Справа № 466/1137/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

25 грудня 2014 р. Шевченківський районний суд м. Львова

у складі: головуючого - судді Ковальчука О.І.

при секретарі с/з Кривяк О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, приватного нотаріуса ОСОБА_5, ОКП ЛОР «БТІ та ЕО», третя особа ЖБК-210 про визнання права на майно втрачене незаконними діями в укладенні незаконної угоди,-

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_2 звернулася з позовом до відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4, приватного нотаріуса ОСОБА_5, ОКП ЛОР «БТІ та ЕО», третьої особи ЖБК-210, в якому, уточнивши позовні вимоги, просить скасувати договір від 04.02.2006р., виданий приватним нотаріусом ОСОБА_6 №241 і повернути у попередній стан; зняти з державної реєстрації право власності ОСОБА_4 зареєстроване 14.03.2006р.; припинити право користування 1/3 частки з незаконним власником; визнати відчужену-втрачену 1/3 частки майна АДРЕСА_1 майном набутим у шлюбі та половину частки у ньому за позивачем.

В обґрунтування уточнених позовних вимог зазначає, що у 1996р. ОСОБА_2 разом із чоловіком придбали кооперативну квартиру АДРЕСА_1 за позивача дошлюбні особисті та спільні подружні кошти, яку чоловік у 1997р. приватизував тільки на себе. Позовну вимогу «виділити ідеальну частку за дошлюбні кошти» - задоволено повністю та 13.11.1998р. видано позивачу реєстраційне посвідчення як особисте (роздільне) майно, яке згідно закону вибуває з спільного. 1/3 частка майна залишилася - набутим у шлюбі, так як рішенням суду 1998р. встановлено «особистих коштів» за майно чоловік не вносив. Реєстраційного посвідчення у 1998р. на 1/3 частки квартири не видавалось, що підтверджується виданим дублікатом у 2004р. на ОСОБА_3 на 1/1 частки квартири. Зазначає, що вхід у квартиру один та згідно техпаспорта поділ квартири є неможливим. Спільне майно є неподіленим. Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 06.10.1998р., яким визнано за позивачем право власності на 2/3 частки у квартирі АДРЕСА_1, ОСОБА_2 не оскаржувала, оскільки боялася через погрози розправою над нею і її сином. Крім того, рішенням суду від 2000р. заборонено чинити перешкоди у користувані майном. Із-за тиску сімя позивача розпалася. Майно набуте в шлюбі неподілено. Чоловік із мешканцями нехтують рішенням суду від 2000р. та вимагають відмови від права власності, надалі чинять перешкоди у користуванні. Штучно створюють обставини для того, щоб віддати свою частку шлюбного майна у користування відповідачів.

Окрім цього, позивач вказує, що часто хворіє та стала інвалідом. На невигідних вимушених обставинах, оскільки іншого шляху не було, віддала колишньому чоловіку ОСОБА_3, як співвласнику, після розлучення неподіленого шлюбного майна, у користування свою шлюбну частку. Проте недавно дізналася, що користування встановлено між позивачем і фальшивим власником 1/3 частки майна. Документів на право власності 1/3 частки квартири відсутні до сьогодні як на власника. Нереєструвалися в Державному реєстрі права на 1/3 частки за ОСОБА_3 - відчужувачем. Постановою ДВС встановлено тільки порядок користування квартирою.

Всупереч Конституції та чинному законодавству України, ОСОБА_7 як користувач частки шлюбного майна, укладає угоду та відчужує примусово частку ОСОБА_2 Приватний нотаріус ОСОБА_6 та ОКП ЛОР «БТІ та ЕО», які оформляли фальшиві інформаційні довідки (без рішень суду), повторно реєструють шлюбне майно та надають статус післяшлюбного.

