АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ
Справа № 212/791/13-ц
Головуючий в 1-й інстанції
Номер провадження 22-ц/774/121/К/14
Доповідач - Митрофанова Л.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Дніпропетровської
області

в складі : головуючого судді:
Митрофанової Л.В.

суддів:
Остапенко В.О., Савіної Г.О.

при секретарі:
Абрамян Н.Л.

за участі: ОСОБА_2 та його представника
ОСОБА_3;

розглянула у відкритому судовому
засіданні в місті Кривому Розі
цивільну справу за апеляційною скаргою
позивача ОСОБА_2 та його представника
ОСОБА_3 на рішення Жовтневого
районного суду м. Кривого Рогу від 07
листопада 2013 року по справі за позовом
ОСОБА_2 до суб'єкта підприємницької
діяльності ОСОБА_5 про визнання
перебування у трудових
правовідносинах, стягнення не
виплаченої заробітної, зобов'язання
оформити документи про прийняття на
роботу, звільнення та внесення запису
до трудової книжки, нарахування та
сплату податків та зборів, стягнення
грошової компенсації за невикористані
дні щорічної відпустки.

В С Т А Н О В И Л А :

В січні 2013 року ОСОБА_2 звернувся з
позовом до суб'єкта підприємницької
діяльності ОСОБА_5 про визнання
перебування у трудових
правовідносинах, стягнення не
виплаченої заробітної, зобов'язання
оформити документи про прийняття на
роботу, звільнення та внесення запису
до трудової книжки, нарахування та
сплату податків та зборів, стягнення
грошової компенсації за невикористані
дні щорічної відпустки обґрунтовуючи
свої позовні вимоги тим, що з 01.02.2004 року
він був прийнятий на посаду торгового
агента ФОП ОСОБА_5.

При прийнятті на посаду позивач надав
відповідачу свої копії паспорту,
ідентифікаційного коду та оригінал
трудової книжки. Відповідач пообіцяв
позивачу офіційно оформити їх трудові
відносини, але до лютого 2012 року так і
не зареєстрував трудовий договір в
державній службі зайнятості. На всі
вимоги позивача зареєструвати
трудовий договір відповідач
відповідав обіцянками. Також вказував
на те, що протягом всього періоду праці
з 01.02.2004 року по 01.03.2012 рік відповідач не
сплачував йому заробітну плату в
повному обсязі. При обіцяній
мінімальній заробітній платі в 5000
грн-10000 грн. він отримував від 600 до 1500
грн., тому вважає, що за весь період
праці на посаді агента СПД ОСОБА_5 має
перед ним заборгованість по
невиплаченій заробітній платі в
розмірі 96 000 грн., яку позивач просив
стягнути з відповідача

Протягом судового розглдяду позов
уточнювався та доповнювався.

Рішенням суду від 07.11.2013 року
ОСОБА_2 відмовлено у задоволенні
позову.

В апеляційній скарзі позивач та
його представник ставлять питання про
скасування рішення суду першої
інстанції та ухвалення нового рішення
по справі про задоволення його
позовних вимог посилаючись на те, що
судом при ухваленні рішення по справі
не прийняті до уваги документи, що
підтверджують факт роботи позивача у
ФОП ОСОБА_5, не надано оцінки поясненням
свідків, які також підтверджували факт
роботи позивача у ФОП ОСОБА_5.

Судом першої інстанції при ухваленні
рішення не враховано вимоги ст. 24 КЗпП
України та п.7 Постанови Пленуму
Верховного суду України від 06.11.1992 року
№ 9 «Про практику розгляду судами
трудових спорів».

Крім того не враховано, що протизаконні
дії відповідача призвели до порушення
конституційних прав позивача, який не
має можливості отримати трудову книжку
та розрахункові.

В запереченнях на апеляційну скаргу
ОСОБА_5 просить рішення суду залишити
без змін, апеляційну скаргу без
задоволення.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
позовної заяви, доводів апеляційної
скарги та заперечень на неї, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Як убачається із матеріалів справи
позивач звернувся до суду із позовом
про визнання перебування у трудових
правовідносинах, стягнення не
виплаченої заробітної, зобов'язання
оформити документи про прийняття на
роботу, звільнення та внесення запису
до трудової книжки, нарахування та
сплату податків та зборів, стягнення
грошової компенсації за невикористані
дні щорічної відпустки який
обґрунтовував тим, що з 01.02.2004 року він
був прийнятий на посаду торгового
агента ФОП ОСОБА_5. При прийнятті на
посаду надав відповідачу свої копії
паспорту, ідентифікаційного коду та
оригінал трудової книжки. Відповідач
пообіцяв позивачу офіційно оформити їх
трудові відносини, але до лютого 2012
року так і не зареєстрував трудовий
договір в державній службі зайнятості.
Також вказував на те, що протягом
всього періоду праці з 01.02.2004 року по
01.03.2012 рік відповідач не сплачував йому
заробітну плату в повному обсязі, тому
вважає, що за весь період праці на
посаді агента СПД ОСОБА_5 має перед ним
заборгованість по невиплаченій
заробітній платі в розмірі 96 000 грн.

Відмовляючи у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_2, суд першої
інстанції виходив з того, що позивачем
не надано доказів, відповідно до вимог
ст.60 ЦПК України, у підтвердження його
позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду першої інстанції з
огляду на наступне.

Відповідно до вимог п.6 ч.1 ст.24 КЗпП
України трудовий договір укладається,
як правило, в письмовій формі.
Додержання письмової форми є
обов'язковим при укладанні трудового
договору з фізичною особою.

Відповідно до ч.4 ст.24 КЗпП України
трудовий договір вважається укладеним
і тоді, коли наказ чи розпорядження не
були видані, але працівника фактично
було допущено до роботи. Роз'яснюючи
питання про момент, з якого договір
вважається укладеним, Пленум
Верховного Суду України у п.7 постанови
№ 9 від 06 листопада 1992 року «Про
практику розгляду судами трудових
спорів» визначив, що згідно зі ст.24
КЗпП укладення трудового договору
оформляється наказом чи
розпорядженням власника підприємства,
установи, організації чи
уповноваженого ним органу. Фактичний
допуск до роботи вважається укладенням
трудового договору незалежно від того,
чи було прийняття на роботу належним
чином оформлене, якщо робота
провадилась за розпорядженням чи
відома власника або уповноваженого ним
органу.

Статтею 24-1 КЗпП України передбачено, що
у разі укладення трудового договору
між працівником і фізичною особою,
фізична особа повинна у тижневий строк
з моменту фактичного допущення
працівника до роботи зареєструвати
укладений у письмовій формі договір у
державній службі зайнятості за місцем
свого проживання у порядку,
визначеному Міністерством праці та
соціальної політики України.

На фізичних осіб суб'єктів
підприємницької діяльності без
створення юридичної особи з правом
найму працівників і фізичних осіб, які
використовують найману працю,
пов'язану з наданням послуг,
розповсюджується Порядок реєстрації
трудового договору між працівником та
фізичною особою, затверджений наказом
Міністерства праці та соціальної
політики №260 від 08.06.2001р.

Вказаним Порядком передбачено, що
фізична особа повинна подати документи
на реєстрацію до державної служби
зайнятості за місцем свого проживання
у тижневий строк з моменту фактичного
допущення працівника до роботи (ч.1 п.2).

Відповідальна особа центру зайнятості
в день подання фізичною особою
трудового договору реєструє його у
книзі реєстрації трудових договорів за
формою, що додається. Трудовому
договору присвоюється номер, за яким
він зареєстрований у книзі, і ставиться
дата його реєстрації (п.4). На підставі
запису про реєстрацію трудового
договору, зробленого в книзі,
відповідальна особа центру зайнятості
робить на трьох примірниках трудового
договору відповідний запис (п.5).

Відповідно до п.2.20-1 Інструкції про
порядок ведення трудових книжок
працівників, затвердженої Наказом
Мінпраці та соцполітики № 58 від
29.07.1993р., трудові книжки працівників,
які працюють на умовах трудового
договору у фізичних осіб-суб'єктів
підприємницької діяльності без
створення юридичної особи з правом
найму, та фізичних осіб, які
використовують найману працю,
пов'язану з наданням послуг (кухарі,
няньки, водії тощо), зберігаються
безпосередньо у працівників (ч.1).
Зазначені в абзаці першому цього
пункту фізичні особи роблять записи до
трудових книжок працівників про
прийняття на роботу та звільнення з
роботи відповідно до укладених з
працівниками письмових трудових
договорів, що зареєстровані в
установленому порядку в державній
службі зайнятості. Під час прийняття на
роботу вноситься запис: "Прийнятий на
роботу (далі зазначається професійна
характеристика робіт) за трудовим
договором (зазначаються дата та номер
договору), зареєстрованим у державній
службі зайнятості (зазначається повна
назва центру зайнятості), при цьому у
графі 4 зазначається, на підставі чого
внесено запис (дата і номер реєстрації
трудового договору державною службою
зайнятості: "трудовий договір (номер),
зареєстрований (дата)", а при звільненні
- запис: "Звільнений з роботи (далі
зазначається підстава звільнення з
посиланням на відповідні статті КЗпП
України)", при цьому у графі 4
зазначається дата зняття трудового
договору з реєстрації державною
службою зайнятості: "трудовий договір
(номер) знято з реєстрації (дата)" (ч.3).
Унесені фізичною особою до трудових
книжок записи підтверджуються
підписом посадової особи органу
державної служби зайнятості, який
зареєстрував трудовий договір, і
засвідчуються його печаткою (ч.4).

На підставі вище викладеного колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
дійшов вірного висновку про те, що
закон містить вказівку на укладення
між працівником та фізичною особою
трудового договору лише у встановленій
формі, який у обов'язковому порядку
повинен бути зареєстрований та про те,
що позивачем не надано належних
доказів у підтвердження своїх позовних
вимог, оскільки надані документи не
містять жодних належних та допустимих
доказів на підтвердження предмету
позову.

Доводи апеляційної скарги
позивача та його представника про те,
що судом при ухваленні рішення по
справі не прийняті до уваги документи,
що підтверджують факт роботи позивача
у ФОП ОСОБА_5, не надано оцінки
поясненням свідків, які також
підтверджували факт роботи позивача у
ФОП ОСОБА_5 є безпідставними, оскільки
ксерокопії документів, які нібито
підтверджують факт існування трудових
відносин між сторонами, а саме: не
заповнені розрахункові квитанції з
печаткою СПД ОСОБА_5, корінці
розрахункових квитанцій, облікові
документи, де контрагентом зазначено
ОСОБА_2, ксерокопії бланку договору
постачання товару, видаткові накладні
де ОСОБА_2 зазначений торговим агентом,
незаповнені форми трудового договору
(бланк) не містять жодних належних та
допустимих доказів на підтвердження
предмету позову.

Крім того позивачем не доведено, що
сторони знаходилися у трудових
правовідносинах, оскільки відсутні
дані, проте, що позивач був штатним
співпрацівником, наказ про його
зарахування не видавався, записи у
трудовій книжки про прийняття на
роботу та звільнення відсутні, також
відсутні дані, що заробітна плата
згідно штатного розпису
нараховувалася та не виплачувалася.
Накази про прийняття позивача на
роботу, звільнення або відсторонення
його від роботи відповідачем не
видавалися.

Також безпідставними є посилання в
апеляційній скарзі на те, що судом
першої інстанції при ухваленні рішення
не враховано вимоги ст. 24 КЗпП України
та п.7 Постанови Пленуму Верховного
суду України від 06.11.1992 року № 9 «Про
практику розгляду судами трудових
спорів», оскільки відповідно до п.6 ч.1
ст.24 КЗпП України трудовий договір
укладається, як правило, в письмовій
формі. Додержання письмової форми є
обов'язковим при укладанні трудового
договору з фізичною особою.

Крім того, пунктом 7 вище вказаної
Постанови Пленуму Верховного суду
України фактичний допуск до роботи
вважається укладенням трудового
договору незалежно від того, чи було
прийняття на роботу належним чином
оформлене, якщо робота провадилась за
розпорядженням чи відома власника або
уповноваженого ним органу, а позивачем
не надано належних доказів тому, що він
виконував роботи за розпорядженням
чи відома ФОП ОСОБА_5.

Отже, на думку колегії суддів,
вирішуючи даний спір, суд першої
інстанції в досить повному обсязі
встановив права і обов'язки сторін,
обставини по справі, перевірив доводи і
дав їм правову оцінку, ухвалив рішення
яке відповідає вимогам закону.

Таким чином, колегія суддів приходить
до висновку, що підстав, передбачених
законом, для скасування рішення суду
немає, а тому апеляційна скарга
підлягає відхиленню.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та його
представника ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м.
Кривого Рогу від 07 листопада 2013 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: