Провадження № 2/263/43/2014
Справа № 263/6933/13-ц
20 січня 2014 року Жовтневий районний
суд м. Маріуполя у складі головуючого
судді Степанової С.В., при секретарях
Марцині Д.С., Сіренко Ю.В., за участю
позивача ОСОБА_1, представника позивача
ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3,
представника відповідача ОСОБА_4,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Маріуполі
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів, -
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною
заявою до відповідача про стягнення
грошових коштів у вигляді витрат, які
нею понесені на оплату комунальних
послуг, будівельні матеріали та
ремонтні роботи, проведені в квартирі
відповідача. В позовній заяві вказала,
що мати відповідача подарувала їй у 2000
році ? частки квартири АДРЕСА_1. Вона
проживала в цій квартирі, а відповідач,
будучі власником ? частки цієї
квартири, ніколи витрат за комунальні
послугам не ніс, ремонтні роботи не
проводив. Вона з 2000 року по теперішній
час понесла витрати за теплову енергію
у розмірі 8244,11 грн., за квартирну плату у
розмірі 7213,84 грн. та здійснила ремонтні
роботи та поліпшення в квартирі, на що
Жовтневого районного суду м. Маріуполя
від 21.07.2011 року, визнано недійсним
договір дарування квартири від 20.05.2000
року, згідно якого мати відповідача
подарувала їй ? частки вказаної
квартири та встановлено факт прийняття
ОСОБА_3 спадщини після смерті його
матері та за ним визнано право
власності на ? частки цієї квартири.
Оскільки договір дарування був
визнаний недійсним з часу його
укладання та власником квартири
АДРЕСА_1, на теперішній час є
відповідач, то просила стягнути з нього
понесені нею витрати на утримання його
майна та його поліпшення. У подальшому
зменшила розмір позовних вимог та
просила стягнути з відповідача витрати
за теплову енергію у розмірі 8244,11 грн.,
за квартирну плату у розмірі 7213,84 грн.
та витрати на будівельні матеріали та
Позивач у судовому засіданні
підтримала змінені позовні вимоги у
повному обсязі на підставах, вказаних в
позовній заяві, та просила їх
задовольнити. Суду додатково пояснила,
що вона проживала в квартирі АДРЕСА_1 з
2000 року по час подачі вказаного позову,
відповідач в квартирі не проживав,
витрати за її утримання не ніс.
Квартира була в незадовільному стані,
тому вона здійснила ремонт в квартирі,
але у відповідача дозвіл на проведення
в квартирі ремонту вона не отримувала,
хоча знала, що йому належить ? частки
Представник позивача у судовому
засіданні підтримав змінені позовні
вимоги на підставах, вказаних в
позовній заяві, та просив їх
задовольнити. Суду додатково пояснив,
що позивачка несла витрати за
комунальні послуги за період з 2000 року
по квітень 2013 рік без достатньої на то
підстави, але ці витрати повинен був
нести власник квартири - відповідач.
Оскільки договір дарування спірної
квартири був визнаний недійсним, то
застосовується подвійна реституція та
сторона повинна повернути все, що вона
отримала за цим правочином. Відповідач
незаконно збагатився на суму,
понесених позивачем витрат на ремонт
квартири. Вважав, що строк позовної
давності не пропущений, оскільки про
порушення свого права позивач
дізналася лише після визнання договору
дарування недійсним.
Відповідач у судовому засіданні
позовні вимоги не визнав у повному
обсязі та суду пояснив, що він отримав у
спадщину після смерті свого батька ?
частку квартири АДРЕСА_1, але в ній не
проживав, ремонтні роботи в ній не
здійснював, чи здійснювала позивачка
ремонт, йому невідомо. У 2000 році він
бачив квартиру, коли ночував у матері,
стан квартири був нормальний. У 2009 році
він дізнався, що його мати подарувала ?
частки квартири позивачці. З 2000 року по
2012 рік він приїжджав до квартири, але
позивачка його не впускала та він знав,
що вона проживала в цій квартирі.
Представник відповідача позовні
вимоги не визнала у повному обсязі,
просила відмовити у їх задоволені з
тих підстав, що невірно застосовані як
підстава позову статті 1212 та 1213
Цивільного кодексу України, оскільки
відповідач не є набувачем майна
позивачки, відсутня правова підстава
вважати, що відповідач безпідставно
набув майно, оскільки саме його право
власності було порушено. Позивачка
проживала в квартирі, оскільки вважала
себе її власницею, а утримання майна
покладається на власника цього майна.
Крім того позивач є недобросовісним
набувачем, проводила ремонт в квартирі,
в якій сама проживала, а не для того щоб
зберегти майно. Позивач не надала
доказів того, що квартира потребувала
ремонту, що вона була без вікон, дверей
та іншого майна, або вони були в
непридатному для використання стану.
Відповідач не сплачував витрати за
надання послуг теплопостачання та
квартирну плату, але й не проживав у
вказаній квартирі з 2000 року та по
теперішній час, оскільки позивач до
теперішнього часу не повернула
квартиру відповідачу. Крім того, з
власності на квартиру,оскільки
подарувала її онуку. Просила
застосувати до позовних вимог строк
позовної давності, оскільки вважала, що
він почав спливати з часу, коли позивач
почала сплачувати витрати за
комунальні послуги, а саме з 2000 року.
Просила стягнути з позивача на користь
відповідача сплачені останнім витрати
за представлення його інтересів
представником в суді в сумі 3000 грн.
Суд вислухавши пояснення сторін, їх
представників, дослідивши висновок
судової будівельно-технічної
експертизи, письмові докази, приходить
до висновку, що позов задоволенню не
підлягає з наступних підстав.
Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України,
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Як встановлено рішенням Жовтневого
районного суду м. Маріуполя від 21.07.2011
року, яке набрало законної сили 28.11.2011
року, позивачу на підставі договору
дарування від 20.05.2000 року, укладеного з
матір'ю відповідача, ОСОБА_5, належала ?
частини квартири АДРЕСА_1. У зв'язку із
тим, що мати відповідача, ОСОБА_5, при
укладенні договору дарування належної
їй частки квартири не усвідомлювала
значення своїх дій та не могла керувати
ними, оскільки виявляла стійкій
хронічний психічній розлад - хронічний
алкоголізм постійної форми пияцтва з
деградацією особистості за
алкогольним типом (психічні та
поведінкові розлади в наслідок
вживання алкоголю, синдром залежності,
договір дарування вказаної квартири
був визнаний судом недійсним та за
відповідачем ОСОБА_3 було визнано право
власності на ? частки цієї квартири.(а.с.
128-130).

Згідно копії витягу про державну
реєстрацію прав № 35826333 від 12.10.2012 року,
ОСОБА_3 на підставі рішень Жовтневого
районного суду № 2-105/11 від 21.07.2011 року

та № 2/0519/2225/2012 від 29.08.2012 року, належить ?
частки квартири АДРЕСА_1. (а.с.133).

Відповідачу згідно свідоцтва про право
на спадщину за законом від 22.01.2002 року
належала ? частина вказаної квартири.

Як встановлено рішенням Жовтневого
районного суду м. Маріуполя від 04.07.2013
року, яке набрало законної сили, про що
сторони не заперечували,
квартиронаймачем квартири АДРЕСА_1,
була ОСОБА_1, яка також зареєстрована та
проживає в цій квартирі.

З 2000 року у вказаній квартирі проживала
позивачка, яка користувалася
квартирою, та послугами
теплопостачання, несла з цього приводу
витрати, та на час вирішення даної
справи не повернула відповідачу
квартиру, останній в цій квартирі не
проживав, про що сторони не
заперечували.

Позивачем, у вказаній вище квартирі,
було проведено ремонт, на який вона
витратила 28211 грн., що підтверджується
висновком судової
будівельно-технічної експертизи від
12.12.2013 року. (а.с.189-196).

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
при цьому доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно наданих позивачем квитанцій,
позивач сплачувала витрати з
теплопостачання та квартирної плати по
квартирі АДРЕСА_1 за період з 2002 року по
листопад 2012 року.(а.с. 6-112).

Згідно Закону України «Про
житлово-комунальні послуги»,
житлово-комунальні послуги - результат
господарської діяльності, спрямованої
на забезпечення умов проживання та
перебування осіб у жилих і нежилих
приміщеннях, будинках і спорудах,
комплексах будинків і споруд
відповідно до нормативів, норм,
стандартів, порядків і правил; споживач
- фізична чи юридична особа, яка отримує
або має намір отримати
житлово-комунальну послугу.

Згідно ч. 2 ст. 19 Закону України «Про
житлово-комунальні послуги»,
учасниками відносин у сфері
житлово-комунальних послуг є: власник,
споживач, виконавець, виробник.

П. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про
житлово-комунальні послуги» зазначає,
що саме споживач зобов'язаний
оплачувати житлово-комунальні послуги
у строки, встановлені договором або
законом.

Згідно ч. 3 ст. 23 Закону України «Про
житлово-комунальні послуги», у разі
спільної власності кількох
співвласників рішення щодо утримання
на балансі та/або управління майном
приймається відповідно до закону.

Згідно ч. 1- 3 ст. 358 ЦК України, право
спільної часткової власності
здійснюється співвласниками за їхньою
згодою. Співвласники можуть домовитися
про порядок володіння та користування
майном, що є їхньою спільною частковою
власністю. Кожен із співвласників має
право на надання йому у володіння та
користування тієї частини спільного
майна в натурі, яка відповідає його
частці у праві спільної часткової
власності. У разі неможливості цього
він має право вимагати від інших
співвласників, які володіють і
користуються спільним майном,
відповідної матеріальної компенсації.

Оскільки між позивачем та відповідачем
не існувало домовленості щодо
утримання квартири, позивачка
користувалася всією квартирою, в тому
числі й частиною квартири, яка належала
відповідачу, як споживач
житлово-комунальних послуг та
сплачувала за квартирну плату з
розрахунку на одну особу, тобто за себе,
оскільки саме вона була зареєстрована
в квартирі, послугами теплопостачання
користувалася також як споживач,
самостійно, то суд вважає, що її вимоги
щодо стягнення з відповідача витрат,
які вона понесла у зв'язку з оплатою
послуг, які вона ж і споживала, є
безпідставними та такими, що не
підлягають задоволенню.

Позивач та її представник як на
підставу позову посилалися на ст. 1212 ЦК
України, яка передбачає, що особа, яка
набула майно або зберегла його у себе
за рахунок іншої особи (потерпілого)
без достатньої правової підстави
(безпідставно набуте майно),
зобов'язана повернути потерпілому це
майно. Особа зобов'язана повернути
майно і тоді, коли підстава, на якій
воно було набуте, згодом відпала. Але
відповідач отримав у власність ? частку
вищезазначеної квартири згідно
свідоцтва про право власності на
спадкове майно, а ? частки квартири
згідно судового рішення від 21.07.2011
року, які відповідно до ст. 11 ЦК України
є правовими підставами виникнення
права власності відповідача. Крім того,
як було встановлено рішеннями
Жовтневого районного суду від 21.07.2011
року по цивільній справі за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання
недійсним договору дарування та
визнання права власності на ? частки
квартири та від 04.07.2013 року по цивільній
справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про
усунення перешкод в користуванні
власністю та виселення, саме право
власності ОСОБА_3 на спірну квартиру
було порушено з боку ОСОБА_1

Статтею 151 ЖК УРСР передбачені
обов'язки власника по забезпеченню
схоронності жилого будинку (квартири),
та в частині першій зазначено, що
громадяни, які мають у приватній
власності жилий будинок (квартиру),
зобов'язані забезпечувати його
схоронність, провадити за свій
рахунок поточний і капітальний
ремонт, утримувати в порядку
прибудинкову територію.

Відповідно до ч. 3 ст. 390 ЦК України,
добросовісний або недобросовісний
набувач (володілець) має право вимагати
від власника майна відшкодування
необхідних витрат на утримання,
збереження майна, здійснених ним з
часу, з якого власникові належить право
на повернення майна або передання
доходів.

Позивачем та її представником не
доведено, що витрати, які позивач
понесла у зв'язку із ремонтом квартири,
були спрямовані саме на збереження
майна відповідача, а не поліпшення умов
проживання позивача.

Відповідно до ч. 4 ст. 390 ЦК України,
добросовісний набувач (володілець) має
право залишити собі здійснені ним
поліпшення майна, якщо вони можуть бути
відокремлені від майна без завдання
йому шкоди. Якщо поліпшення не можуть
бути відокремлені від майна,
добросовісний набувач (володілець) має
право на відшкодування здійснених
витрат у сумі, на яку збільшилася його
вартість.

Позивач не є добросовісним набувачем
частки спірної квартири, оскільки
отримала у власність ? частки квартири
внаслідок вчинення правочину, який був
в подальшому визнаний недійсним з
підстав того, що ОСОБА_1 скористалася
станом дарувальника, а саме матері
відповідача, яка не усвідомлювала
значення своїх дій та не могла керувати
ними.

Крім того, суд не бере до уваги висновок
судової будівельно-технічної
експертизи від 12.12.2013 року, яким
встановлена сума вартості робіт з
урахуванням матеріалів, виробів та
конструкцій та їх зносу у сумі 28211 грн.,
оскільки для застосування ч. 4 ст. 390 ЦК
України про право добросовісного
володільця на відшкодування
здійснених витрат у сумі, на яку
збільшилась вартість майна, необхідно
стягувати не всю суму витрат, а витрати
у сумі, на яку збільшилася вартість
майна, але представник позивача та
позивач відмовилися проводити
експертизу для визначення суми, на яку
збільшилася вартість всієї квартири.

Таким чином суд вважає, що і в цій
частині позовні вимоги позивача є
необґрунтованими та такими, що не
підлягають задоволенню

Що стосується заяви представника
відповідача про застосування до
позовних вимог строку позовної
давності, то суд вважає, що такий строк
позивачем не пропущений, оскільки
відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України,
перебіг позовної давності починається
від дня, коли особа довідалася або
могла довідатися про порушення свого
права або про особу, яка його порушила.
Позивач вважала, що її право порушено з
часу ухвалення рішення Жовтневого
районного суду м. Маріуполя від 21.07.2011
року, яким було визнано недійсним
договір дарування ? частки спірної
квартири, але оскільки суд при даному
розгляді справи, встановив, що права
позивача відповідачем не порушені, то
суд вважає необхідним відмовити в
заяві представника відповідача про
пропуск позивачем строку позовної
давності.

Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України з
відповідача на користь позивача судові
витрати стягненню не підлягають,
оскільки в позовних вимогах суд
відмовляє в повному обсязі.

Що стосується судових витрат
відповідача, які він сплатив своєму
представнику ОСОБА_4, то суд у їх
стягненні з позивача на користь
відповідача відмовляє з наступних
підстав.

Відповідно до ст. 84 ЦПК України витрати,
пов'язані з оплатою правової допомоги
адвоката або іншого фахівця в галузі
права, несуть сторони, крім випадків
надання безоплатної правової допомоги.
Граничний розмір компенсації витрат на
правову допомогу встановлюється
законом. Згідно із ч. 1 ст. 56 ЦПК України
правову допомогу може надавати особа,
яка є фахівцем у галузі права і за
законом має право на надання правової
допомоги. Вона допускається до участі в
розгляді справи ухвалою суду за заявою
особи, яка бере участь у справі. ОСОБА_4
допущена до участі в розгляді справи як
особа, яка надає правову допомогу на
підставі ухвали суду не була, та
здійснювала представництво інтересів
відповідача згідно договору (а. с. 200),
тому, відсутні правові підстави
стягувати витрати на правову допомогу
на користь відповідача.

На підставі ст. ст. 261, 390, 1212-1213 ЦК
України, Закону України «Про
житлово-комунальні послуги», керуючись
ст. ст. 10, 11, 58, 60, 61, 84, 88, 154, 213, 215 ЦПК
України,

В И Р І
Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення
грошових коштів залишити без
задоволення.

Арешт, накладений ухвалою Жовтневого
районного суду м. Маріуполя від 30
серпня 2013 року на квартиру АДРЕСА_1, яка
належить ОСОБА_3, скасувати.

Копію рішення надіслати для виконання
у відділ державної реєстрації речових
прав на нерухоме майно реєстраційної
служби Маріупольського міського
управління юстиції.

На рішення може бути подано апеляційну
скаргу до апеляційного суду Донецької
області через Жовтневий районний суд м.
Маріуполя протягом десяти днів з дня
проголошення рішення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні
у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя
С.В. Степанова