Справа № 121/7583/13-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2014 року
м.
Ялта

Ялтинський міський суд Автономної
Республіки Крим в складі: головуючого
судді Берещанського Ю.В., при секретарі
Савватєєвє О. С., за участю
представників, розглянувши у
відкритому судовому засіданні
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
Гаспринської селищної ради про
визнання права власності на
домоволодіння,

В с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду з
позовною заявою до Гаспринської
селищної ради про визнання права
власності на домоволодіння АДРЕСА_1

Позовні вимоги мотивував
наступним: у березні 1957 року рішенням
виконавчого комітету Ялтинської
міської Ради депутатів № 144 його діду
ОСОБА_4 була відведена земельна ділянка
площею 300 кв. метрів для будівництва
індивідуального житлового будинку у
АДРЕСА_2

27 березня 1957 року інженером
геодезистом Управління головного
архітектора був затверджений Акт
відведення вказаної земельної
ділянки.

08 травня 1957 року був укладений
договір про надання у безстрокове
користування вказаної земельної
ділянки для будівництва
індивідуального житлового будинку на
праві приватної власності.

Пізніше вулиця «Басейна», на якій
була надана для будівництва будинку
земельна ділянка, була перейменована в
провулок «Субхі», потім у вулицю
«Садова», пізніше вулиця стала носить
назву «Фруктова». Побудованому в 1963
році домоволодінню був наданий номер
НОМЕР_1.

У 1965 році ОСОБА_5 виїхав у місто
Уяр Красноярського краю і не встиг
ввести вже побудований будинок в
експлуатацію.

У березні 1966 року баба позивача
ОСОБА_1 (дружина ОСОБА_5) - ОСОБА_6
звернулася до Ялтинського
міськвиконкому із заявою про прийняття
домоволодіння в експлуатацію і
отримала відповідь про те, що будинок
буде прийнятий в експлуатацію по черзі,
про день приїзду комісії їй буде
повідомлено додатково. Але комісія так
і не прибула за заявою ОСОБА_6

У 1969 року ОСОБА_6 померла.

Її дочка ( мати позивача ОСОБА_1) -
ОСОБА_7 в 1980 році звернулася до
Ялтинського міськвиконкому із заявою
про прийняття будинку в експлуатацію,
але будинок так і не був прийнятий.

Разом з тим, на вказане
домоволодіння було заведено
інвентарну справу в 1963 році, в якої був
відображений побудований житловий
будинок, допоміжні забудови і споруди,
їх вартість. На домоволодіння був
виданий технічний паспорт, а також була
заведена і видана домова книга, в якій
був вказаний власник - ОСОБА_5.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати
позивача ОСОБА_1 ОСОБА_7.

Після її смерті позивач звернувся
у Першу Ялтинську державну нотаріальну
контору із заявою про прийняття
спадщини.

Нотаріусом було роз'яснено, що
після смерті діда ОСОБА_1- ОСОБА_5,
спадкоємцем, згідно із законом, була
його дочка - ОСОБА_7, яка на момент
смерті батька була зареєстрована з ним
за однією адресою і, згідно ст. 549 ЦК
Української РСР, яка діяла на момент
відкриття спадщини, була такою, яка
вступила в управління і володіння
спадковим майном, тому спадкова маса
переходить від ОСОБА_4 до ОСОБА_7.

Після смерті матері ОСОБА_7
позивач мав право на оформлення
спадщини, яке належало матері на момент
її життя, але для оформлення спадкових
прав, зокрема на домоволодіння, яке
було побудовано дідом ОСОБА_5, ОСОБА_1
був зобов'язаний надати крім
документів, що підтверджують родинні
стосунки між спадкодавцем і
спадкоємцем, ще й правовстановлюючі
документи на вказане майно, а також
витяг з реєстру прав власників, який
підтверджує право власності на майно.

Звернувшись в комунальне
підприємство Ялтинської міської ради
«Бюро технічної інвентаризації»
позивач отримав відповідь про те, що
право власності на домоволодіння не
оформлялося.

ОСОБА_1 не може прийняти спадщину
у вигляді домоволодіння АДРЕСА_1,
оскільки не має правовстановлюючих
документів на домоволодіння, також не
має документів на право власності на
земельну ділянку, на якій розташовано
домоволодіння НОМЕР_1. Таким чином,
позивач не має можливості прийняти у
власність спадкове майно, а також
отримати земельну ділянку у
визначеному законом порядку, скільки
на ділянці розташований житловий
будинок, власник якого не визначений.

Представники позивача позов
підтримали.

Представник відповідача
Гаспринської селищної ради ОСОБА_8
проти задоволення позовної заяви не
заперечувала, посилаючись на те, що у
компетенцію Гаспринської селищної
Ради не входить оформлення права
власності на забудови подібного роду,
проте, позивачем були надані докази
про те, що з 1957 року сім'я ОСОБА_1
користувалася земельною ділянкою,
відведеною для будівництва спірного
домоволодіння. Будівництво було
проведено з дотриманням державних норм
і правил, споруда придатна для
проживання. Оскільки існує домова
книга, інвентарна справа, технічний
паспорт будинку АДРЕСА_1, представник
вважав за можливе визнати право
власності за ОСОБА_1 на підставі
рішення суду.

Вислухавши сторони, розглянувши
матеріали цивільної справи, суд вважає,
що позовна заява підлягає задоволенню
з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 6 Конвенції
про захист прав і основних свобод
людини, ратифікованої Верховною Радою
України 17 липня 1997 року, кожен при
вирішенні питань щодо його цивільних
прав і обов'язків або встановленні
обґрунтованості будь-якого
кримінального обвинувачення,
висунутого проти нього, має право на
справедливий і відкритий розгляд
упродовж розумного строку незалежним і
безстороннім судом, встановленим
законом.

Конвенція про захист прав і
основних свобод людини є складовою
частиною загальнонаціонального
законодавства України.

Згідно ст. 55 Конституції України
права і свободи громадян захищаються
судом.

Це означає, що суд не може
відмовити у правосудді, якщо
громадянин України, іноземець, особа
без громадянства вважають, що їх права
і свободи порушені або порушуються,
створено або створюються перешкоди для
їх реалізації, або мають місце інші
ущемлення прав та свобод.

Судом встановлено, що 23 березня
1957 року рішенням виконавчого комітету
Ялтинської міської Ради депутатів № 144
діду ОСОБА_1 ОСОБА_4 була відведена
земельна ділянка площею 300 кв. метрів
для будівництва індивідуального
житлового будинку в АДРЕСА_1 (а.с.9)

27 березня 1957 року інженером
геодезистом Управління головного
архітектора був затверджений Акт
відведення вказаної земельної ділянки
(а.с.10)

08 травня 1957 року між Виконавчим
комітетом Ялтинської міської ради і
ОСОБА_5 був укладений договір про
надання у безстрокове користування
вказаної земельної ділянки для
будівництва індивідуального
житлового будинку на праве особистої
власності (а.с.11-15)

Пізніше вулиця «Басейна», на якій
була надана для будівництва будинку
земельна ділянка, була перейменована в
провулок «Субхі», потім у вулицю
«Садова», пізніше вулиця стала носить
назву «Фруктова». Побудованому в 1963
році домоволодінню був присвоєний
номер 11 (а.с. 70, 72)

У 1965 році ОСОБА_5 виїхав у місто
Уяр Красноярського краю і не встиг
ввести вже побудований будинок в
експлуатацію.

У березні 1966 року баба позивача
ОСОБА_1 (дружина ОСОБА_5.) ОСОБА_6
звернулася в Ялтинський міськвиконком
із заявою про прийняття домоволодіння
в експлуатацію і отримала відповідь
про те, що будинок буде прийнятий до
експлуатації за чергою, про що їй буде
повідомлено додатково (а.с.16), але
комісія так і не прибула для складання
відповідного акту.

У 1969 року ОСОБА_6 померла (а.с. 66).

Її дочка ( мати ОСОБА_1) ОСОБА_7 в 1980
році звернулася в Ялтинський
міськвиконком із заявою про прийняття
будинку в експлуатацію, але будинок так
і не був прийнятий.

Разом з тим, на домоволодіння
НОМЕР_1 було заведено інвентарну справу
в 1963 році в якої були зафіксовані
побудований житловий будинок,
допоміжні забудови і споруди, а також
їх вартість (а.с.43-52).

На домоволодіння був виданий технічний
паспорт (а.с.18-22), а також була заведена і
видана домова книга, в якій був
вказаний власник - ОСОБА_5 (а.с.53).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер (а.с.65).

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати ОСОБА_1
ОСОБА_7 (а.с.65).

З відповіді нотаріуса слідує, що
після смерті діда позивача ОСОБА_1 -
ОСОБА_5 спадкоємцем, згідно із законом
була його дочка - ОСОБА_7, яка на момент
смерті батька була зареєстрована з ним
за однією адресою і, згідно ст. 549 ЦК
Української РСР, яка діяла на момент
відкриття спадщини, була такою, яка
вступила в управління і володіння
спадковим майном, у зв'язку з чим,
спадкова маса переходить від ОСОБА_4 до
ОСОБА_7.

Після смерті матері ОСОБА_7
позивач отримав право на оформлення
спадкового майна, яке належало матері
на момент її життя, але для оформлення
спадкових прав, зокрема на
домоволодіння, позивач був
зобов'язаний надати окрім документів,
що підтверджують його родинні
стосунки, ще й правовстановлюючі
документи на вказаане майно, а також
витяг з реєстру прав власників.

З відповіді комунального
підприємства Ялтинської міської ради
«Бюро технічної інвентаризації»
слідує, що право власності на
домоволодіння АДРЕСА_1 не оформлялося
(а.с.71).

Приналежність документів, що
встановлюють право, встановлюється
судом відповідно до законодавства, яке
діяло на час придбання права власності
на житловий будинок, споруду, зокрема,
відповідно до Переліку документів, що
встановлюють право, на підставі яких
здійснюється реєстрація будинків і
домоволодіння у містах і селищах
міського типу Української РСР,
затвердженого Міністерством
комунального господарства УРСР 31 січня
1966 року і погодженого з Верховним Судом
УРСР 15 січня 1966 року, який втратив дію
згідно наказу Державного комітету
України житлово-комунального
господарства від 13 грудня 1995 року, а
також других нормативно-правових
актів.

Відповідно до норм статті 15 Цивільного
кодексу України статті 19 Конституцій
України, кожна особа має право на
захист свого цивільного права у разі
його порушення, невизнання або
спростування. Кожна особа має право на
захист свого інтересу, що не суперечить
загальним принципам цивільного
законодавства.

Діючим законодавством
передбачений порядок визнання права
власності. Власник майна може
пред'явити позов про визнання його
права власності, якщо це право
оспорюється або не визнається іншою
особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності (ст. 392 ЦК).

Право власності на будинки у порядку
спадкоємства може бути визнаним за
наявності таких документів: витягів з
господарчих книжок про належність
будинку спадкодавцеві; технічного
паспорту будинку; висновку фахівців
відносно технічного стану будинку,
дотримання санітарних, протипожежних
вимог; рішення ради і договору про
надання земельної ділянки у
безстрокове користування для
будівництва будинку. А також відмови
виконкому місцевої ради в оформленні
права власності, постанови нотаріуса
про відмову в здійсненні нотаріальної
дії.

Домоволодіння АДРЕСА_1 не є
самочинним будівництвом, оскільки
земельна ділянка під домоволодінням
була передана у постійне користування
ОСОБА_4 у 1957 році для будівництва
домоволодіння, тобто на законних
підставах.

Згідно п. 12 Інструкції про порядок
реєстрації будинків і домоволодіння у
містах і селищах міського типу
Української РСР для вирішення питання
про можливість оформлення права
власності виконком місцевої Ради
депутатів доручав працівникам бюро
технічної інвентаризації : оглянути
будинок (домоволодіння); отримати
відомості у громадян, які проживають у
будинку, зазначеному заявником, а
також у сусідніх будинках, і з'ясувати,
хто є його власником; скласти акт
огляду будинку (домоволодіння) і
отримати відомості за підписом
представника бюро технічної
інвентаризації і громадян, які дали
відомості; перевірити документи і
відомості, подані заявником,
порівнюючи їх з матеріалами, які
зібрані на місці огляду будинку
(домоволодіння), з відомостями,
отриманими від громадян.

Вказані вимоги, які стосуються
громадян, були виконані ОСОБА_4, але
внаслідок того, що сам забудовник
виїхав з місця проживання, ввести в
експлуатацію житло і зареєструвати
право власності не було можливим.

Згідно п. 4 Заключних і Перехідних
положень Цивільного кодексу України,
яки набули чинності 1 січня 2004 року,
Цивільний кодекс України
застосовується до правовідносин, що
виникли після набуття чинності його.

Відносно цивільних стосунків, що
виникли до набуття чинності Цивільного
кодексу України, положення діючого
кодексу застосовуються до тих прав і
обов'язків, які продовжують існувати
після набуття чинності його.

Мати позивача ОСОБА_7, після смерті
батька ОСОБА_5 фактично прийняла
спадщину, як спадкоємець першої черги
і була правомірним користувачем
вказаного домоволодіння, в якому вона
проживала.

Відповідно до ст. 1220 діючого
Цивільного кодексу України, спадщина
відкривається внаслідок смерті особи
або оголошення її померлою.

На підставі ст. 1223 ЦК України,
право на спадкування мають особи,
визначені у заповіті. У разі
відсутності заповіту, визнанні його
недійсним, неприйняття спадщини або
відмови від її прийняття спадкоємцям
за заповітом, а також у разі не
охоплення заповітом усієї спадщини,
право на спадкування за законом
одержують особи, визначені у статтях
1261-1265 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України,
спадкуванням є перехід прав та
обов'язків (спадщини) від фізичної
особи, яка померла (спадкодавця), до
інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі
права та обов'язки, що належали
спадкодавцеві на момент відкриття
спадщини і не припинилися внаслідок
його смерті (ст. 1218 ЦК України).

Позивач ОСОБА_1 не мав можливості
прийняти у якості спадщини
домоволодіння АДРЕСА_1, оскільки ні у
жодного із спадкодавців не було
документу, який засвідчував би право
власності на вказане майно.

На підставі Постанови Ради Міністрів
УРСР від 11 березня 1985 року № 105, в 1985-1988
роках сільськими, селищними, районними
радами народних депутатів приймалися
рішення відносно оформлення права
власності і реєстрації будинків у бюро
технічної інвентаризації за даними
погосподарчих книг сільських, селищних
рад з доповненнями списків громадян,
яким ці будинки належали.

З наданих суду відомостей, господарчі
книги відсутні, разом з тим, на думку
суду, це не позбавляє можливості
позивача звернутися до суду, оскільки з
наданих документів вбачається, що
будинок НОМЕР_1 був побудований його
дідом з дотриманням норм і правил, що
діяли на період будівництва, про що
свідчить Звіт про технічний стан
основних конструкцій одноповерхового
житлового будинку (а.с.77-81). Тобто,
станом на 12 серпня 2013 року основні
несучі конструкції одноповерхового
житлового будинку, розташованого за
адресою: АДРЕСА_1», виконані відповідно
до вимог ДБН В.1.1. - 12-2006 г. «Будівництво в
сейсмічних районах», - стан задовільний
(а.с.81).

Згідно ст. 16 Цивільного кодексу
України, кожна особа має право
звернутися до суду за захистом свого
особистого немайнового або майнового
права та інтересу. Одним із способів
захисту цивільних прав і інтересів є
визнання права.

На підставі ст. 57 ЦПК України, предмет
доказування - це сукупність обставин,
які мають значення для вирішення
справи.

Відповідач визнав позов, а також
факти, які були встановлені в процесі
розгляду справи.

Визнання відповідачем позову не
суперечить закону і не порушує прав,
свобод і інтересів сторін і інших осіб.

Згідно ч.4 ст. 174 ЦПК України - у
разі визнання відповідачем позову суд
за наявності для того законних підстав
ухвалює рішення про задоволення
позову. В даному випадку визнання
відповідачем позову не суперечить
закону і не порушує прав, свобод чи
інтересів інших осіб.

Наведені обставини дають
підставу для задоволення позову.

Керуючись ст.ст. ст. ст. 10, 11, 209, 212,
214-215, ст.ст. 57-61, ст. 88 Цивільного
Процесуального кодексу України, ст. 549
ЦК Української РСР, Інструкції про
порядок реєстрації будинків і
домоволодіння у містах і селищах
міського типу Української РСР 31.01.1966
року, п. 4 Заключних і Перехідних
положень Цивільного кодексу України,
ст. ст. 4, 15,16, 1216, 1218, 1220, 1223, 392 Цивільного
кодексу України,

В и р і ш и в :

Позовну заяву ОСОБА_1 до
Гаспринської селищної ради про
визнання права власності на
домоволодіння - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на
домоволодіння АДРЕСА_1

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення.

Суддя