АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження: № 22-ц-/790/1235/14
Головуючий: 1 інстанції
Справа: № 2-3839/11
Категорія: визнання права власності
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2014 року
м. Харків

Судова колегія судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Харківської області в складі:

Головуючого: судді - Даниленка В.М.,

Суддів: Швецової Л.А., Піддубного
Р.М.,

при секретарі: Андрійко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні, в приміщенні суду цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Московського районного суду
м. Харкова від 16 грудня 2013 року по
справі за позовом ОСОБА_2 до
Територіальної громади в особі
Харківської міської ради, ОСОБА_3 про
визнання права власності на створене
майно, -

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2011 року позивачка ОСОБА_2
звернулась до суду з позовом, в
подальшому уточненим, у якому
вказувала на те, що вона є власницею 45100
частин комунальної квартири НОМЕР_1,
розташованої в житловому будинку
АДРЕСА_1, на підставі свідоцтва про
право власності на житло, виданого
23.12.1994 року Харківським міським центром
приватизації державного житлового
фонду.

Власником інших 55100 частин цієї
квартири є відповідач ОСОБА_3 на
підставі договору купівлі-продажу від
09.04.1997 року, зареєстрованого в
Харківському міськБТІ.

Декілька років тому вона за власні
кошти з метою поліпшення благоустрію
свого житла провела ремонт у належних
їй приміщеннях квартири та здійснила
прибудову розмірами 4,07 х 2,58 м. до своєї
частини квартири, до складу якої
входять приміщення 11, площею 3,8 кв. м. та
приміщення 12, площею 3,6 кв.м.

Посилаючись на вказані обставини, а
також на те, що збудована нею прибудова
відповідає будівельним і технічним
нормам та правилам санітарної і
протипожежної безпеки, ця прибудова
збудована зі згоди власників інших
квартир житлового будинку й будь-чиїх
прав не порушує, а узаконення цієї
самовільно збудованої нею прибудови
потрібно їй для заміни опалювальної
системи в її частині квартири,
позивачка ОСОБА_2 просила суд на
підставі ст.ст. 331, 382, 383 ЦК України
визнати за нею право власності на
збудовану нею прибудову площею 7,4 кв.м.
до квартири НОМЕР_1 житлового будинку
АДРЕСА_1, до складу якої входять
приміщення 11 - санвузол площею 4,4 кв.м.
та приміщення 12 - топочна площею 3,0 кв.м.

У судовому засіданні позивачка ОСОБА_2
та її представник підтримали заявлені
нею вимоги та просили суд задовольнити
їх у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_3 проти задоволення
заявлених позивачкою ОСОБА_2 вимог
категорично заперечував, посилаючись
на те, що прибудова, на яку претендує
позивачка, зведена нею самовільно, без
його згоди та порушує його права як
співвласника комунальної квартири,
позаяк збудоване позивачкою
приміщення 12 (топочна) знаходиться під
належними йому приміщеннями,
розташованими на другому поверсі
будинку, та жодним чином не обладнане
ані системами вентиляції, ані відводу
продуктів горіння, тобто встановлення
в цьому приміщенні будь-яких
обігрівальних пристроїв може
спричинити шкоду як здоров'ю та життю
обох власників, так і призвести до
виникнення пожежі.

Крім того, відповідач ОСОБА_3 вказує й
на те, що внаслідок зведення позивачкою
самовільної прибудови до стіни
житлового будинку з боку належної їй
частини комунальної квартири,
останньою реконструйовано й внутрішні
її приміщення, внаслідок чого змінено
функціональне призначення приміщення
VI спільного користування, демонтовано
ванну та вбиральню, віконний проріз
переобладнано у дверний для входу у
приміщення 11 та 12, а також демонтовано
перегородку під внутрішньо
квартирними сходами у приміщенні VI
спільного користування, що також
порушують його права як співвласника
спільних приміщень.

Рішенням Московського районного суду
м. Харкова від 16 грудня 2013 року у
задоволенні заявлених позивачкою
ОСОБА_2 вимог відмовлено.

Не погодившись із таким рішенням
районного суду відповідачка ОСОБА_2 в
апеляційній скарзі просить скасувати
це судове рішення та ухвалити по справі
нове рішення, яким задовольнити
заявлені нею вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування своєї скарги апелянт
посилається на неповне з'ясування
судом першої інстанції обставин, що
мають значення для справи, та порушення
судом норм матеріального й
процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення
цивільно-правового спору по суті.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення районного
суду відповідно до ст. 303 ЦПК України в
межах доводів апеляційних скарг та
вимог, заявлених у суді першої
інстанції, судова колегія не вбачає
підстав для їх задоволення.

Відповідно до ст. 308 ЦПК| України суд
апеляційної інстанції відхиляє
апеляційну скаргу|, якщо| визнає, що| суд
першої інстанції ухвалив|постановивши|
рішення з додержанням| вимог|
матеріального і процесуального| права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Як вбачається з матеріалів справи,
вирішуючи цивільно-правовий спір,
районний суд повно й всебічно дослідив
обставини справи, представлені докази,
правильно визначив юридичну природу
спірних правовідносин та закон їх
регулюючий.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України
завданнями цивільного судочинства є
справедливий, неупереджений та
своєчасний розгляд і вирішення
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб,
інтересів держави.

Згідно зі ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України.

Поняття права власності визначено
законодавцем у ст. 316 ЦК України.

За змістом частини першої вказаної
правової норми правом власності є
право особи на річ (майно), яке вона
здійснює відповідно до закону за своєю
волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння,
користування та розпорядження своїм
майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України).

Відповідно до ч. 5 ст. 319 ЦК власник не
може використовувати право власності
на шкоду правам, свободам та гідності
громадян, інтересам суспільства,
погіршувати екологічну ситуацію та
природні якості землі.

Разом з тим згідно із частинами 1, 2 ст. 13
цього Кодексу цивільні права особа
здійснює у межах, наданих їй договором
або актами цивільного законодавства.

При здійсненні своїх прав особа
зобов'язана утримуватися від дій, які
могли б порушити права інших осіб,
завдати шкоди довкіллю або культурній
спадщині.

Відповідно до ст. 382 ЦК України
квартирою є ізольоване помешкання в
житловому будинку, призначене та
придатне для постійного у ньому
проживанні.

Згідно ст. 383 ЦК України власник
житлового будинку, квартири має право
використовувати помешкання для
власного проживання, проживання членів
своєї сім'ї та інших осіб.

Власник квартири може на свій розсуд
здійснювати ремонт і зміни у квартирі,
наданій йому для використання як
єдиного цілого, - за умови, що ці зміни
не призведуть до порушень прав
власників інших квартир у
багатоквартирному житловому будинку
та не порушать санітарно-технічних
вимог і правил експлуатації будинку.

Таким чином, житло є специфічним
об'єктом права власності, тому свобода
використання житла його власниками
обмежується нормами, спрямованими на
схоронність жилих приміщень і
непорушення прав інших осіб, зокрема
інших мешканців жилого будинку.

Переобладнання або перепланування
квартири, що належить громадянинові на
праві приватної власності, згідно зі
ст. 152 ЖК провадяться з дозволу
виконавчого комітету місцевої ради
депутатів.

Правилами користування приміщеннями
житлових будинків і прибудинковими
територіями передбачено, що
переобладнання і перепланування
житлових і підсобних приміщень,
балконів та лоджій власниками квартир,
наймачами й орендарями може
проводитися лише з метою поліпшення
благоустрою квартири за відповідними
проектами без обмеження інтересів
інших громадян, які проживають у цьому
будинку.

Як встановлено по справі, позивачка
ОСОБА_2 є власницею 45/100 частин
комунальної квартири НОМЕР_1
(конкретних приміщень першого поверху),
розташованої на 1-2 поверсі
багатоквартирного житлового будинку
АДРЕСА_1, на підставі свідоцтва про
право власності на житло, виданого
23.12.1994 року Харківським міським центром
приватизації державного житлового
фонду.

Власником інших 55/100 частин цієї
квартири (конкретних приміщень другого
поверху) є відповідач ОСОБА_3 на
підставі договору купівлі-продажу від
09.04.1997 року, зареєстрованому в
Харківському міському БТІ.

При цьому у спільній сумісній
власності сторін знаходилися підсобні
приміщення: сполучений санвузол VI, та
коридори VII, VIII, IX, розташовані на
першому поверсі житлового будинку.

По справі також встановлено, що
позивачкою ОСОБА_2 самовільно, без
належного дозволу, належно
затвердженого проекту та відповідної
згоди відповідача ОСОБА_3 було
проведено реконструкцію належної їй
частки комунальної квартири, в тому
числі зі зміною функціонального
призначення приміщення VI спільного
користування (демонтовано ванну та
вбиральню, віконний проріз
переобладнано у дверний для входу у
приміщення 11 та 12), шляхом здійснення
прибудови розмірами 4,07 х 2,58 м. (до
складу якої входять приміщення 11,
площею 3,8 кв. м. та приміщення 12, площею
3,6 кв.м.) до зовнішньої стіни житлового
будинку на земельній ділянці
прибудинкової території, яка їй не була
відведена для цієї мети, що безумовно
суперечить вимогам ст. 376 ЦК України, а
також ст. 383 ЦК України, позаяк порушує
не тільки права відповідача ОСОБА_3 на
користування приміщеннями спільного
користування, а й права інших власників
квартир багатоквартирного житлового
будинку щодо вільного користування
землями прибудинкової території.

За таких обставин, враховуючи наведене
вище, судова колегія вважає, що суд
першої інстанції, приймаючи рішення у
справі, обґрунтовано відмовив у
задоволенні заявлених позивачкою
ОСОБА_2 вимог за їх безпідставністю,
правильно зазначивши при цьому, що
позивачкою при проведенні
реконструкції належної їй частки
комунальної квартири порушені вимоги
ч. 2 ст. 383 ЦК України.

Що ж стосується доводів апеляційної
скарги відповідачки ОСОБА_2, наведених
на їх обґрунтування, які фактично
зводяться до незгоди з ухваленим судом
по справі рішенням та суб'єктивної його
переоцінки, то ці доводи апелянта, в
даному випадку є несуттєвими, рішення
суду, прийняте по суті
цивільно-правового спору, не
спростовують і не дають| підстав для
висновку| про неправильне|
застосування| судом першої інстанції
норм матеріального чи| процесуального|
права, які призвели| або| могли
призвести| до неправильного вирішення
справи.

Таким чином, приймаючи до уваги
викладене та керуючись ст. ст. 303, 304, 307,
308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, судова
колегія, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Московського районного суду м.
Харкова від 16 грудня 2013 року - залишити
без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції
набирає чинності негайно, але може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів із дня її
проголошення.

Головуючий:

Судді: