АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Cправа №2/638/144/13
Провадження №22ц/790/6464/13
Головуючий1 інстанції: Руднєва О.О.
Категорія: кредитні
Доповідач: Гуцал Л.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2014 року судова колегія судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
в складі:

головуючого -
Гуцал Л.В.,

суддів
-Коростійової В.І., Івах А.П.,

за участю
секретаря - Литвин О.Б.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Харкові цивільну справу
за апеляційними скаргами ОСОБА_2,
ОСОБА_3 на рішення Дзержинського
районного суду м.Харкова від 22 серпня
2013 року по справі за позовом публічного
акціонерного товариства «ПриватБанк»
до арбітражного керуючого Корольова
Вадима Вячеславовича, ОСОБА_2, ОСОБА_3,
за участі третьої особи - фізичної
особи підприємця ОСОБА_5, про визнання
недійсними договорів купівлі продажу,-

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2011 року публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ
«ПриватБанк» ) звернулось до суду із
зазначеним позовом.

Свої вимоги мотивувало наступним.

26 лютого 2008 року між ПАТ КБ
«ПриватБанк» та фізичною особою ОСОБА_5
було укладено кредитний договір №HAEEGK
01270013, за яким банк надав позичальнику
кредит у розмірі 115 364 доларів США на
придбання квартири.

19 вересня 2008 року між ПАТ КБ
«ПриватБанк» та фізичною особою ОСОБА_5
було укладено кредитний договір №HAH2GА
00000052, за яким банк надав позичальнику
кредит у розмірі 101 882,16 доларів США на
придбання квартири.

З метою забезпечення виконання
зобов'язань за кредитним договором від
26 лютого 2008 року між ПАТ КБ
«ПриватБанк» та фізичною особою ОСОБА_5
укладено договір іпотеки №HAEEGK 01270013 від
26 лютого 2008 року, за умовами якого
ОСОБА_5 надав банку (іпотекодержателю) в
іпотеку квартиру, розташовану за
адресою: АДРЕСА_3.

Крім того, з метою забезпечення
виконання зобов'язань за кредитним
договором від 19 вересня 2008 року між ПАТ
КБ «ПриватБанк» та фізичною особою
ОСОБА_5 укладено договір іпотеки №HAH2GА
00000052 від 19 вересня 2008 року за умовами
якого фізична особа ОСОБА_5 надав банку
(іпотекодержателю) в іпотеку квартиру,
розташовану за адресою: АДРЕСА_2.

На початку 2009 року фізична
особа-підприємець (далі ФОП) ОСОБА_5
розпочав процедуру самобанкрутства.

Постановою господарського суду
Харківської області від 13 липня 2009 року
фізичну особу-підприємся (далі ФО-П)
ОСОБА_5 визнано банкрутом, відкрито
ліквідаційну процедуру, призначено
ліквідатором арбітражного керуючого
Бережного О.І., визначено строк
ліквідаційної процедури - до 13 січня 2010
року.

Оскільки зобов'язання ОСОБА_5 перед ПАТ
КБ «ПриватБанк» не пов'язані із
підприємниицькою діяльністю
останнього, банк не заявляв свої
вимоги у процедурі банкрутства, не є
кредитором у розумінні Закону України
«Про відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом»,
то і іпотечне майно не могло бути
включено до ліквідаційної маси.

Крім того, зазначеною вище Постановою
господарського суду про визнання особи
банкрутом нерухоме майно ОСОБА_5, яке
він передав в іпотеку банку, не було
включено до ліквідаційної маси.

Незважаючи на це, 28 грудня 2010 року між
ліквідатором ФО-П ОСОБА_5 - арбітражним
керуючим Корольовим В.В. та ОСОБА_2 було
укладено спірні договори
купівлі-продажу нерухомого майна, що
було предметом договорів іпотеки від 26
лютого 2008 року та 19 вересня 2008 року і
перебували під забороною відчуження:
квартири АДРЕСА_3 та квартири АДРЕСА_2,
що є грубим порушенням прав
іпотекодержателя.

Враховуючи що предмети іпотеки не було
включено до ліквідаційної маси, продаж
вчинено без згоди іпотекодержателя,
іпотечне майно було продано без
належної оцінки, за значно нижчою від
ринкової ціну, кошти від реалізації
квартир за спірними договорами у
ліквідаційній процедурі до ПАТ КБ
«ПриватБанк» не надходили, продаж
вчинено із суттєвими порушеням
процедури продажу, позивач просив
відповідно до ст.ст.203,215 ЦК України,
визнати недійсними договори
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 та
квартири АДРЕСА_2, укладені 28 грудня 2010
року між Ліквідатором ФОП ОСОБА_5 -
арбітражним керуючим Корольовм В.В. та
ОСОБА_2.

Рішенням Дзержинського районного суду
м.Харкова від 22 серпня 2013 року позов
задоволено частково - спірні договори
купівлі-продажу визнано недійсними,
вирішено питання про розподіл судових
витрат.

.

В апеляційних скаргах ОСОБА_2 та ОСОБА_3
просять рішення суду скасувати та
ухвалити нове рішення про відмову у
здоволенні позовних вимог.

При цьому посилаються на:
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими; порушення норм
матеріального і процесуального права.

ПАТ КБ «ПриватБанк» рішення суду не
оскаржило, письмових заперечень на
апеляційні скарги не подало.

Перевіряючи законність і
обгрунтованість судового рішення
відповідно до вимог ч.1 ст.303 ЦПК України
- у межах доводів апеляційних скарг і
вимог, заявлених у суді першої
інстанції, судова колегія вважає, що
апеляційні скарги підлягають
задоволенню.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позовних вимог ПАТ "ПриватБанк", суд
першої інстанції виходив із того, що:

- ПАТ "ПриватБанк" не є конкурсним
кредитором, та його вимоги до боржника
не можуть погашатися на підставі
статті 14 Закону України "Про
відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом";

- у порушення ст.ст. 9, 12 Закону України
"Про іпотеку", та ч.2 ст. 586 ЦК України
спірне майно відчужено без згоди
іпотекодержателя;

- предмети іпотеки реалізовано за
заниженою ціною і отримані від продажу
цієї нерухомості кошти в сумі 116 096,98
грн. ПАТ КБ «ПриватБанк» не змогло
зарахувати на погашення
заборгованості ОСОБА_5 за кредитними
договорами,

а тому правочини, на підставі яких
спірне майно було відчужено, є такими,
що не відповідають вимогам закону і
підлягають визнанню недійсними на
підставі ст..ст.203, 215 ЦК України. Крім
того, як на підставу визнання спірних
правочинів недійсними, суд першої
інстанції послався на ст..229 ЦК України
та п.19 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 05.11.2009 року №9 «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними».

Такий висновок суду першої інстанції
не можна визнати правильним.

За змістом ст. 215 ЦК України підставою
визнання недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частиною 1-3, 5 ст.203 ЦК
України, а саме: зміст правочину не може
суперечити вимогам ЦК України, іншим
актам цивільного законодавства,
моральним засадам суспільства; особа,
яка вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності; волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати внутрішній волі, а також
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що ним обумовлені.

Матеріалами справи встановлено
наступне.

26 лютого 2008 року між ПАТ КБ
«ПриватБанк» та фізичною особою ОСОБА_5
було укладено кредитний договір №HAEEGK
01270013, за яким банк надав позичальнику
кредит у розмірі 115 364 доларів США на
придбання квартири.

19 вересня 2008 року між ПАТ КБ
«ПриватБанк» та фізичною особою ОСОБА_5
було укладено кредитний договір №HAH2GА
00000052, за яким банк надав позичальнику
кредит у розмірі 101 882,16 доларів США на
придбання квартири.

З метою забезпечення виконання
зобов'язань за вказаним кредитним
договором від 26 лютого 2008 року між ПАТ
КБ «ПриватБанк» та фізичною особою
ОСОБА_5 укладено договір іпотеки №HAEEGK
01270013 від 26 лютого 2008 року, за умовами
якого ОСОБА_5 надав банку
(іпотекодержателю) в іпотеку квартиру,
розташовану за адресою: АДРЕСА_3.

Крім того, з метою забезпечення
виконання зобов'язань за кредитним
договором від 19 вересня 2008 року між ПАТ
КБ «ПриватБанк» та фізичною особою
ОСОБА_5 укладено договір іпотеки №HAH2GА
00000052 від 19 вересня 2008 року за умовами
якого ОСОБА_5 надав банку
(іпотекодержателю) в іпотеку квартиру,
розташовану за адресою: АДРЕСА_2 (т.1
а.с.7-18).

Рішенням Дзержинського районного суду
м.Харкова від 27 січня 2010 року на
задоволення вимог ЗАТ КБ «ПриватБанк»
за кредитним договором №HAEEGK 01270013 від 26
лютого 2008 року звернено стягнення на
предмет іпотеки за договором іпотеки
від 26 лютого 2008 року - квартиру АДРЕСА_3.

Рішенням Київського районного суду
м.Харкова від 01 лютого 2010 року на
задоволення вимог ЗАТ КБ «ПриватБанк»
за кредитним договором №№HAH2GА 00000052
від 19 вересня 2008 року звернено
стягнення на предмет іпотеки за
договором іпотеки від 26 лютого 2008 року -
квартиру АДРЕСА_2 (т.1 а.с.19-24).

Постановою господарського суду
Харківської області від 13 липня 2009 року
ФО-П ОСОБА_5 визнано банкрутом, відкрито
ліквідаційну процедуру, призначено
ліквідатором арбітражного керуючого
Бережного О.І., визначено строк
ліквідаційної процедури - до 13 січня 2010
року. Ухвалою того ж суду від 21 квітня
2010 року за клопотанням ліквідатора,
враховуючи необхідність визначення
складу ліквідаційної маси та подальшої
реалізації активів банкрута
необхідних для погашення вимог
кредиторів і завершення ліквідаційної
процедури, накладено арешт на все майно
ФО-П ОСОБА_5 за винятком майна, на яке
згідно з цивільним процесуальним
законодавством не може бути звернуто
стягнення. Цією ж ухвалою ліквідатором
ФО-П ОСОБА_5 призначено арбітражного
керуючого Таможанського О.В. та
продовжено строк ліквідаційної
процедури на шість місяців - до 13 липня
2010 року. Ухвалою господарського суду
Харківської області від 15 листопада 2010
року ліквідатором банкрута призначено
арбітражного керуючого Корольова В.В.,
якого зобов'язано закінчити
ліквідаційну процедуру (т.1 а.с.181-190).

Рішенням Дзержинського районного суду
м.Харкова від 30 листопада 2010 року
задоволено заяву ліквідатора банкрута
та зобов'язано приватного нотаріуса
Харківського міського нтаріального
округу ОСОБА_9 зняти заборону на
відчуження та вилучити записи про
іпотеку з Державного реєстру заборон
відчуження нерухомого майна та з
Державного реєстру іпотек, зокрема, на
квартиру, розташовану за адресою:
АДРЕСА_3 та на квартиру розташовану за
адресою: АДРЕСА_2, скасувавши усі
арешти, накладені на майно та інші
обмеження накладені на майно боржника
ФО-П ОСОБА_5 Це рішення суду першої
інстанції, рішенням апеляційного суду
Харківської області від 06 липня 2011 року
було змінено - скасовано в частині
покладення на приватного нотаріуса
обов'язку зняти заборону на відчуження
та вилучення записів про іпотеку з
іпотек з Державного реєстру заборон
відчуження нерухомого майна та з
Державного реєстру іпотек: квартири
АДРЕСА_3 та квартири АДРЕСА_2 (т.1 а.с.44-50).

28 грудня 2010 року на підставі постанови
про визнання боржника банкрутом
господарського суду Харківської
області від 13 липня 2009 року, ухвал
господарського суду Харківської
області від 21 жовтня 2010 року, 15
листопада 2010 року, 14 грудня 2010 року та в
порядку, визначеному Законом, між
ліквідатором боржника ФО-П ОСОБА_5 -
арбітражним керуючим Корольовим В.В. та
ОСОБА_2 укладено спірні договори
купівлі-продажу нерухомого майна, що
було предметом договорів іпотеки від 26
лютого 2008 року та 19 вересня 2008 року:
квартири АДРЕСА_3 та квартири АДРЕСА_2,
буд.228-а відповідно). Продаж об'єктів
аукціону за спірними договорами буо
вчинено за 60 200 грн. та 75 790 грн.
відповідно. (т.1 а.с.29-30)

26 січня 2011 року ОСОБА_2 продав квартиру
АДРЕСА_2 ОСОБА_3, про що між сторонами
було укладено договір купівлі-продажу,
посвідчений приватним нотаріусом
Харківського міського нотаріального
округу ОСОБА_10, реєстр №139 (т.1 а.с.69-70).

Відповідно до ст.ст. 9,12 Закону України
"Про іпотеку" іптекодавець має право
володіти та користуватись предметом
іпотеки відповідно до його цільового
призначення, якщо інше не встановлено
цим Законом, однак він не має права без
згоди іпотекодержателя, зокрема,
відчужувати предмет іпотеки. Правочин
щодо відчуження іпотекодавцем
переданого в іпотеку майна або його
передачі в наступну іпотеку, спільну
діяльність, лізинг, оренду чи
користування без згоди
іпотекодержателя є недійсним.

Як встановлено судом спірні квартири,
що були предметом іпотеки за
договорами іпотеки від 26 лютого та 19
вересня 2008 року, укладеними між
боржником ОСОБА_5 та банком, були
відчужені в процесі ліквідаційної
процедури боржника - ФО-П ОСОБА_5

Умови та порядок відновлення
платоспроможності суб'єкта
підприємницької діяльності - боржника
або визнання його банкрутом та
застосування ліквідаційної процедури,
повного або часткового задоволення
вимог кредиторів установлює Закон
України "Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом" (далі Закон).

Відчуження майна, переданого в іпотеку,
під час проведення ліквідаційної
процедури здійснюється в порядку,
визначеному цим Законом.

Згідно зі статтею 5 Закону (у редакції,
яка була чинною на час виникнення
спірних правовідносин) провадження у
справах про банкрутство регулюється
цим Законом, Господарським
процесуальним кодексом України, іншими
законодавчими актами України.

Відповідно до ч.1 ст. 23 Закону (у
редакції, яка була чинною на час
виникнення спірних правовідносин), з
дня прийняття господарським судом
постанови про визнання боржника
банкрутом і відкриття ліквідаційної
процедури скасовується арешт,
накладений на майно боржника,
визнаного банкрутом, чи інші обмеження
щодо розпорядження майном такого
боржника; накладення нових арештів або
інших обмежень щодо розпорядження
майном банкрута не допускається.

При цьому згоди іпотекодержателя на
відчуження предмета іпотеки за
договором, що укладається під час
ліквідаційної процедури боржника, яка
здійснюється в межах справи про
банкрутство, положеннями Закону (у
редакції, яка була чинною на час
виникнення спірних правовідносин) не
передбачено.

Така правова позиція була висловлена у
Постанові Верховного Суду України від
26 червня 2013 року (справа № 6-58 цс 13), а
відповідно до ст.360.7 ЦПК України,
рішення Верховного Суду України,
прийняте за наслідками розгляду заяви
про перегляд судового рішення з
мотивів неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права у подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначену норму права, та для
всіх судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність із рішенням Верховного
Суду України. Невиконання судових
рішень тягне за собою
відповідальність, установлену законом.

Оскільки спірні договори
купівлі-продажу нерухомого майна, що є
предметом іпотеки, були укладені
арбітражним керуючим у процесі
ліквідації іпотекодавця, якого в
установленому порядку визнано
банкрутом, та на час укладення спірних
договорів судове рішення про
скасування всіх арештів майна боржника
було чинним, то в правовідносинах, що
виникли між сторонами, підлягали
застосування саме норми Закону України
«Про відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом»,
а не Закону України «Про іпотеку», як то
вважав суд першої інстанції.

Отже, у даному випадку ненадання ПАТ КБ
«ПриватБанк», як іпотекодержателем
згоди на відчуження предметів іпотеки,
не є підставою для визнання спірних
угод недійсними.

Безпідставними є і посилання позивача
на те, що нерухоме майно, яке було в
іпотеці банку, не могло бути включено
ліквідатором до ліквідаційної маси.

Відповідно до ст. ст.14, 26 Закону (у
редакції, яка була чинною на час
виникнення спірних правовідносин), що
регуляє порядок виявлення кредиторів
та осіб, які виявлять бажання взяти
участь у санації боржника, розпорядник
майна зобов'язаний окремо внести до
реєстру вимоги кредиторів, які
забезпечені заставою майна боржника,
згідно з їх заявами, а за їх
відсутності, - згідно з даними обліку
боржника, а також внести окремо до
реєстру відомості про майно боржника,
яке є предметом застави згідно з
державним реєстром застав. До складу
ліквідаційної маси включаються всі
види майнових активів (майно та майнові
права) банкрута, які належать йому на
праві власності або повного
господарського відання на дату
відкриття ліквідаційної процедури та
виявлені в ході ліквідаційної
процедури. Майно банкрута, що є
предметом застави, включається до
складу ліквідаційної маси, але
використовується виключно для
першочергового задоволення вимог
заставодержателя.

