У Х В А Л А

іменем україни

22 жовтня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Касьяна О. П.,

суддів: Гончара В. П.,
Остапчука Д. О.,

Дербенцевої Т. П.,
Савченко В. О.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1 до управління
комунального майна Нікопольської
міської ради, ОСОБА_2 про визнання
розпорядження органу приватизації та
свідоцтва про право власності на житло
недійсним, за касаційною скаргою
ОСОБА_2 на рішення Нікопольського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 21 лютого 2014 року та ухвалу
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 15 квітня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2012 року ОСОБА_1 звернувся
до суду з позовом до управління
комунального майна Нікопольської
міської ради та ОСОБА_2 про
визнання незаконним розпорядження
органу приватизації від 05 січня 1999 року
№ 5052 щодо передачі йому у приватну
спільну власність квартири АДРЕСА_1;
визнання недійсним свідоцтва про право
власності на житло від 05 січня 1999 року,
виданого Нікопольським
житлово-експлуатаційним об'єднанням.

Посилався на те, що відповідачка
ОСОБА_2 на день приватизації була
неповнолітньою та з 09 вересня 1997 року
була зареєстрована і постійно
проживала разом із матір'ю ОСОБА_3 за
адресою: АДРЕСА_2. Не маючи права брати
участь у приватизації спірної
квартири, ОСОБА_2 помилково була
включена у довідку про склад сім'ї
наймача квартири від 14 грудня
1998 року, на підставі якої було видано
свідоцтво про право власності на житло
від 05 січня 1999 року.

Рішенням Нікопольського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 21 лютого 2014 року, залишеним
без змін ухвалою апеляційного суду
Дніпропетровської області від 15 квітня
2014 року, позов задоволено.

Визнано незаконним розпорядження
органу приватизації від 05 січня 1999 року
№ 5052 щодо передачі ОСОБА_1 квартири за
адресою: АДРЕСА_1, в приватну
спільну власність.

Визнано недійсним свідоцтво про
право власності на житло від 05 січня 1999
року, видане Нікопольським
житлово-експлуатаційним об'єднанням
згідно з розпорядженням від 05 січня 1999
року № 5052 на квартиру АДРЕСА_1.

У поданій касаційній скарзі
ОСОБА_2, посилаючись на порушення
судами норм процесуального права та
неправильне застосування норм
матеріального права, ухвалені у справі
судові рішення просить скасувати та
ухвалити нове рішення про відмову в
задоволенні позову.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, обговоривши доводи касаційної
скарги та перевіривши матеріали
справи, дійшла висновку, що скарга
підлягає частковому задоволенню на
таких підставах.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позову, суд першої інстанції, з
висновками якого погодився і суд
апеляційної інстанції, виходив із того,
що оскільки ОСОБА_2 на день
приватизації спірної квартири була
неповнолітньою та з 09 вересня 1997 року
була зареєстрована і постійно
проживала разом із матір'ю ОСОБА_3 за
адресою: АДРЕСА_2, то вона не мала права
брати участь у приватизації спірної
квартири та помилково була включена у
довідку про склад сім'ї наймача
квартири від 14 грудня 1998 року, на
підставі якої було видано свідоцтво
про право власності на житло від 05
січня 1999 року. Крім того,
вважаючи, що позивачем не пропущено
строк позовної давності, суди виходили
із того, що про порушення права він
дізнався у 2011 році.

Проте з такими висновками судів
повністю погодитись не можна з огляду
на наступне.

Згідно зі ст. 8 Закону України «Про
приватизацію державного житлового
фонду» передача громадянам займаних
ними квартир (будинків) здійснюється у
спільну сумісну або у спільну часткову
власність за письмовою згодою всіх
повнолітніх членів сім'ї, які постійно
мешкають в даній квартирі (будинку), у
тому числі, тимчасово відсутніх, за
якими зберігається право на житло, з
обов'язковим визначенням
уповноваженого власника квартири
(будинку).

Судами встановлено, що з 09 січня 1996
року ОСОБА_1 разом із дружиною ОСОБА_3
та донькою ОСОБА_2, 1982 року
народження, були зареєстровані у
квартирі АДРЕСА_1.

Згідно з довідкою ОСББ «Злагода»
від 08 жовтня 2012 року № 345 ОСОБА_3 разом
із донькою ОСОБА_2 з 04 вересня 1997 року
зняті з реєстраційного обліку за
адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 9).

Із довідки КП «ЖЕК-3» від 06 червня 2011
року № 394 вбачається, що ОСОБА_3
разом із донькою ОСОБА_2 з 09 вересня 1997
року зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2
(а. с. 11).

14 грудня 1998 року ОСОБА_1 написав
заяву про передачу у приватну спільну
власність квартири АДРЕСА_1 (а. с. 12).

05 січня 1999 року Нікопольським
житлово-експлуатаційним об'єднанням
згідно з розпорядженням від 05 січня 1999
року № 5052 на ім'я ОСОБА_1 та ОСОБА_2
видано свідоцтво про право власності
на житло у рівних частках (а. с. 6).

Обґрунтовуючи позов, позивач
посилався на те, що на момент
приватизації квартири ОСОБА_2 була
неповнолітньою і була зареєстрована за
іншою адресою разом зі своєю матір'ю
ОСОБА_3, тому вона не мала права на
приватизацію спірної квартири. Крім
того, про належність Ѕ частини спірної
квартири його доньці ОСОБА_2 він
дізнався лише у 2011 році, отримавши
копію заочного рішення Нікопольського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 18 січня 2011 року, яким
ОСОБА_2 було вселено у спірну квартиру
як співвласницю.

Відповідно до приписів ст. ст. 71, 76 ЦК
УРСР, які діяли на час приватизації
квартири, загальний строк для захисту
права за позовом особи, право якої
порушено (позовна давність),
встановлюється в три роки. Перебіг
строку позовної давності починається з
дня виникнення

права на позов. Право на позов виникає з
дня, коли особа дізналася

або повинна була дізнатися про
порушення свого права.

Аналогічні положення містяться і в
ст. ст. 257, 261 ЦК України.

Так, із матеріалів справи
вбачається, що заява на приватизацію
спірної квартири у приватну спільну
власність була підписана ОСОБА_1
особисто, свідоцтво про право
власності на житло видано 05 січня
1999 року на ім'я ОСОБА_2 та ОСОБА_1

Заперечуючи проти позову та
обґрунтовуючи підстави касаційної
скарги, відповідачка посилалась на те,
що позивачем пропущено строк позовної
давності, оскільки свідоцтво про право
власності на житло від 05
січня 1999 року та технічний паспорт від
05 січня 1999 року позивач отримав 17
травня 1999 року, про що свідчить його
підпис на зворотній стороні заказу від
14 грудня 1998 року № 5052-9, а з позовом
позивач звернувся лише у жовтні 2012
року.

У той же час, вирішуючи спір по
суті, на порушення приписів
ст. ст. 212-214, 303 ЦПК України суди
вказаних обставин не перевірили,
приватизаційну справу не дослідили,
будь-яких висновків з цього приводу не
навели та обмежилися лише констатацією
факту того, що позивач дізнався про
належність Ѕ частини спірної квартири
ОСОБА_2 у 2011 році, отримавши копію
заочного рішення Нікопольського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 18 січня 2011 року, яким
останню було вселено у спірну квартиру
як співвласницю.

Від з'ясування вказаних обставин
залежить правильність вирішення спору
по суті, оскільки встановивши, що строк
для звернення з позовом пропущено без
поважної причини, суд у рішенні
зазначає про відмову в позові з цих
підстав, якщо про застосування
позовної давності заявлено стороною у
спорі, зробленою до ухвалення ним
рішення, крім випадків, коли позов не
доведено, що є самостійною підставою
для цього.

З огляду на зазначене висновки
судів про підставність позову є
передчасними.

Порушення судами при розгляді
справи норм процесуального права
(ст. ст. 10, 60, 179 ЦПК України)
унеможливили встановлення фактичних
обставин, що мають значення для її
правильного вирішення, тому ухвалені
ними судові рішення не можуть
вважатись законними і обґрунтованими
та в силу ст. 338 ЦПК України підлягають
скасуванню із передачею справи на
новий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_2
задовольнити частково.

Рішення Нікопольського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 21 лютого 2014 року та ухвалу
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 15 квітня 2014 року скасувати,
справу направити на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О. П. Касьян

Судді:
В. П. Гончар

Т. П. Дербенцева

Д. О. Остапчук

В. О. Савченко