АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження: 22-ц/790/605/14 Справа: №
639/4261/13-ц Категорія: «договірні
Головуючий 1 інстанції: Шиянова Л.О.
Доповідач: Піддубний Р.М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2014 року

м. Харків

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Харківської області в складі:

головуючого: судді
Піддубного Р.М.,

суддів: Тичкової
О.Ю., Швецової Л.А.,

при секретарі:
Руссу К.З.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Жовтневого районного суду м.
Харкова від 20 листопада 2013 року по
справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3, яка діє в інтересах
неповнолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_5, третя
особа - служба у справах дітей
Жовтневого району м. Харкова
Управління служб у справах дітей
Департаменту праці та соціальної
політики Харківської міської ради, про
визнання договору дарування недійсним,
переведення прав та обов'язків покупця
за договором купівлі-продажу, -

встановила:

У травні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом, мотивуючи який
зазначив, що його братові ОСОБА_6 та
колишній дружині останнього ОСОБА_7 на
праві спільної часткової власності
належало по ? частині житлового будинку
АДРЕСА_1. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер. 07
червня 2013 року він звернувся до
Лозівської державної нотаріальної
контори Харківської області із заявою
про прийняття спадщини після смерті
ОСОБА_6, а 30 вересня 2013 року отримав
свідоцтво про право на спадщину, яка
складається з ? частини вищевказаного
житлового будинку. Іншу ? частини
будинку після смерті ОСОБА_7 отримав у
спадщину її племінник ОСОБА_2 За
укладеним 24 квітня 2013 року та
посвідченим приватним нотаріусом
Харківського міського нотаріального
округу ОСОБА_8 договором дарування
ОСОБА_2 передав, а ОСОБА_5 та ОСОБА_4 в
особі їх законного представника ОСОБА_3
прийняли в дар ? частину вищевказаного
будинку. Посилаючись на те, що
вищевказаний правочин є удаваним,
оскільки вчинений сторонами для
приховання іншого правочину, зокрема,
договору купівлі-продажу, та вказуючи
на порушення його, як співвласника
нерухомого майна, переважного перед
іншими особами права на купівлю частки
у праві спільної часткової власності, з
урахуванням уточнених у жовтні 2013 року
позовних вимог, ОСОБА_1 просив визнати
укладений 24 квітня 2013 року між ОСОБА_2
та ОСОБА_5 і ОСОБА_4 в особі їх законного
представника ОСОБА_3 договір дарування
недійсним, визнати його переважне
право на купівлю частки у спільній
частковій власності, перевести на
нього права та обов'язки покупця за
договором дарування ? частини
житлового будинку АДРЕСА_1.

Рішенням Жовтневого районного суду м.
Харкова від 20 листопада 2013 року у
задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1
посилаючись на порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права, просив рішення
скасувати, ухвалити нове рішення, яким
заявлений ним позов задовольнити.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
в межах доводів апеляційної скарги та
вимог, заявлених в суді першої
інстанції, колегія суддів дійшла
висновку про відсутність підстав для
задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив із того, що
оспорюваний договір дарування
укладено між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 і ОСОБА_4
в особі їх законного представника
ОСОБА_3 з дотриманням вимог закону, не є
правочином, який вчинено сторонами для
приховання договору купівлі-продажу, а
відтак відсутні підстави для
переведення на позивача права та
обов'язків покупця.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками з наступних підстав.

Судовим розглядом встановлено, що на
підставі свідоцтва про право на
спадщину за законом від 30 вересня 2013
року позивачеві на праві власності
належить ? частина житлового будинку
АДРЕСА_1.

24 квітня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 і
ОСОБА_4 в особі їх законного
представника ОСОБА_3 було укладено та
нотаріально посвідчено договір,
відповідно до умов якого ОСОБА_5 і
ОСОБА_4 прийняли в дар ? частину
вищевказаного житлового будинку з
відповідною частиною надвірних
будівель.

Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа
має право в порядку, встановленому
цим Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності, які передбачають
рівність прав сторін щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості та
обов'язок кожної сторони довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених цим
Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 179 ЦПК предметом
доказування під час судового розгляду
є факти, які обґрунтовують заявлені
вимоги чи заперечення або мають інше
значення для вирішення справи
(причини пропуску строку позовної
давності тощо) і підлягають
встановленню при ухваленні судового
рішення.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч. 3,4 ст.
60 ЦПК).

Частинами 1, 3, 5 ст. 203 ЦК України
передбачено, що зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним
є правочин, який вчинено сторонами для
приховання іншого правочину, який вони
насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин
вчинений сторонами для приховання
іншого правочину, який вони насправді
вчинили, відносини сторін регулюються
правилами щодо правочину, який сторони
насправді вчинили.

Відповідно до п. п. 4, 9 договору
дарування сторони підтверджують, що
безоплатна передача майна від
дарувальника обдарованим є дійсним
наміром сторін і не приховує ніяких
зобов'язань обдарованих, пов'язаних з
цим договором по відношенню до
дарувальника. Цей договір не носить
характеру фіктивного чи удаваного
правочину.

Оскільки відповідно до ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст.
203 ЦК України головним елементом угоди
(правочину) є вільне волевиявлення та
його відповідність внутрішній волі
сторін, які спрямовані на настання
певних наслідків, то основним
юридичним фактом, який підлягав
доведенню позивачем, є те, що
оспорюваний ним договір дарування було
укладено з метою приховати іншу угоду,
зокрема, договір купівлі-продажу.

Належних та допустимих в розумінні
ст.ст. 58, 59 ЦПК України доказів на
підтвердження спрямованості волі
сторін на укладення іншого, ніж договір
дарування, правочину, позивачем не
надано й матеріали справи не містять.

Частиною 4 ст. 362 ЦК передбачено, що у
разі продажу частки у праві спільної
часткової власності з порушенням
переважного права купівлі співвласник
може пред'явити до суду позов про
переведення на нього прав та обов'язків
покупця.

Отже, за змістом вказаної норми
порушення переважного права купівлі
частки у праві спільної часткової
власності має наслідком переведення в
судовому порядку на співвласника,
право якої порушено, прав та обов'язків
покупця, а не визнання такого договору
недійсним в цілому.

Оскільки позивачем не доведено, що
договір дарування вчинено сторонами
для приховання іншого правочину,
зокрема, договору купівлі-продажу та
його істотних умов, зокрема вартості
предмету продажу, суд першої інстанції
дійшов також обґрунтованого висновку
про відсутність підстав для
задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про
переведення на нього прав та обов'язків
покупця.

Отже, судом першої інстанції не було
порушено норм процесуального права,
рішення суду відповідає вимогам
матеріального права та встановленим
обставинам справи, а тому відповідно до
вимог ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційна
скарга підлягає відхиленню, а рішення
суду - залишенню без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 303, 304, 307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м.
Харкова від 20 листопада 2013 року
залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту її
проголошення, але може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України
протягом двадцяти днів з дня набрання
нею законної сили.

Головуючий

Судді