У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 січня 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Рівненської області в складі

головуючого: Хилевич С.В.,

суддів: Боймиструк С.В., Ковалевич С.П.

секретар судового засідання Ковальчук
Л.В.

за участю ОСОБА_1, ОСОБА_2 та
представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Сарненського районного суду від 4
грудня 2013 року у справі за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання жилого
будинку та господарських будівель
спільною сумісною власністю подружжя і
поділ майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Сарненського районного суду
від 4 грудня 2013 року зазначений позов
задоволено: визнано жилий будинок з
господарськими будівлями та спорудами
в АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю
подружжя ОСОБА_1 і ОСОБА_2

Проведено поділ цього будинку з
господарськими будівлями та спорудами.

Виділено на праві приватної власності
ОСОБА_1 50,1 відсотків жилого будинку та
господарських будівель і споруд в
АДРЕСА_1, як другому власнику за
варіантом поділу № 2 згідно з висновком
№ 30328/2 ПС судової будівельно-технічної
експертизи, а саме: частину коридору 1-2
11,7 кв.м., жилу кімнату 1-3 28,6 кв.м. , жилу
кімнату 1-4 12,6 кв.м., частину коридору 1-1 у
веранді літ. а1 13,9 кв.м., ганок літ.а 2,
сарай -Б, гараж - Д, вбиральню - Е, 0,67
огорожі - № 2 та колодязь - К, а всього на
суму 58 956 гривень.

Виділено на праві приватної власності
ОСОБА_2 49.9 відсотків жилого будинку та
господарських будівель і споруд в
Зносичі по вулиці Новій, 19,
Сарненського району Рівненської
області, як першому власнику за
варіантом поділу № 2 згідно з висновком
№ 30328/2 ПС судової будівельно-технічної
експертизи, а саме: веранду -а1 7,1 кв.м.,
жилу кімнату 1-5 11,9 кв.м, ванну 1-6 6,0 кв.м.,
кухню 1-7 11,6 кв.м, жилу кімнату 1-8 9,1 кв.м.,
частину коридору 1-1 у веранді - а1 7,8
кв.м., сарай - В, літню кухню - Г, в складі
літньої кухні - погріб та надвірна
будівля для зберігання інвентарю,
ворота - N 1 та 0, 33 огорожі N 2, а всього на
суму 58 721 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 118
гривень компенсації у різниці вартості
часток.

Зобов'язано ОСОБА_2 провести роботи по
переплануванню жилого будинку:
влаштувати вхідний проріз до
приміщення 1-1 та 1-8, замурувати дверний
проріз між приміщеннями 1-4 та 1-5,
влаштувати перегородку в приміщенні 1-1,
переглянути влаштування внутрішніх та
зовнішніх інженерних мереж з дозволу
Зносицької сільської ради відповідно
до рішення № 67 від 16 жовтня 2013 року.

Зобов'язано ОСОБА_1 провести роботи по
переплануванню жилого будинку:
влаштувати перегородку в приміщенні 1-2,
влаштувати перегородку в приміщенні 1-3
з метою влаштування санвузла та
коридору, влаштувати вхід з приміщення
1-2 до новоутвореного коридору в
приміщення 1-3, в приміщенні 1-4
влаштувати кухню, частково замурувати
віконний проріз в приміщенні 1-3,
переглянути влаштування внутрішніх та
зовнішніх інженерних мереж з дозволу
Зносицької сільської ради відповідно
до рішення № 67 від 16 жовтня 2013 року.

У поданій на рішення суду апеляційній
скарзі відповідач покликалася на його
незаконність та необґрунтованість
через неповне з'ясування судом
обставин, що мають значення для справи,
відсутність належної оцінки наявним у
матеріалах справи доказам та на
порушення судом норм матеріального і
процесуального права.

Зазначала, що земельна ділянка під
забудову надавалася їй на підставі
рішення сесії Зносицької сільської
ради № 65 від 31.10.1993 року, а не в 1995 році
як вказано в рішенні суду. Позивач
навмисно заплутав суд, щоб наблизити до
дати свого повернення в Україну з
Російської Федерації, де проходив
військову службу, і щоби вказаний ним
час відповідав його інтересам.
Рішенням виконкому Зносицької
сільської ради № 6 від 27.01.2000 року
земельна ділянка була передана їй у
приватну власність. Будівництво
спірного жилого будинку вона розпочала
власними коштами та за 6 000 доларів США,
які їй подарувала до шлюбу хрещена
мати. Сума коштів на той час була
значною та достатньою для будівництва
житлового будинку, який при цьому
будували родичі її батька та матері, а
зі позивачем жодних робіт виконано не
було. Ці обставини стверджено
показаннями свідків ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7. Під час
будівництва спірного житлового
будинку позивач проходив військову
службу в Російській Федерації до 1997
року. Подаровані на весілля кошти вони
розділили навпіл: свою частину позивач
використав на власні потреби -
придбання мотоцикла, зброї, акцій
фінансових пірамід та оформлення
депозиту. Після звільнення позивача з
військовою служби в 1998 році
будівництво спірного будинку вже було
повністю завершено та здано в
експлуатацію згідно з технічним
паспортом ще в 1995 році. Про цю обставину
свідчить і його реєстрація в іншому
будинку.

Крім того, в 2002 році вона взяла 10 000
гривень позики та погашала її за власні
гроші та за кошти своїх батьків.
Поручителем був її батько, але не
ОСОБА_1

Вважає, що позивач не надав жодного
доказу, який би свідчив про те, що він
брав участь і надавав матеріальну
допомогу у будівництві спірного жилого
будинку. Житловий будинок та земельна
ділянка є її приватною власністю, на
розподіл будинку вона не
погоджувалась, однак на вимогу суду
була змушена обрати варіант поділу
будинку.

З цих підстав просила рішення
Сарненського районного суду від 4
грудня 2013 року скасувати, ухваливши
нове - про відмову в задоволенні позову.

У поданих запереченнях позивач,
вважаючи рішення законним і
обґрунтованим, просив апеляційну
скаргу залишити без задоволення.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб,
які беруть участь у справі та з'явились
в судове засідання, перевіривши
матеріали справи та доводи
відповідача, колегія суддів дійшла
висновку про відхилення апеляційної
скарги.

Задовольняючи вимоги позивача, суд
першої інстанції правильно виходив з
доведеності і обґрунтованості вимог
про набуття права на спірний жилий
будинок сторонами під час їхнього
шлюбу, а тому є спільним майном
подружжя, яке підлягає поділу.

Матеріалами справи встановлено, що
протягом 1990-2005 років сторони
перебували у зареєстрованому шлюбі,
під час якого було розпочато і фактично
закінчено будівництво жилого будинку
АДРЕСА_1.

Як убачається з довідки Зносицької
сільської ради від 14.12 2012 року №3104, що
видана на підставі господарських книг
№№ 11, 7, 4,16 за 1998-2000 р.р., 2001-2005 р.р., 2006-2010
р.р., 2011-2012 р.р., та з відповідних записів
у паспорті ОСОБА_1, позивач з 30.11.1998 року
і по час спірних відносин
зареєстрований у спірному будинку (а.с.
13, 20).

Свідоцтво про право власності САЕ №60133
на будинок АДРЕСА_1 видано на ім'я
відповідача 20 липня 2012 року (а.с. 69), яке
зареєстровано за нею в Державному
реєстрі прав на нерухоме майно 27 липня
2012 року (а.с. 70).

20 березня 2012 року їй же видано
Державний акт на право власності на
земельну ділянку, розташовану в
АДРЕСА_1, площею 0, 2500 га з цільовим
призначенням для будівництва і
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель та споруд (а.с.
71-72).

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 60, ч. 1 ст. 69,
ч. 1 ст. 70 СК України майно, набуте
подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один із них не мав з
поважної причини самостійного
заробітку (доходу), вони мають право на
поділ цього майна, а частки майна
дружини та чоловіка є рівними, якщо
інше не визначено домовленістю між
ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 та ч. 2 ст. 372 ЦК
України спільна власність двох або
більше осіб без визначення часток
кожного з них у праві власності є
спільною сумісною власністю, а в разі
поділу цього майна вважається, що
частки співвласників у праві
спільної сумісної власності є
рівними, якщо інше не встановлено
домовленістю між ними або законом.

Тому сам по собі запис у Державному
реєстрі прав на нерухоме майно та зміст
Свідоцтва про право власності не
свідчать лише про виключне право
ОСОБА_2 на спірний будинок.

За таких обставин правильність
висновків суду першої інстанції не
спростовується покликаннями ОСОБА_2
про те, що частину витрачених на
будівництво коштів вона одержала в дар
від ОСОБА_8, а під час будівництва
допомагали лише її родичі, тоді як сам
позивач і його родичі усунулися від
будівництва.

Доводи апеляційної скарги про
неправильне застосування норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права на увагу не
заслуговують.

Поділ спірного майна правильно
проведено судом з урахуванням думок
сторін та на підставі висновку №303282_ПС
судової будівельно-технічної
експертизи (а.с. 34-53).

Підставою для залишення рішення суду
без змін відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК
України є додержання судом першої
інстанції при його ухваленні вимог
закону.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315, 324-425 ЦПК
України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а
рішення Сарненського районного суду
від 4 грудня 2013 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення та може бути оскаржена до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий:
Судді: