Справа № 464/7757/13-ц
пр.№ 2/464/185/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16.01.2014року Сихівський районний суд
м.Львова

в складі: головуючого - судді Борачка
М.В.,

при секретарі Гарасимович Ю.Р.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.Львові
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про визнання особи такою, що
втратила право користування жилим
приміщенням, зустрічним позовом ОСОБА_2
до ОСОБА_1 про усунення перешкод в праві
користування жилим приміщенням,

в с т
а н о в и в:

позивач ОСОБА_1 звернувся з позовом до
відповідача ОСОБА_2, в якому просить
визнати останнього таким, що втратив
право користування квартирою АДРЕСА_1.
В обгрунтування своїх вимог
покликається на те, що з 13 жовтня 1990
року є основним квартиронаймачем даної
квартири. На даний час в спірній
квартирі зареєстрований він, його
дружина ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_2,
який є його онуком. Однак, відповідач з
моменту народження разом з своєю мамою
проживав в АДРЕСА_2, а в спірній
квартирі ніколи не проживав, не
сплачував комунальні послуги, його
особистих речей в квартирі немає.
Стверджує про те, що ні він, ні його
дружина не чинили відповідачу перешкод
в користуванні жилим приміщенням,
останній добровільно визначив собі
інше місце проживання і спірним жилим
приміщенням ніколи не користувався без
поважних причин. На підставі ст.ст. 71, 72
ЖК України просить визнати ОСОБА_2
таким, що втратив право користування
спірною квартирою.

ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічним
позовом до ОСОБА_1 в якому просить
зобов'язати останнього не чинити
перешкод щодо реалізації його права
користування жилим приміщенням -
вселення в квартиру АДРЕСА_1.
Обґрунтовуючи позов посилається на те,
що 13 жовтня 1990 р. виконавчим комітетом
Шевченківської ради народних
депутатів відповідачу за зустрічним
позовом було видано ордер на спірне
жиле приміщення відповідно до якого
квартиронаймачами також виступали
дружина відповідача ОСОБА_3 та їхній
син ОСОБА_4. Стверджує про те, що він
зареєстрований в оспорюваній квартирі
з 1996 році зі згоди всіх наймачів, однак
відповідач за зустрічним позовом та
його дружина, котрі являються його
дідом та бабою постійно вимагали від
нього та його батька ОСОБА_4 знятись з
реєстрації в даній квартирі та не
надавали можливості фактично
проживати в ній. Тому він був змушений
проживати в АДРЕСА_2 з мамою та сестрою.
В лютому 2013 року він став повнолітнім
та має право самостійно обирати собі
місце фактичного проживання, а тому
хоче проживати в оспорюваній квартирі
та нести обов'язки пов'язані з
утриманням даного нерухомого майна.
Крім цього, зазначає про те, що до особи,
яка порушила норми житлового права, а
саме - відсутня за адресою місця
реєстрації понад шість місяців, не
можна застосувати таку спеціальну
санкцію як визнання її такою, що
втратила право користування жилим
приміщенням, якщо її відсутність
відбувалася без її вини, поза її волею,
оскільки його відсутність в спірній
квартирі понад шість місяців зумовлена
неправомірною поведінкою відповідача
за зустрічним позовом та його дружини,
яка полягала в тому, що у випадку його
з'явлення в квартирі його просили
терміново її покинути. Стверджує, що
станом на день звернення до суду з
позовом не має можливості
користуватись спірною квартирою для
задоволення своїх житлових потреб.

В судовому засіданні позивач за
первісним позовом та його представник
первісний позов підтримали, дали
пояснення аналогічні змісту позовної
заяви, проти задоволення зустрічного
позову заперечили. Позивач додатково
зазначив, що відповідач за первісним
позовом ніколи не проживав в спірній
квартирі та не просив в нього ключів
від неї, перешкод відповідачу в
користуванні жилим приміщенням не
чинив. Пояснив, що в спірній квартирі
він проживає разом з своєю дружиною
ОСОБА_3 і кожного року в період з кінця
березня по кінець жовтня вони даною
квартирою не користуються, оскільки
проживають в цей час в АДРЕСА_3. Просять
задоволити первісний позов на підставі
ст.ст. 71, 72 ЖК України.

Відповідач за первісним позовом та
його представник в судовому засіданні
первісний позов не визнали та пояснили,
що відповідач ОСОБА_2 з 1995 року по 2000 рік
проживав в спірній квартирі разом з
дідом (позивачем за первісним позовом),
бабою, мамою, батьком та сестрою. В 2001 р.
його батько ОСОБА_4 поїхав в Португалію
на роботу і він разом з мамою та сестрою
переїхав в АДРЕСА_2. Після цього позивач
за первісним позовом та його дружина
наполягали на тому щоб він знявся з
реєстрації. Під час того як батько
повертався з-за кордону і знаходився в
Україні, він навідувався до батька; в 2006
році проживав в спірній квартирі
протягом двох тижнів. Його особистих
речей в квартирі немає. З приводу
зустрічного позову, позивач за
зустрічним позовом ОСОБА_2 та його
представник просять такий задоволити з
підстав наведених у позовній заяві.
Позивач додатково пояснив, що під час
того як він заходив до спірної квартири
разом з своїм батьком ОСОБА_4, то
відповідач за зустрічним позовом не
чинив йому перешкод в користуванні
квартирою, а коли приходив без батька,
то відповідач не відчиняв дверей.
Зазначив, що 03 лютого 2013 він став
повнолітнім і після цього в квітні 2013 р.
один раз та в травні 2013 р. двічі
приходив до спірної квартири з наміром
поселитись в ній, однак відповідач не
відчиняв двері і не піднімав слухавки
телефону. Будь-яких активних дій, які б
унеможливлювали його проживання в
спірній квартирі відповідач за
зустрічним позовом не чинив. Після того
як йому виповнилось 18 років він не
спілкувався з відповідачем ОСОБА_1 з
приводу проживання в квартирі і не
просив в нього ключів від неї, оскільки
не бачився з ним.

Заслухавши пояснення сторін, їхніх
представників, показання свідків,
з'ясувавши дійсні обставини справи та
перевіривши їх доказами, суд приходить
до висновку, що у задоволенні
первісного та зустрічного позову слід
відмовити з наступних підстав.

Відповідно до ст.9 Житлового кодексу
ніхто не може бути виселений із
займаного жилого приміщення або
обмежений у праві користування жилим
приміщенням інакше як з підстав і в
порядку, передбачених законом.

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_1 13.10.1990 р. на підставі ордеру на
жиле приміщення №029331 (а.с.5) на сім'ю у
складі трьох осіб: ОСОБА_1, ОСОБА_3,
ОСОБА_4 було надано право на зайняття
двох кімнатної квартири АДРЕСА_1.

Відповідно до довідок з місця
проживання про склад сім'ї і прописки
№2936, №3193 (а.с.6, 17) в спірній квартирі
зареєстровано троє осіб: позивач за
первісним позовом ОСОБА_1, його дружина
ОСОБА_3 та їх внук ОСОБА_2 (позивач за
зустрічним позовом). Квартира не
приватизована, будинок знаходиться у
власності міської ради.

Судом встановлено, та не заперечується
сторонами по справі, що відповідач за
первісним позовом ОСОБА_2 з 27.05.1996 р.
зареєстрований в спірній квартирі як
неповнолітній член сім'ї (син) наймача
ОСОБА_4.

Нормами Житлового кодексу (ст.ст.71,72)
визначено, що якщо наймач або члени
його сім'ї були відсутніми з поважних
причин понад шість місяців, у зв'язку з
чим не користувались жилим
приміщенням, таке за ними зберігається.

Як стверджується актами від 13.03.2013 р.,
22.05.2013 р., 04.07.2013 р., складеними комісією
ТзОВ ЖЕП «Стимул-Сихів», ОСОБА_2 зі слів
сусідів не проживає в спірній квартирі
з дня народження. Факт його відсутності
у спірній квартирі підтвердили і
допитані в судовому засіданні свідки
ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8

Крім цього, свідки ОСОБА_6, ОСОБА_7,
ОСОБА_8 в судовому засіданні ствердили,
що позивач за зустрічним позовом
ОСОБА_2 з 2009 року по даний час
навчається в коледжі в м.Львові, який
розташований недалеко від спірної
квартири і протягом даного періоду
неодноразово висловлював своє бажання
проживати в даній квартирі та
періодично з'являвся до позивача за
первісним позовом, однак останній не
відчиняв дверей в квартиру та не
відповідав на телефонні дзвінки.

