Справа № 203/6769/14-ц
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2014 року

Кіровський
районний суд м. Дніпропетровська

у складі:           головуючого судді -
Маймур Ф.Ф.

при секретарі
– Чередник І.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.
Дніпропетровську цивільну справу за
поданням Кіровського відділу
державної виконавчої служби
Дніпропетровського міського
управління юстиції, заінтересовані
особи – ОСОБА_1, ОСОБА_2 про тимчасове
обмеження в праві виїзду за кордон
боржника за виконавчим листом № 2-1825
виданим 03.06.2009 року Кіровським районним
судом м. Дніпропетровська, –

В С Т А Н О В И В :

27 жовтня 2014 року державний виконавець
Кіровського ВДВС ДМУЮ ОСОБА_3,
заінтересовані особи – ОСОБА_1, ОСОБА_2,
звернувся до Кіровського районного
суду м. Дніпропетровська з поданням про
обмеження виїзду ОСОБА_1 за межі
України до повного виконання останнім
виконавчого листа № 2-1825 виданим 03.06.2009
року Кіровським районним судом м.
Дніпропетровська про стягнення з
ОСОБА_1 на користь бабусі ОСОБА_2
аліментів на утримання дитини ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1 до її повноліття, у розмірі
40 відсотків прожиткового мінімуму для
дитини відповідного віку з усіх видів
заробітку, щомісячно, починаючи
стягнення з 27 квітня 2009 року, виходячи з
того, що боржник ухиляється від
виконання зобов’язань, кошти на
утримання дитини у добровільному
порядку не сплачує, у зв’язку з чим в
нього станом на 01.04.2014 рік виникла
заборгованість по сплаті аліментів в
розмірі 19 223 грн. 72 коп. (а.с. 24)

Заявник у судове засідання не
з’явився, про час, дату та місце
розгляду подання повідомлявся
належним чином, витребуванні під час
відкриття судом провадження по справі
матеріали виконавчого провадження для
дослідження у судовому засіданні не
надав, тому суд враховуючі питання яке
поставлене для вирішення перед судом
та вимоги закріплені в ч. 2 ст. 377-1 ЦПК
України вважає необхідним розглянути
дане подання за такою явкою сторін. (а.с.
33-34, 43)

Інші сторони у судове засідання не
з’явились, про час, дату та місце
розгляду подання повідомлялись
належним чином, про причини неявки суд
не повідомили. (а.с. 30, 32, 41-42)

Дослідивши матеріали цивільної справи,
суд приходить до наступного висновку з
таких підстав.

Встановлено, що на виконанні у
Кіровському відділі державної
виконавчої служби Дніпропетровського
міського управління юстиції перебуває
виконавче провадження з виконання
виконавчого листа № 2-1825 виданим 03.06.2009
року Кіровським районним судом м.
Дніпропетровська, про стягнення з
ОСОБА_1 на користь бабусі ОСОБА_2
аліментів на утримання дитини ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1 до її повноліття, у розмірі
40 відсотків прожиткового мінімуму для
дитини відповідного віку з усіх видів
заробітку, щомісячно, починаючи
стягнення з 27 квітня 2009 року, що
підтверджується копією виконавчого
листа та копією постанови про
відкриття виконавчого провадження,
наявним в матеріалах справи. (а.с. 2-3)

Судом встановлено, що державним
виконавцем при зверненні до суду з
поданням про тимчасове обмеження в
праві виїзду за кордон боржника ОСОБА_1
за виконавчим листом № 2-1825 виданим
03.06.2009 року Кіровським районним судом м.
Дніпропетровська було долучено до
матеріалів справи розрахунок
заборгованості зі сплаті аліментів за
період з вересня 2013 року по березень 2014
року, який склав 19 223 грн. 72 коп., що
підтверджується копією розрахунку,
наявною в матеріалах справи. (а.с. 26)

Судом при розгляді подання було
встановлено, що з 21.11.2006 року ОСОБА_1
зареєстрований за адресою:
ІНФОРМАЦІЯ_2, однак на даний час
перебуває у слідчому ізоляторі
Управління державної пенітенціарної
служби України, що підтверджується
відомостями адресно-довідкового
підрозділу ГУДМС УДМС України в
Дніпропетровській області від 25.11.2014
року, наявними в матеріалах справи. (а.с.
39)

Правовідносини, які виникли між
сторонами, врегульовані нормами
Конституції України, Конвенцією про
захист прав людини і основоположних
свобод (надалі - Конвенція), Міжнародним
пактом про громадянські та політичні
права, Цивільним Кодексом України,
Законом України «Про виконавче
провадження» та іншими
нормативно-правовими актами.

Згідно зі ст. 2 Протоколу № 4 до
Конвенції про захист прав людини
основоположних свобод, який гарантує
деякі права і свободи, не передбачені в
Конвенції та у Першому протоколі до
неї, кожен є вільним залишати будь-яку
країну, включно зі своєю власною. На
здійснення цих прав не може бути
встановлено жодних обмежень, крім тих,
що передбачені законом і є необхідними
в демократичному суспільстві в
інтересах національної чи громадської
безпеки, для підтримання публічного
порядку, запобігання злочину, для
захисту здоров’я чи моралі або з метою
захисту прав і свобод інших осіб.

Також ст. 12 Міжнародного пакту про
громадянські та політичні права
передбачено, що кожна людина має право
покидати будь-яку країну, включаючи
свою власну. Згадані вище права не
можуть бути об’єктом ніяких обмежень,
крім тих, які передбачено законом, які є
необхідними для охорони державної
безпеки, громадського порядку,
здоров’я чи моральності населення або
прав і свобод інших і є сумісними з
іншими правами, визначеними і цьому
Пакті.

Законодавством України зазначені
правовідносини регулюються ст. 313 ЦК
України, відповідно до якої фізична
особа має право на свободу пересування.
Фізична особа, яка досягла шістнадцяти
років, має право на вільний самостійний
виїзд за межі України. Фізична особа
може бути обмежена у здійсненні права
на пересування лише у випадках,
встановлених законом.

Положеннями ст. 6 Закону України «Про
порядок виїзду з України і в’їзду в
Україну громадян України» встановлено,
що громадянинові України може бути
тимчасово відмовлено у видачі
паспорта, або громадянинові України,
який має паспорт, може бути тимчасово
відмовлено у виїзді за кордон, зокрема,
у випадку якщо він ухиляється від
виконання зобов’язань, покладених на
нього судовим рішенням, - до виконання
зобов’язань.

Відповідно до ч. 2 ст. 10 ЦПК наявність
умислу та обставини, які є предметом
посилання суб’єкта подання про
тимчасове обмеження у праві виїзду за
межі України як на підставу його вимог,
підлягають доведенню даного факту.

Під час звернення до суду з поданням
про встановлення тимчасового
обмеження у праві виїзду за межі
України та при відкритті провадження у
справі доцільно зобов’язувати
державного виконавця, суб’єкта
звернення, здійснити та подати до суду
опис документів виконавчого
провадження, що передбачено листом ВСУ
від 01.02.2013 року.

Згідно ч. 1 ст. 377-1 ЦПК України питання
про тимчасове обмеження боржника -
фізичної особи або керівника боржника -
юридичної особи у праві виїзду за межі
України при виконанні судових рішень
та рішень інших органів (посадових
осіб) вирішується судом за
місцезнаходженням органу державної
виконавчої служби за поданням
державного виконавця, погодженим з
начальником відділу державної
виконавчої служби.

Відповідно до ч.3 п. 18 ст. 11 Закону
України «Про виконавче провадження» у
разі ухилення боржника від виконання
зобов'язань, покладених на нього
рішенням, державний виконавець у
процесі здійснення виконавчого
провадження має право звертатися до
суду за встановленням тимчасового
обмеження у праві виїзду боржника -
фізичної особи або керівника боржника -
юридичної особи за межі України - до
виконання зобов'язань за рішенням.

З роз’яснень викладених в
листі Верховного Суду України «Про
судову практику щодо вирішення питання
про тимчасове обмеження у праві виїзду
за межі України» від 01.02.2013 року (надалі
– Лист ВСУ від 01.02.2013 року) в розділі
«Форма і зміст подання ДВС» зазначено,
що подання повинно містити
підтвердження факту ухилення боржника
від виконання своїх зобов’язань
шляхом подання копії виконавчого
документа, постанови про відкриття
виконавчого провадження, а також інших
документів виконавчого провадження,
які, на думку державного виконавця,
підтверджують ухилення боржника від
виконання зобов’язань, покладених на
нього рішенням, відомості про характер
та розмір невиконаних зобов’язань
боржником. Окрім цього, державний
виконавець повинен повідомити
боржника про направлення до суду
подання щодо встановлення тимчасового
обмеження у праві виїзду.

Відповідно до листа ВСУ від 01.02.2013 року
в розділі «Ухилення боржника від
виконання зобов’язань» роз’яснено, що
значення словосполучення «ухилення
від виконання зобов’язань, покладених
судовим рішенням іншого органу
(посадової особи)», вжите у п. 5 ч. 1 ст. 6
Закону № 3857-XII та у п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону №
606-XIV, означає з об’єктивної сторони
такі діяння (дії чи бездіяльність)
особи боржника, які полягають у
навмисному чи іншому свідомому
невиконанні нею зазначених
обов’язків. Особа, яка має невиконанні
зобов’язання, не може вважатися винною
в ухиленні, поки не буде доведено
протилежне.

Суд критично оцінює посилання
державного виконавця щодо
неодноразового виклику боржника до
відділу ДВС для сплати заборгованості
за місцем мешкання, а саме за
зазначеної в поданні адресою: м.
Дніпропетровськ, пл..
ПетровськогоАДРЕСА_1, оскільки зі
змісту отриманої судом відповіді на
запит до відділу адресно-довідкової
роботи УПР ГРФО ГУ ДМС України в
Дніпропетровській області від 28.11.2014
року боржник ОСОБА_1 з 21.11.2006 року
зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2
та на момент розгляду даного подання
перебуває у слідчому ізоляторі
Управління державної пенітенціарної
служби України, що спростовує
викладені державним виконавцем
фактичні обставини щодо ухилення
боржника та підтверджує порушення з
боку державного виконавця покладених
на нього обов’язків щодо належного
виконання своїх посадових обов’язків,
порушення Закону України «Про
виконавче провадження» та Інструкції з
організації примусового виконання
рішень від 17.04.2012 року, затвердженої
Міністерством юстиції України від
02.04.2012 року за № 512/5, внаслідок чого є
однією з підстав для відмови в
задоволенні подання державного
виконавця.

Суд при розгляді подання про тимчасове
обмеження у праві виїзду за кордон
виходив з того, що державним виконавцем
при зверненні до суду з вищезазначеним
поданням не було долучено до
матеріалів справи жодного документу
виконавчого провадження, який
підтверджував би факт ухилення
боржника від виконання зобов’язань,
покладених на нього рішенням суду, а
долучений до матеріалів справи
розрахунок заборгованості не може бути
належним доказом по справі, оскільки
він був здійснений державним
виконавцем лише за період з вересня 2013
року по березень 2014 року, однак до суду
державний виконавець звернувся лише 27
жовтня 2014 року, що унеможливлює
встановлення судом факту погашення
заборгованості або ухилення ОСОБА_1 від
сплати аліментів у період з квітня 2014
року по жовтень 2014 року, що є порушенням
з боку державного виконавця положень
Інструкції з організації примусового
виконання рішень від 17.04.2012 року,
затвердженої Міністерством юстиції
України від 02.04.2012 року за № 512/5.

Окрім цього, суд також при вирішенні
заявленого подання виходив з того, що
державним виконавцем всупереч
ухваленого судом під час відкриття
провадження рішення про витребування
доказів та норм чинного законодавства
України, які зобов’язують державного
виконавця по даній категорії справ не
вимогу суду надати матеріали
виконавчого провадження для
встановлення та підтвердження
обставин дійсного ухилення боржника
від виконання зобов’язань по сплаті
аліментів не було надано державним
виконавцем на вимогу суду матеріали
виконавчого провадження, однак як
вбачається з матеріалів справи
державний виконавець був належним
чином та завчасно повідомлений про
дату, місце та час судових засідань, а
також отримував ухвалу суду при
витребуванні докази, але в порушення
вимог Інструкції з організації
примусового виконання рішень від 17.04.2012
року не подав до суду витребуванні
документи виконавчого провадження, що
відповідно до роз’яснень викладених в
Листі ВСУ від 01.02.2013 року також є однією
з підстав для відмови в задоволенні
подання.

Також, суд при вирішенні подання щодо
тимчасового обмеження у праві виїзду з
України ОСОБА_1, враховує, що державним
виконавцем в поданні не було наведено
фактів з посиланням на докази шляхом їх
долучення до матеріалів справи, які б
підтверджували ухилення боржника від
виконання покладених на нього
зобов’язань судовим рішенням, а отже
державним виконавцем не було вжито
своєчасно та в повному обсязі
попередніх заходів примусового
характеру, а саме накладено арешт на
все майно боржника та оголошено
заборону на його відчуження, з
одночасним внесенням відомостей про
арешт до відповідних реєстрів,
накладення арешту на кошти боржника, що
містяться в банківських та фінансових
установах, перевірку майнового стану
боржника шляхом надіслання запитів до
відповідних реєструючи органів та
установ, та отримання відповідей до
них, письмових викликів боржника, а в
разі неявки застосування приводу через
органи внутрішніх справ, відібрання
пояснень від боржника з метою
долучення зазначених письмових
доказів в підтвердження факту ухилення
боржника від виконання покладених на
нього зобов’язань для обґрунтування
доцільності тимчасового обмеження
боржника в праві виїзду за кордон та
встановлення повноти вчинених
виконавчих дій в рамках виконавчого
провадження, попре викладене наявна
лише констатація факту відсутності
відомостей працевлаштування, допомоги
у центрі зайнятості, а також доходів у
вигляді пенсії, яка була зазначена
державним виконавцем у змісті подання,
що не може бути підставою для
задоволення вимог державного
виконавця.

Враховуючи вищевикладене, суд
приходить до висновку, що твердження
державного виконавця щодо ухилення
боржника від виконання своїх
зобов’язань є не обґрунтованими, крім
того, державним виконавцем не була
підтверджена відсутність боржника за
місцем свого мешкання, оскільки з 2006
року боржник зареєстрований за іншою
адресою, а також на момент звернення
державного виконавця до суду боржник
перебуває у слідчому ізоляторі
Управління державної пенітенціарної
служби України, що також не було
встановлено державним виконавцем під
час виконання своїх обов’язків, тому
суд приймаючи до уваги передбачені
законом юридичні санкції у вигляді
тимчасового обмеження у праві виїзду,
які застосовуються не за наявність
факту невиконання зобов’язань, а за
ухилення від їх виконання, з’ясувавши
вищезазначені обставини, вважає за
необхідне відмовити державному
виконавцю у задоволенні подання про
тимчасове обмежити у праві виїзду з
України.

Оцінюючи всі докази досліджені у
судовому засіданні, у їх сукупності, та
приймаючи до уваги, що державним
виконавцем не надано достатніх доказів
необхідності застосування обмеження
ОСОБА_1 у праві виїзду за кордон України
та того, що Кіровським відділом
державної виконавчої служби
Дніпропетровського міського
управління юстиції вжито ряд заходів,
необхідних для своєчасного і в повному
обсязі примусового виконання
виконавчого листа № 2-1825/2009 від 03 червня
2009 року, суд дійшов висновку про
недоцільність застосування обмеження
ОСОБА_1 права для виїзду за кордон
України, тому вважає необхідним
відмовити у задоволенні подання за
недоведеністю саме ухилення боржника
від виконання зобов’язань.

На підставі викладеного, керуючись
Конституцією України, Конвенцією про
захист прав людини і основоположних
свобод, Міжнародним пактом про
громадянські та політичні права, ст. 377-1
ЦПК України, Законом України «Про
виконавче провадження», Законом
України «Про державну прикордонну
службу», Законом України «Про порядок
виїзду і в’їзду в Україну громадян
України», суд –

У Х В А Л И В:

Кіровському відділу державної
виконавчої служби Дніпропетровського
міського управління юстиції у
задоволенні подання про тимчасове
обмеження ОСОБА_1 в праві виїзду за
кордон – відмовити.

Ухвалу суду може бути оскаржено у
Апеляційний суд Дніпропетровської
області через Кіровський районний суд
м. Дніпропетровська шляхом подання
апеляційної скарги протягом 5 днів з
дня її проголошення, у разі якщо ухвалу
було постановлено без участі особи,
яка її оскаржує, апеляційна скарга
подається протягом 5 днів з дня
отримання копії ухвали.

Суддя:

Ф.Ф. Маймур