Позивач стверджує, що колишнім чоловіком - відповідачем ОСОБА_3 - користувачем майна нажитого в шлюбі, всупереч ст.203ЦК України відчужується частка позивача у шлюбному майні старшому сину ОСОБА_4, якому передав право на квартиру по АДРЕСА_2, та де останній приписаний до сьогодні. Тобто ОСОБА_3 відчужив неподілене шлюбне майно своє і позивача, розпорядився її часткою всупереч ст. 68 СК України. Зазначає, що сторони діяли в угоді незаконно, оскільки знали, що в квартирі зареєстровані неповнолітній син відчужувача та позивач - інвалід 2групи. Позивач ОСОБА_2 зазначає, що в результаті незаконних дій відповідачів, 04.02.2006р. укладено договір дарування частки квартири, на підставі якого ОСОБА_3 подарував ОСОБА_4 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 А тому просить позов задовольнити в повному обсязі.

В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги, давши пояснення аналогічні тим, що викладені в поданому до суду уточненому позові. Просить позов задовольнити.

Представник відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4 - ОСОБА_8 позов заперечила, підтримавши письмові заперечення, долучені до матеріалів справи. Просить у задоволенні позову відмовити.

Відповідачі приватний нотаріус ОСОБА_5 та представник ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» в судове засідання не з'явилися повторно, про причини неявки суду не повідомили.

Представник третьої особи - ЖБК -210 відніс вирішення даного спору на розсуд суду.

Заслухавши пояснення сторін, з'ясувавши дійсні обставини справи, права та обов'язки сторін, дослідивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - колишнє подружжя, шлюб між якими розірвано.

06.10.1998 року рішенням Шевченківського районного суду м. Львова, визнано за позивачем ОСОБА_2 право власності на 2/3 частки у квартирі АДРЕСА_1. Дане рішення набрало законної сили. Згідно технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_1, ОСОБА_3 належить 1/3 частки квартири, а ОСОБА_2 належить 2/3 частки квартири АДРЕСА_1.

На підставі договору дарування частки квартири від 04.02.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_5., ОСОБА_3 подарував, а син ОСОБА_4 прийняв у дар 1/3 частки квартири АДРЕСА_1.

27.10.2008 року рішенням Шевченківського районного суду м.Львова у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування 1/3 частки квартири АДРЕСА_1, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_6 04.02.2006 року і зареєстрованого за №241 та про визнання за нею права власності на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 - відмовлено.

Згідно із ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Частиною першою статті 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

У відповідності до ст. 41 Конституції України, ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтями 316, 317, 319 ЦК України передбачено, що право власності особа здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном на власний розсуд.

Згідно ст.. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Враховуючи вищевикладене, судом встановлено, що оскільки 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 належала відповідачу ОСОБА_3, що підтверджується Рішенням Шевченківського районного суду, яке набрало законної сили, відтак ОСОБА_3 мав право розпоряджатися своєю власністю, в тому числі і шляхом укладення договору дарування від 04.02.2006р. З врахування наведеного, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовної вимоги позивача про скасування договору дарування 1/3 частки квартири від 04.02.2006р., виданого приватним нотаріусом ОСОБА_6 №241 і повернути у попередній стан.

Що стосується вимог позивача про зняття з державної реєстрації права власності ОСОБА_4, зареєстрованого 14.03.2006р., припинення право користування 1/3 частки з незаконним власником, визнання відчужену-втрачену 1/3 частки майна квартири АДРЕСА_1 майном набутим у шлюбі та половину частки у ньому за позивачем, то суд вважає, що такі вимоги є похідними та взаємоповязаними з вимогою щодо скасування договору дарування 1/3 частки квартири від 04.02.2006р., у задоволенні якої судом відмовлено, а тому такі до задоволення не підлягають.

Враховуючи вищенаведене, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності суд приходить до висновку, що позов є безпідставним та у його задоволенні слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 88, 169, 209, 210, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, ст. ст. 15, 16, 316, 317, 319, 321, 328, 382 ЦК України, Конституцією України, суд,

в и р і ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, приватного нотаріуса ОСОБА_5, ОКП ЛОР «БТІ та ЕО», третя особа ЖБК-210 про визнання права на майно втрачене незаконними діями в укладенні незаконної угоди - відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Рішення може бути повністю або частково оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Шевченківський районний суд м. Львова шляхом подання в десятиденний термін з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя: О. І. Ковальчук