Відповідно до свідоцтва про народження
(а.с.18) ОСОБА_2 03 лютого 2013 року досяг
повноліття, відтак, факт тимчасового не
проживання відповідача за первісним
позовом, як неповнолітньої особи у
спірній квартирі до досягнення ним
повноліття не може бути підставою для
визнання його таким, що не проживав у
цій квартирі без поважних причин.

Позивач ОСОБА_1 звернувся з позовом до
суду 13.08.2013 р., тобто через шість місяців
та десять днів з моменту досягнення
його внуком ОСОБА_2 повноліття. Як
вбачається з пояснень позивача ОСОБА_1,
останній проживає в спірній квартирі
разом з дружиною ОСОБА_3 і в період з
кінця березня 2013 р. по кінець жовтня 2013
р. вони в спірній квартирі не проживали,
оскільки постійно знаходились в цей
час в АДРЕСА_3. Інші особи в квартирі не
проживають.

Враховуючи пояснення сторін, покази
свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, суд
приходить до висновку, що відповідач
ОСОБА_2 з моменту досягнення повноліття
не втратив інтерес до спірної квартири,
однак не мав можливості проживання в
ній в зв'язку з відсутністю фактичного
доступу - відсутністю ключів та
відсутністю мешканців (наймачів)
спірної квартири в період з кінця
березня 2013 р. по кінець жовтня 2013 р., а
тому відсутність ОСОБА_2 в спірній
квартирі понад встановлені строки мала
місце з поважних причин.

Акти про не проживання ОСОБА_2 та
показання свідків не спростовують
зазначеного, оскільки підтверджують
лише факт непроживання ОСОБА_2 в
спірній квартирі, а не свідчать про
неповажність причин його не
проживання, відтак не доводять
підставності позовних вимог.

Враховуючи те, що ОСОБА_2 не проживав у
спірній квартирі понад шестимісячний
строк з поважних причин, суд приходить
до висновку про відсутність підстав
для визнання його таким, що втратив
право на користування жилим
приміщенням, а тому в задоволенні
позову слід відмовити.

Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.

Посилання позивача за зустрічним
позовом ОСОБА_2 про те, що відповідачем
ОСОБА_1 чиняться перешкоди в праві
користування спірним жилим
приміщенням не знайшли свого
підтвердження в суді. Так, з пояснень
ОСОБА_2 в судовому засіданні
вбачається, що будь-яких активних дій
відповідачем ОСОБА_1, які б
унеможливлювали його проживання у
спірній квартирі вчинено не було. З
приводу чинення перешкод позивач не
звертався ні до правоохоронних
органів, ні до власника будинку
(міської ради). Після досягненням
позивачем повноліття він жодного разу
не спілкувався з відповідачем та не
просив в нього надати ключі від спірної
квартири, оскільки не бачився з ним.
Твердження позивача про те, що
відповідач ОСОБА_1 умисно не відчиняв
дверей спірної квартири не можуть бути
враховані судом, оскільки є лише
припущеннями позивача про те, що
відповідач знаходився в цей час в
квартирі та не підтверджуються
належними і допустимими доказами.

Факт звернення позивача за зустрічним
позовом ОСОБА_2 до відповідача з
письмовою заявою від 18 жовтня 2013 р.
(а.с.52) про визначення останнім часу
вселення в спірну квартиру, не
спростовує зазначене, оскільки таке
звернення мало місце вже під час
розгляду судом первісного позову,
тобто після того коли позивач за
первісним позовом ОСОБА_1 вважав, що
відповідач ОСОБА_2 вже втратив право
користування даною квартирою.

Враховуючи наведене, суд приходить до
висновку, що позивачем не доведено
порушення його права, а тому в
задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2
про усунення перешкод в праві
користування жилим приміщенням слід
відмовити в зв'язку з безпідставністю
позовних вимог.

На підставі ст.ст.9, 71, 72 ЖК України та
керуючись ст.ст.10, 60, 88, 212, 215-218 ЦПК
України, с у д, -

в и р і ш и в :

в задоволенні позову ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про визнання особи такою, що
втратила право користування жилим
приміщенням та зустрічного позову
ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод
в праві користування жилим приміщенням
- відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення, а особою, у
відсутності якої таке було
постановлено, - протягом того ж строку з
дня отримання його копії.

Головуючий
Борачок М.В.