості для сезонного або
тимчасового проживання або наявності,
у них у цій місцевості жилого будинку
на праві особистої власності, який вони
бажають використовувати для
зазначеної мети, цим особам надається у
користування земельна ділянка для
утримання жилого будинку і виробництва
сільськогосподарської продукції в
порядку і розмірах, що визначаються
законодавством Союзу РСР.

Відповідно до частин першої та другої
статті 30 Земельного кодексу України
від 18 грудня 1990 року № 561-ХІІ (чинного на
час передачі у власність земельної
ділянки) при переході права власності
на будівлю і споруду разом з цими
об'єктами переходить у розмірах,
передбачених статтею 67 цього Кодексу, і
право власності або право користування
земельною ділянкою без зміни її
цільового призначення і, якщо інше не
передбачено у договорі відчуження -
будівлі та споруди. У разі зміни
цільового призначення надання
земельної ділянки у власність або
користування здійснюється в порядку
відведення.

При переході права власності громадян
на жилий будинок і господарські
будівлі та споруди до кількох
власників, а також при переході права
власності на частину будинку в разі
неможливості поділу земельної ділянки
між власниками без шкоди для її
раціонального використання земельна
ділянка переходить у спільне
користування власників цих об'єкті.

Порядок розпорядження і використання
земельних ділянок громадянами, яким
жилий будинок, господарські будівлі та
споруди належать на праві спільної
(часткової або сумісної) власності,
визначався ст.42 ЗК України.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті
10 Земельного кодексу України (в
редакції 1990 року) до відання міських
Рад народних депутатів у галузі
регулювання земельних відносин на їх
території належить передача земельних
ділянок у власність, надання їх у
користування, в тому числі на умовах
оренди, у порядку, встановленому
статтями 17 і 19 цього Кодексу.

Згідно із частиною 1 статті 17
Земельного кодексу України (в редакції
1990 року) передача земельних ділянок у
колективну та приватну власність
провадиться Радами народних депутатів,
на території яких розташовані земельні
ділянки.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Земельного
кодексу України, в редакції від 18
грудня 1990 року, повноваження щодо
передачі, надання та вилучення
земельних ділянок місцеві Ради
народних депутатів можуть передавати
відповідно органам державної
виконавчої влади або виконавчим
органом місцевого самоврядування.

Як встановлено судом,земельна ділянка
по АДРЕСА_1 була передана у приватну
власність ОСОБА_8, та ОСОБА_9 в порядку
приватизації на підставі рішення
Розумівської сільської ради
Запорізького району Запорізької
області №78 від 14 вересня 1995 року.

Відповідно до положень ст. 21 ЦК України
суд визнає незаконним та скасовує
правовий акт індивідуальної дії, якщо
він суперечить актам цивільного
законодавства і порушує цивільні права
або інтереси.

Даючи оцінку рішенню виконкому та
вказуючи на його не легітимність, суд
не звернув уваги, що вимога про
визнання такого рішення незаконним у
встановленому порядку не заявлялась, в
зв'язку з чим суд не міг робити висновки
щодо його законності та не враховувати
його при вирішенні спору.

На час прийняття рішення виконкомом
Розумівською сільською радою діяв
Декрет Кабінету Міністрів України від
26 грудня 1992 року "Про приватизацію
земельних ділянок", відповідно до якого
рішення про передачу громадянам
безоплатно у приватну власність
земельних ділянок, прийнятті органами
місцевого самоврядування, є підставою
для видачі державних актів на право
власності на земельну ділянку за
технічною документацією щодо
складання документів, що посвідчують
право на земельну ділянку.

Розумівською сільською радою
Запорізького району Запорізької
області на ім'я ОСОБА_8 17 листопада 1995
року видано державний акт на право
приватної власності на землю серії ЗП
, на земельну ділянку площею 0,13
га, що розташована в АДРЕСА_1, для
обслуговування жилого будинку.
Державний акт зареєстровано у Книзі
записів державних актів на право
приватної власності на землю за №1239.

На ім'я ОСОБА_9 Розумівською сільською
радою Запорізького району Запорізької
області в 1997 року видано державний акт
на право приватної власності на землю
серії 1-ЗП № 013296 на земельну ділянку
площею 0,125 га, яка розташована в
АДРЕСА_1. Державний акт зареєстровано у
Книзі записів державних актів на право
приватної власності на землю за №2093.

Ні рішення виконавчого органу
місцевого самоврядування про передачу
у власність земельної ділянки ОСОБА_8
та ОСОБА_9, ні державні акти на землю
ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, особи, які в
рівних долях з ОСОБА_8,ОСОБА_9
успадкували жилий будинок, з підстав
порушення вимог ст.106-1 ЗК 1970 р., ст.30,ст.42
ЗК України 1990 р. не оспорювали.

Умовою задоволення позову ОСОБА_7 і
визнання державних акті недійсним є
встановлення порушення у зв'язку з їх
видачею прав та охоронюваних законом
інтересів саме позивача.

ОСОБА_7, заявляючи вимоги про визнання
недійсними державних актів на землю,
виданих ОСОБА_9 (його батьку) та ОСОБА_8,
зазначив, що підставою для зверненням з
позовом є порушення прав співвласників
будинку у відповідності до ст.42 ЗК
України 1990 р., і як наслідок порушені
його права як нового власника
нерухомого майна. Прийнявши зазначені
доводи, визнавши недійсними державні
акти на право власності на землю, суд
поставив під сумнів підстави набуття у
власність земельної ділянки ОСОБА_9 та
ОСОБА_8 та законність видачі державних
актів у 1995,1997 роках. Між тим та на той
час ОСОБА_7 не входив в коло
співвласників будинку, а співвласники
будинку не порушували питання про
пред'явлення позову.

Право власності на земельну ділянку
ОСОБА_9 припинено у зв'язку з
відчуженням її ОСОБА_6 за договором
дарування від 1 вересня 2009 року (т.1
а.с.52). ОСОБА_9 померІНФОРМАЦІЯ_2 року.

Право власності ОСОБА_8 припинено у
зв'язку зі смертю, яка настала
ІНФОРМАЦІЯ_3 року (т.1 а.с.16).

Таким чином, на час набуття земельних
ділянок у власність ОСОБА_9, ОСОБА_8 та
видачі державних актів на землю ОСОБА_7
не мав будь-яких прав на жилий будинок,
він не був суб'єктом правовідносин, а
відтак, не встановлено факту порушення
прав позивача, які підлягають захисту в
судовому порядку в обраний ним спосіб -
шляхом визнання недійсними державних
актів. Суб'єктивне право нового
власника частини будинку не відповідає
матеріально-правовій вимозі про
визнання недійсними державних актів на
право власності на землю, виданих
ОСОБА_8,ОСОБА_9, право власності яких
припинено.

З огляду на викладене та у
відповідності до п.4 ст. 309 ЦПК України
рішення в частині задоволення позову
про визнання недійсними державних
актів на право власності на землю
підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення про відмову у позові.

В іншій частині рішення не оскаржено.

Керуючись ст. ст. 307,309 ЦПК України,
колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення Запорізького районного суду
Запорізької області від 08 листопада 2013
року в частині задоволення позову
скасувати і ухвалити нове рішення

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_7
до Розумівської сільської ради
Запорізького району Запорізької
області, ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,
треті особи: Реєстраційна служба
Запорізького районного управління
юстиції Запорізької області, Головне
управління Держземагенції
Запорізького району Запорізької
області, про визнання недійсними
державних актів на право власності на
землю.

В іншій частині рішення залишити без
змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення.

Рішення може бути оскаржено в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: