Справа № 2-804/12/1231
Провадження № 22ц/782/4163/13
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Луганської області у
складі :

головуючого: Гаврилюка
В.К.

суддів: Коротенка Є.В.,
Околота Г.М.

при секретарі : Кушнарьовій
О.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Луганську цивільну
справу за апеляційною скаргою
публічного акціонерного товариства
«Комерційний банк «ПриватБанк»

на рішення Стахановського міського
суду Луганської області від 01 березня
2013 року

за позовом публічного акціонерного
товариства «Комерційний банк
«ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення
стягнення, -

ВСТАНОВИЛА :

У лютому 2012 року позивач звернувся із
зазначеним позовом до суду,
посилаючись на те, що відповідно до
укладеного договору № LGS1AU01280015 від
15.03.2006р. відповідач ОСОБА_1 отримала
кредит у розмірі 35820,00 грн. зі сплатою
відсотків за користування кредитом у
розмірі 15% на рік на суму залишку
заборгованості за кредитом з кінцевим
терміном повернення 15.03.2011р. У
порушення умов договору відповідач
зобов'язання за вказаним договором
належним чином не виконала. У зв'язку із
зазначеними порушеннями зобов'язань за
кредитним договором відповідач станом
на 22.12.2011р. має заборгованість 53667,27грн.,
яка складається з: 17451,30грн. -
заборгованість за кредитом, 22404,11грн. -
заборгованість за відсотками за
користування кредитом, 1217,88грн. -
заборгованість по комісії, 12593,98грн. -
пеня за несвоєчасне виконання
зобов'язань за договором. В
забезпечення виконання зобов'язань за
кредитним договором між сторонами
15.03.2006р. було укладено договір застави
рухомого майна, автомобілю ВАЗ,
реєстраційний номер НОМЕР_1, що
належить на праві власності
відповідачеві ОСОБА_1 Договором
застави передбачено, що у випадку
порушення заставодавцем зобов'язань за
кредитним договором, або за договором
застави, заставодавець зобов'язаний
передати предмет застави
заставодержателю в заклад. В порушення
норм закону та договору відповідач
свої зобов'язання не виконує, предмет
застави в заклад банку не передав.
Згідно з ст.19 Закону України «Про
заставу» за рахунок заставленого майна
заставодержатель має право
задовольнити свої вимоги у повному
обсязі, що визначаються на момент
фактичного задоволення.
Заставодержатель набуває право
звернення стягнення на предмет застави
в разі, якщо в момент настання терміну
виконання зобов'язання забезпеченого
заставою, воно не буде виконано. Згідно
з договором застави звернення
стягнення та реалізація предмету
застави здійснюється відповідно до
чинного законодавства та цього
договору, у тому числі шляхом
безпосереднього продажу конкретному
покупцю з правом укладання
Заставодержателем договору
купівлі-продажу предмету застави від
імені заставодавця. Приймаючи до уваги,
що банком заявлено позов саме з
вказаних підстав, позивач вважає
очевидним, що виконання рішення суду
стосовно звернення стягнення на
предмет застави шляхом надання права
безпосереднього продажу конкретному
покупцю, неможливо без фактичного
знаходження предмету застави у
володінні банку. З огляду на те, що
законом та умовами договору
передбачено обов'язок відповідача
передати предмет застави в заклад
заставодержателю позивач вважає
вимогу про зобов'язання відповідача
виконати зобов'язання в натурі
законною і обґрунтованою. Також
зазначено, що відповідно до ч.2 ст.28
Закону України «Про забезпечення вимог
кредиторів та реєстрацію обтяжень»,
якщо протягом 30 днів з моменту
реєстрації в Державному реєстрі
відомостей про звернення стягнення на
предмет забезпечувального обтяження
зобов'язання боржника, виконання якого
забезпечене обтяженням, залишається не
виконаним і в разі, якщо предмет
забезпечувального обтяження
знаходиться у володінні боржника,
останній зобов'язаний на вимогу
обтяжувала негайно передати предмет
обтяження у володіння обтяжувача
(заклад). Аналогічна вимога міститься в
договорі застави. З урахуванням
викладеного позивач просив суд в
рахунок погашення заборгованості за
кредитним договором від 15.03.2006р. в сумі
53667,27 грн. витребувати у відповідача
ОСОБА_1 та передати позивачеві предмет
застави - автомобіль ВАЗ, модель 21093, рук
випуску 2006, тип ТЗ, легковий (хетчбек), №
кузова/шасі НОМЕР_3, реєстраційний
номер НОМЕР_1, що належить на праві
власності ОСОБА_1, комплект ключів,
свідоцтво про реєстрацію
транспортного засобу (технічний
паспорт) автомобіля, звернути
стягнення на предмет застави, шляхом
продажу вказаного автомобілю ПАТ КБ
«Приватбанк» з укладанням від імені
відповідача договору купівлі-продажу
будь-яким способом з іншою особою -
покупцем, із зняттям вказаного
автомобілю з обліку в органах ДАІ
України, а також наданням ПАТ КБ
«Приватбанк» всіх повноважень,
необхідних для здійснення продажу.

Рішенням суду першої інстанції у
задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі апелянт просить
скасувати рішення суду, як незаконне та
необґрунтоване, постановлене з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, зазначає, що
судом неповно встановлені обставини,
що мають значення для справи, висновки
суду не відповідають обставинам
справи, а тому просить ухвалити нове
рішення про задоволення позову.

Вислухавши доповідь судді,
пояснення осіб, яки беруть участь у
справі, розглянувши справу у межах
доводів апеляційної скарги,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду, колегія
суддів вважає апеляційну скаргу слід
задовольнити з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК
України законним і обґрунтованим є
рішення, коли суд виконав всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом на основі повного і
всебічного з'ясування обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених такими доказами, які
були досліджені у судовому засіданні.

На підставі ч. 1 ст. 303 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції

Згідно ст. 10 ЦПК України обставини
цивільних справ встановлюються судом
за принципом змагальності. Суд же,
зберігаючи об'єктивність і
неупередженість, лише створює
необхідні умови для всебічного і
повного дослідження обставин справи.
При дослідженні і оцінці доказів,
встановленні обставин справи і
ухваленні рішення суд незалежний від
висновків органів влади, експертиз або
окремих осіб. Згідно зі ст. 11 ЦПК
України суд розглядає цивільні справи
в межах заявлених вимог і на підставі
наданих сторонами доказів. Крім того,
згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається, як на основу своїх
вимог або заперечень.

Як убачається з матеріалів справи,
судом під час розгляду цієї справи дані
вимоги закону у повній мірі виконані не
були.

Ухвалюючи рішення суд дійшов
висновку, що позов ПАТ КБ «Приватбанк»
до ОСОБА_1 про звернення стягнення на
майно задоволенню не підлягає,
оскільки необґрунтовано підвищена
відсоткова ставка до залишкової суми
кредиту.

Проаналізувавши встановлені судом
першої інстанції обставини по справі,
апеляційний суд вважає, що висновок
суду, викладений в рішенні стосовно
підстав відмови у задоволенні позовних
вимог є помилковим, а тому рішення суду
слід скасувати та ухвалити по справі
нове рішення з наступних підстав.

Судом встановлено, що 15.03.2006р. між
сторонами було укладено кредитний
договір № LGS1AU01280015, згідно з умовами
п.1.1, якого відповідач отримала кредит у
розмірі 35820грн. на придбання автомобілю
та 9313,20грн. на сплату страхових
платежів, зі сплатою відсотків за
користування кредитом відсотків у
розмірі 1,25% на місяць (що складає 15% на
рік) на суму залишку заборгованості за
кредитом з кінцевим терміном
повернення 15.03.2011р. Сторонами
визначено, що погашення заборгованості
по кредиту здійснюється щомісяця в
період з « 10» по « 15» число кожного
місяця шляхом сплати позичальником
щомісячного платежу в сумі 927,72грн.,
який складається із заборгованості по
кредиту, відсотках, винагороди,
комісії.

Згідно з ч.1 ст.509 ЦК України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має права
вимагати від боржника виконання його
обов'язку. Статтею 526 ЦК України
передбачено, що зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Відповідно до положень ст. 530 ЦК України
якщо у зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).
У відповідності до вимог ч.1 ст. 1054 ЦК
України за кредитним договором, який є
окремим видом зобов'язання, банк або
інша фінансова (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Частина 1 статті 546 ЦК України
передбачає, що виконання зобов'язання
може забезпечуватися неустойкою
(штрафом або пенею), порукою, гарантією,
заставою, притриманням, завдатком.

В забезпечення виконання зобов'язань
за кредитним договором між сторонами
15.03.2006р. було укладено договір застави
рухомого майна - автомобілю ВАЗ,
реєстраційний номер НОМЕР_1, що
належить на праві власності
відповідачці, вартістю 35820грн.

Відповідно до ст. 572 ЦК України в силу
застави кредитор (заставодержатель)
має право у разі невиконання боржником
(заставодавцем) зобов'язання,
забезпеченого заставою, одержати
задоволення за рахунок заставленого
майна переважно перед іншими
кредиторами цього боржника, якщо інше
не встановлено законом (право застави).

Відповідно до ст.589 ЦК України у разі
невиконання зобов'язання,
забезпеченого заставою,
заставодержатель набуває право
звернення стягнення на предмет
застави. За рахунок предмета застави
заставодержатель має право
задовольнити в повному обсязі свою
вимогу, що визначена на момент
фактичного задоволення, включаючи
сплату процентів, неустойки,
відшкодування збитків, завданих
порушенням зобов'язання, необхідних
витрат на утримання заставленого
майна, а також витрат, понесених у
зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо
інше не встановлено договором.

Статтею 590 ЦК України передбачено, що
звернення стягнення на предмет застави
здійснюється за рішенням суду, якщо
інше не встановлено договором або
законом. Заставодержатель набуває
право звернення стягнення на предмет
застави в разі, коли зобов'язання не
буде виконано у встановлений строк
(термін), якщо інше не встановлено
договором або законом.

Згідно з наданими банком розрахунками
заборгованості за кредитним договором
розрахунки між сторонами за період з
15.03.2006р. по 29.01.2009р. обчислювались
виходячи з процентної ставки
визначеної договором, а саме в розмірі
15%. Проте з 01.02.2009р. банком
застосовується підвищена процентна
ставка у розмірі 26,40%. При цьому, право
банку збільшувати розмір відсоткової
ставки за користування кредитом
передбачено п.2.3.1. кредитного договору,
де зазначено, що таке збільшення
можливо при зміні кон'юнктури ринку
грошових ресурсів в Україні. Також
вказаним пунктом договору визначено
порядок в якому вирішується питання
про збільшення процентної ставки.
Зокрема, в даному випадку банк має
надіслати позичальнику письмове
повідомлення про зміну процентної
ставки за 20 днів до вступу в чинність
зміненої процентної ставки. Також п.2.3.1.
кредитного договору визначає, що
збільшення розміру процентної ставки
банком у вищевказаному порядку можливе
лише за згодою позичальника.

При цьому, відповідно до п.2.3.3.
кредитного договору, у разі
неотримання банком протягом 20 днів
письмової відповіді позичальника зі
згодою сплачувати збільшений розмір
процентної ставки (запропонований
банком) відповідно до п.2.3.1. даного
договору банк на власний розсуд має
право: «а» змінити умови договору -
зажадати від позичальника
дострокового повернення кредиту,
сплати винагороди, комісій, відсотків
за його користування, виконання інших
зобов'язань за цим договором у повному
обсязі шляхом направлення
відповідного повідомлення. При цьому,
згідно ст.212,611,651 ЦК України, щодо
зобов'язань строк виконання яких не
настав, вважається, що строк настав у
зазначену в повідомленні дату. На цю
дату позичальник зобов'язаний
повернути банку суму кредиту у повному
обсязі, винагороду та відсотки за
фактичний строк його користування, у
повному обсязі виконати інші
зобов'язання за договором; або: «б»
розірвати договір у судовому порядку.
При цьому, в останній день дії договору
позичальник зобов'язується повернути
банку суму кредиту у повному обсязі,
винагороду та відсотки за фактичний
строк його користування, у повному
обсязі виконати інші зобов'язання за
договором; або: «в» згідно ст.651 ЦК
України здійснити одностороннє
розірвання договору з надсиланням на
позичальникові відповідного
повідомлення. У зазначену в
повідомленні дату договір вважається
розірваним. При цьому, в останній день
дії договору позичальник
зобов'язується повернути банку суму
кредиту у повному обсязі, винагороду та
відсотки за фактичний строк його
користування, у повному обсязі
виконати інші зобов'язання за
договором.

Як видно з наведеного переліку він не
містить права банка збільшити
процентну ставку за кредитом. Тому суд
дійшов правильного висновку, що
оспорюваний кредитний договір не
містить положень щодо права банку в
односторонньому порядку змінювати
процентну ставку за користування
кредитом в бік її збільшення, т.я.
згідно з умовами договору таке
збільшення можливе виключно за
наявності згоди позичальника, а у разі
її відсутності, настають наслідки,
передбачені п.2.3.3. договору, які, як
зазначалось вище, не містять
повноважень банку щодо збільшення
процентної ставки.

Також суд правильно не взяв до уваги
доводи представника позивача про
виконання банком вимог п.2.3.1. договору,
щодо письмового повідомлення
позичальника про збільшення
процентної ставки за кредитом, тому що
копія наданого банком листа датована
25.12.2008р. Будь-яких доказів на
підтвердження отримання відповідачкою
вказаного листа, як і письмової
відповіді позичальника, наявність якої
передбачено кредитним договором як
підставу для підвищення процентної
ставки, банк не має. Відомості про
відправлення рекомендованих листів,
надані позивачем не свідчать про
отримання такого листа відповідачем.

При цьому з поведінки сторін, зокрема
відповідача, жодним чином не можна
зробити висновок щодо погодження нею
нової процентної ставки, т.я. саме з
17.02.2009р., тобто одразу після збільшення
ставки, за кредитом виникла
прострочена заборгованість, яка в
подальшому мала тенденцію до
збільшення, що підтверджується
розрахунками заборгованості, наданими
банком.

Відповідно до ст.651 ЦК України зміна або
розірвання договору допускається лише
за згодою сторін, якщо інше не
встановлено договором або законом. За
ч.4 ст. 11 Закону України «Про захист прав
споживачів» (у редакції чинній на час
виникнення спірних правовідносин
передбачено, що) у договорі про надання
споживчого кредиту може зазначатися,
що відсоткова ставка за кредитом може
змінюватися залежно від зміни
облікової ставки Національного банку
України або в інших випадках. Про зміну
відсоткової ставки за споживчим
кредитом споживач повідомляється
кредитодавцем письмово протягом семи
календарних днів з дати її зміни. Без
такого повідомлення будь-яка зміна
відсоткової ставки є недійсною.

З урахуванням викладеного, суд дійшов
ґрунтовного висновку, що банком в
порушення умов кредитного договору, а
також вимог законодавства, яким
врегульовано спірні правовідносини, з
01.02.2009р. безпідставно, в
односторонньому порядку було
збільшено процентну ставку за
користування кредитом, внаслідок чого
його вартість істотно збільшилась. А
отже, підстави вважати, що розрахунок
заборгованості, у межах якого заявлено
вимоги про звернення стягнення на
заставлене майно, є вірним, відсутні, що
в свою чергу перешкоджає суду зробити
висновок щодо співмірності суми
заборгованості за кредитом із вартістю
заставленого майна.

Відповідно до п. 15.7.1 договору застави
банк з метою задоволення своїх вимог
має право звернути стягнення на
предмет застави у випадку якщо в момент
настання термінів виконання
зобов'язань, передбачених кредитним
договором, вони не будуть виконані. За
п. 15.7.2. у разі порушення заставодавцем
умов за цим договором заставодержатель
має право вимагати дострокового
виконання зобов'язань зі сплати
кредиту, а в разі невиконання - звернути
стягнення на предмет застави. За п. 15.7.3.
банк має право на звернення стягнення
на предмет застави незалежно від
настання термінів виконання
зобов'язань за кредитним договором у
випадках: відмови заставодавця в
переоформленні договору застави;
порушення зобов'язань за кредитним
договором в т.ч. щодо цільового
використання коштів; порушення
зобов'язань за договором застави;
одержання банком повідомлення про
дострокове повернення вкладу;
порушення судом справи про визнання
заставодавця недієздатним, обмеженим в
дієздатності, кримінальної справи;
неможливості звернення стягнення на
майно; встановлення невідповідності
відомостей що містяться в кредитному
договорі та договорі застави;
пред'явлення третіми особами вимог до
забезпечення; надання предмета застави
іншій особі без згоди банку; настання
страхового випадку; винесення
постанови про знаходження
заставодавця в розшуку.

Відповідно до ст.20 Закону України «Про
заставу» звернення стягнення на
заставлене майно здійснюється за
рішенням суду. Реалізація майна, на яке
звернено стягнення провадиться
державним виконавцем на підставі
виконавчого листа суду, або наказу
господарського суду, або виконавчого
напису нотаріуса в установленому
порядку, якщо інше не передбачено цим
законом чи договором.

Застава рухомого майна згідно з
параграфом 6 глави 49 Цивільного кодексу
України, що виникає на підставі
договору, є одним з видів
забезпечувальних обтяжень, які також
регулюються вимогами Закону України
«Про забезпечення вимог кредиторів та
реєстрацію обтяжень» від 18 листопада
2003 року № 1255-IV.

Відповідно до ст. 22 зазначеного закону
за рахунок предмета обтяження
обтяжувач має право задовольнити свою
вимогу за забезпеченим обтяженням
зобов'язанням у повному обсязі або в
частині, встановленій договором.
Розмір забезпеченої обтяженням вимоги
визначається на момент її задоволення
і включає: 1) відшкодування витрат,
пов'язаних з пред'явленням вимоги і
зверненням стягнення на предмет
обтяження; 2) сплату процентів і
неустойки; 3) сплату основної суми
боргу; 4) відшкодування збитків,
завданих порушенням боржником
забезпеченого зобов'язання або умов
обтяження; 5) відшкодування витрат на
утримання і збереження предмета
обтяження.

Відповідно до ч. 1 ст. 23 Закону України
«Про забезпечення вимог кредиторів та
реєстрацію обтяжень» обтяжувач має
право в разі порушення боржником
забезпеченого обтяженням зобов'язання
або договору, на підставі якого виникло
забезпечувальне обтяження, одержати
задоволення своєї вимоги за рахунок
предмета обтяження в черговості згідно
із встановленим пріоритетом.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про
заставу» за рахунок заставленого майна
заставодержатель має право
задовольнити свої вимоги в повному
обсязі, що визначаються на момент
фактичного задоволення.
Заставодержатель набуває право
звернення стягнення на предмет застави
в разі, якщо в момент настання терміну
виконання зобов'язання, забезпеченого
заставою, воно не буде виконано (ч. 1 ст.
20 Закону України «Про заставу»).

Статтею 589 ЦК України передбачено, що у
разі невиконання зобов'язання,
забезпеченого заставою,
заставодержатель набуває право
звернення стягнення на предмет
застави.

За рахунок предмета застави
заставодержатель має право
задовольнити в повному обсязі свою
вимогу, що визначена на момент
фактичного задоволення, включаючи
сплату процентів, неустойки,
відшкодування збитків, завданих
порушенням зобов'язання, необхідних
витрат на утримання заставленого
майна, а також витрат, понесених у
зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо
інше не встановлено договором .

В судовому засіданні під час розгляду
справи було встановлено, що відповідач
дійсно порушила умови Кредитного
договору, а саме: не своєчасно та не в
повному обсязі сплачувала чергові
платежі у зв'язку з чим утворилася
заборгованість. Дана обставина
підтверджується розрахунком
заборгованості.

Таким чином, на підставі ст. 589 ЦК
України. ч.1 ст. 23 Закону України «Про
забезпечення вимог кредиторів та
реєстрацію обтяжень», ст.ст. 19. 20 Закону
України «Про заставу» у позивача
виникло право на захист свого
порушеного права шляхом звернення до
суду з позовними вимогами про
звернення стягнення на предмет
застави.

Звернення стягнення на заставлене
майно здійснюється за рішенням суду,
якщо інше не передбачено законом, або
договором застави (ч. 6 ст. 20 Закону
України «Про заставу»).

Частина 2 ст. 24 Закону України «Про
забезпечення вимог кредиторів та
реєстрацію обтяжень» передбачає, що
звернення, стягнення на предмет
забезпечувального обтяження
здійснюється на підставі рішення суду
в порядку, встановленому законом.

Стаття 25 Закону України «Про
забезпечення вимог кредиторів та
реєстрацію обтяжень» регламентує
порядок звернення стягнення на предмет
забезпечувального обтяження на
підставі рішення суду (судовий спосіб).

Згідно із п.п. 4 ч. 2 ст. 25 Закону України
«Про забезпечення вимог кредиторів та
реєстрацію обтяжень» у разі
задоволення судом позову про звернення
стягнення на предмет
забезпечувального обтяження в рішенні
суду зазначаються: спосіб реалізації
предмета забезпечувального обтяження
шляхом проведення публічних торгів або
із застосуванням однієї з процедур,
передбачених статтею 26 цього Закону.

Однією із процедур, передбачених ст. 26
Закону України «Про забезпечення вимог
кредиторів та реєстрацію обтяжень» є
продаж обтяжувачем предмета
забезпечувального обтяження шляхом
укладення, договору купівлі-продажу з
іншою особою-покупцем ... (п.п. 2 ч. 1 ст. 26
вищезазначеного Закону).

Таким, чином, відповідно до п.п. 4 ч. 2 ст.
25 Закону України «Про забезпечення
вимог кредиторів та реєстрацію
обтяжень» право обтяжувача на продаж
забезпечувального обтяження шляхом
укладення договору купівлі-продажу з
іншою особою - покупцем може бути
передбачено (надано) рішенням суду.

Крім того, відповідно до п. 24 договору
застави майна №LGS1AU01280015 від 15.03.2006 року
звернення стягнення на предмет
застави за вибором заставодержателя
здійснюється будь-яким із способів:

- шляхом передачі предмету застави у
власність заставодержателю в рахунок
виконання зобов'язань за кредитним
договором;

- шляхом продажу заставодержателем
предмету застави з укладанням договору
купівлі-продажу з третьою
особою-покупцем або на публічних
торгах;

- шляхом безпосереднього продажу
конкретному покупцю, в тому числі з
правом укладання заставодержателем
договору купівлі-продажу предмету
застави від імені заставодавця;

- в разі нотаріального посвідчення
цього договору - шляхом здійснення
виконавчого напису нотаріуса;

- іншим не забороненим чинним
законодавством способом.

Ця умова договору застави щодо способу
реалізації предмету застави не
суперечить вимогам закону, оскільки
такі способи реалізації предмету
застави передбачені як ЦК України, так
і Законами України «Про заставу», «Про
забезпечення вимог кредиторів та
реєстрацію обтяжень». Крім того,
відповідно до ст. 3 ЦК України свобода
договору є однією з загальних засад
цивільного законодавства і відповідно
до ст. 6 ЦК України сторони мають право
врегулювати у договорі, який
передбачений актами цивільного
законодавства, свої відносини, які не
врегульовані цими актами; можуть
відступити від положень актів
цивільного законодавства і
врегулювати свої відносини на власний
розсуд.

Оскільки відповідно до п. 24 договору
застави право вибору способу
реалізації предмету застави належить
заставодержателю, вимоги позивача про
звернення стягнення на предмет застави
шляхом його безпосереднього продажу
конкретному покупцю з правом укладання
заставодержателем договору
купівлі-продажу предмету застави від
імені заставодавця є такими, що
ґрунтуються на законі та відповідають
умовам договору, укладеного між
сторонами.

Згідно наданого позивачем розрахунку
заборгованості за період з 01.02.2009 року
по 22.12.2011 року з поточною ставкою 15%
загальна сума заборгованості складає
37107,62 гривні.

Зважаючи на вищевикладене, ураховуючи,
що суд встановив обставини справи і
характер правовідносин сторін, але
висновки суду не відповідають
обставинам справи та нормам діючого
законодавства, тому відповідно до ст.
309 ЦПК України вказані обставини є
підставами для скасування рішення
суду.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 314, 316
ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу публічного
акціонерного товариства «Комерційний
банк «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Стахановського міського суду
Луганської області від 01 березня 2013
року скасувати та ухвалити нове
рішення, яким позовні вимоги
публічного акціонерного товариства
«Комерційний банк «ПриватБанк» до
ОСОБА_1 про звернення стягнення
задовольнити частково.

Звернути стягнення в рахунок
погашення заборгованості за кредитним
договором № LGS1AU01280015 від 15.03.2006 року у
сумі 37107,62 гривні на предмет застави:
автомобіль ВАЗ, модель 21093, рік випуску
2006, тип ТЗ легковий (хечбек), номер
кузова/шасі НОМЕР_3, реєстраційний
номер НОМЕР_2, що належить на праві
власності ОСОБА_1, шляхом продажу
вказаного автомобіля ПАТ КБ
«ПриватБанк» з укладанням від імені
ОСОБА_1 договору купівлі-продажу
будь-яким способом з іншою
особою-покупцем за ціною, яка буде
встановлена на час здійснення продажу
висновком експертизи, зі зняттям
вказаного автомобіля з обліку в
органах ДАЇ України, а також наданням
ПАТ КБ «ПриватБанк» усіх повноважень,
необхідних для здійснення продажу.

Рішення апеляційного суду набирає
чинності негайно та може бути
оскаржене протягом двадцяти днів у
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий :

Судді :