За змістом ч.ч.1.4 ст.25 Закону саме
ліквідатор здійснює інвентаризацію та
оцінку майна банкрута згідно з
законодавством; дії ліквідатора можуть
бути оскаржені до господарського суду
власником майна (органом,
уповноваженим управляти майном)
банкрута; особою, яка відповідає за
зобов'язаннями банкрута; кожним
кредитором окремо або комітетом
кредиторів; особою, яка, посилаючись на
свої права власника або іншу підставу,
передбачену законом чи договором,
оспорює правомірність віднесення
майнових активів або коштів до
ліквідаційної маси.

Враховуючи положення ст.26 Закону,
ліквідатор, виявивши в ході
ліквідаційної процедури нерухоме
майно, яке на праві власності належало
боржнику, був зобов'язаний включити це
майно до ліквідаційної маси. До
переліку майна, на яке відповідно до
цивільно-процесуального закнодавства
не може бути звернено стягнення, спірні
об'єкти нерухомості не відносяться.

За таких обставин посилання позивача
на те, що постановою господарського
суду Харківської області від 13 липня 2009
року нерухоме майно ОСОБА_5, яке він
передав в іпотеку ПриватБанку, не було
включено до ліквідаційної маси, є
хибним.

Слід зазначити, що банк, відповідно до
ч.4 ст.25 Закону мав право оспорити
правомірність віднесення майнових
активів до ліквідаційної маси, шляхом
оскарження до господарського суду дій
ліквідатора.

Що стосується доводів позивача
стосовно продажу предметів іпотеки за
ліквідаційною ціною, яка визначена з
порушенням норм закону та є значно
нижчою від ринкової, то такі доводи не є
підствою для визнання оспорюваних
правочинів недійсними в розумінні
ст.ст.203, 215 ЦК України.

Як зазначено вище, спірні угоди
укладалися ліквідатором під час
ліквідаційної процедури боржника, яка
здійснювалась в межах справи про
банкрутство. У встановленому законом
порядку процедура проведення торгів та
результати їх проведення оскаржені не
були, а укладення договорів
купівлі-продажу, які є предметом даного
спору, є вже наслідком проведення
торгів.

Факт перерахування ліквідатором на
рахунок ПриватБанку №0001 коштів,
які були внесені ОСОБА_2, як переможцем
аукціону за придбані об'єкти аукціону,
в загальній сумі 116 096, 98 грн., позивачем
визнається. А та обставина що банк не
може самостійно зарахувати ці кошти
для погашення заборгованості фізичної
особи ОСОБА_5 за кредитними договорами
від 26 лютого 2008 року №HAEEGK 01270013 та від 19
вересня 2008 року №HAH2GА 00000052, оскільки
платіжне доручення не містить
необхідних реквизитів, та боржником за
цими договорами є не ФО-П ОСОБА_5, а
фізична особа ОСОБА_5, (т.2 а.с.173,174), також
не є підствою для задоволення позовних
вимог про визнання спірних угод
недійсними.

Безпідставним є і посилання суду
першої інстанції на ст.229 ЦК України та
п.19 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 05.11.2009 року №9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними»,
оскільки позовні вимоги про визнання
недійсними спірних угод з підстав,
передбачених цією статтею, не
заявлялись.

Ухвалюючи рішення про визнання угод
недійсними, суд першої інстанції на
зазначене уваги не звернув, не дав
належної оцінки вищевказаним
обставинам, невірно визначився із
спірними правовідносинами,
неправильно застосував норми
матеріального права та не спростував
доводи відповідачів, що призвело до
невірного висновку про наявність
правових підстав для задоволення
позову.

З урахуванням встановлених обставин,
апеляційний суд вважає, що апеляційні
скарги підлягають задоволенню, а
рішення суду першої інстанції
скасуванню, з ухваленням нового
рішення про відмову у задоволенні
позову.

Керуючись ст. 303, 304, п.2 ч.1 ст.307, п.1-3 ч.1
ст.309, 313, ч.2 ст.314, 316, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_2, ОСОБА_3
задовольнити.

Рішення Дзержинського районного суду
м.Харкова від 22 серпня 2013 року
скасувати.

У задоволенні позову публічного
акціонерного товариства «ПриватБанк»
до арбітражного керуючого Корольова
Вадима Вячеславовича, ОСОБА_2, ОСОБА_3,
за участі третьої особи - фізичної
особи підприємця ОСОБА_5, про визнання
недійсними договорів купівлі продажу -
відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене у

касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий

Суддя