РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2015 року м. Мукачево Справа 303/2104/15-ц

2/303/1393/15

Номер рядка стат.звіту-54

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

в особі: головуючого - судді Кость В.В.

при секретарі Прокоп А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Мукачево цивільну справу

за позовом ОСОБА_1

до відповідача приватного підприємства «Реверс-Транс»

про стягнення заборгованості по заробітній платі,

За участю:

представника позивача - ОСОБА_2;

представника відповідача - Баранова Ю.А. ;

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до приватного підприємства «Реверс-Транс» про стягнення заборгованості по заробітній платі у розмірі 42236,16 грн. (в т.ч. 939,36 грн. - компенсація за невикористану відпустку, 41296,80 грн. - середній заробіток за весь час затримки з грудня 2011 року по березень 2015 року).

Як на підставу для задоволення позову позивач посилається на те, що за наслідками його трудової діяльності у ПП «Реверс-Транс», в день звільнення з посади водія - експедитора, з ним не було проведено відповідного розрахунку по заробітній платі у сумі 6149,63 грн., а також не було виплачено компенсацію за невикористану відпустку у сумі 939,36 грн. За таких обставин просив суд захистити його права та охоронювані законом інтереси, шляхом стягнення з відповідача сум за предметом позову.

Нормативно - правовою підставою для задоволення позовних вимог вказані приписи ст.ст. 116, 117 Кодексу Законів про працю України та п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого

постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (надалі - Порядок).

Представник позивача, в процесі судового розгляду справи, просив задоволити позов з підстав викладених в позовній заяві, уточнивши, що підставою для нарахування суми 41296,80 грн. середнього заробітку за весь час затримки з грудня 2011 року по березень 2015 року став саме факт невиплати його довірителю суми 939,36 грн. у вигляді компенсації за невикористану відпустку, що підтверджується листом Територіальної державної інспекції з питань праві у Закарпатській області від 07.04.2014.

Представник відповідача, у письмовому запереченні на позов (а.с. 17) та в судових засіданнях по справі, позовних вимог не визнав повністю, з посиланням на те, що ОСОБА_1, після звільнення його з посади водія -екпедитора на підставі наказу від 21.11.2011 №45 к, тривалий час не звертався до підприємства з проханням виплатити йому заробітну плату, не зважаючи на повідомлення адміністрації ПП«Реверс-Транс» про можливість отримати трудову книжку та грошові виплати за трудову діяльність на підприємстві. Тільки, 22 квітня 2014 року, коли позивач з'явився на підприємство, йому була виплачено заборгованість по заробітній платі у сумі 6149,63 грн., в яку входить і компенсація за невикористану відпустку у розмірі 939,36 грн.

Заслухавши пояснення та заперечення учасників судового процесу, дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне.

Наявні у справі доказові матеріали (копії: наказів від 07.09.2009 №13, від 21.11.2011 №45 к, від 01.06.2011 №25, а.с. 4, 19, 21) свідчать про трудову діяльність позивача у ПП «Реверс-Транс» за період 07.09.2009 по 01.11.202011.

Посилаючись на дані листа Територіальної державної інспекції з питань праві у Закарпатській області від 07.04.2014 року ОСОБА_1, вважає порушеними свої трудові права з отримання компенсації за невикористану відпустку у розмірі 939,36 грн., що лягло в основу для нарахування суми 41296,80 грн. середнього заробітку за весь час затримки з грудня 2011 року по березень 2015 року.

Надаючи правову оцінку вищевказаним доводам позивача та його представника, суд, у контексті із запереченнями представника відповідача, виходить з наступного.

Згідно зі ст. 1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У відповідності з приписами частини першої ст. 47 Кодексу Законів про працю України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строк, зазначений у ст. 116 КЗпП України.

Частиною першою ст. 116 Кодексу Законів про працю України передбачено, що при звiльненнi працiвника виплата всiх сум, що належать йому вiд пiдприємства, установи, органiзацiї, провадиться в день звiльнення. Якщо працiвник в день звiльнення не працював, то зазначенi суми мають бути виплаченi не пiзнiше наступного дня пiсля пред'явлення звiльненим працiвником вимоги про розрахунок. Про нарахованi суми, належнi працiвниковi при звiльненнi, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повiдомити працiвника перед виплатою зазначених сум.

В свою чергу ст. 117 названого вище Кодексу передбачено, що в разi невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звiльненому працiвниковi сум у строки, зазначенi в статтi 116 цього Кодексу, при вiдсутностi спору про їх розмiр пiдприємство, установа, органiзацiя повиннi виплатити працiвниковi його середнiй заробiток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Фактичний аналіз змісту вищевказаних положень Кодексу Законів про працю України свідчить про імперативно сформований обов'язок підприємства, установи або організації провести зі звільненим працівником повний розрахунок, шляхом виплати всіх сум, які йому належать, а при невиконанні такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу - настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належить йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а тому працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Роз'яснюючи вищевказані законодавчі положення Верховний Суд України в абзаці першому п. 20 постанови «Про практику застосування судами законодавства про працю» від 24 грудня 1999 року №13 зазначив, що установивши судом при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Не оспорюється учасниками судового процесу той факт, що ОСОБА_1 у день його звільнення був відсутній на роботі, а тому за правовою природою вищевказаних законодавчих норм, міг звернутися до підприємства з вимогою про виплату належних йому сум на наступний день.

Однак, лише 22 квітня 2045 року, позивач реалізував своє право на отримання належних до виплати грошових коштів, про що свідчить копія видаткового касового ордеру від 22 квітня 2014 року (а.с. 31).

Доводи та аргументи позивача та його представника на обставини щодо неправомірності дій відповідача з посиланням на положення ст. 116 Кодексу Законів про працю України судом у повній мірі відхиляються, оскільки вищевказані законодавчі обмеження стосуються виключно випадків пред'явлення самим звільненим працівником вимоги про розрахунок, в той час як позивачем та його представником не доведено обставин щодо звернення до відповідача з такою вимогою до 22.04.2014.

У відповідності з даними складеного працівниками відповідача акту від 11.11.2011 року, ОСОБА_1 з 01.11.2011 по 11.11.2011 року був відсутнім на роботі без поважних причин (а.с. 24), що, в подальшому, стало причиною його звільнення на підставі наказу від 21.11.2011 №45 к (а.с. 4).

Поряд з цим, адміністрація ПП. «Реверс-Транс» пропонувала ОСОБА_1 з'явитися за трудовою книжкою, про що свідчить лист від 21.11.2011 року №18, який позивач безпосередньо отримав 23.11.2011 року (а.с. 26-27).

За таких обставин, слід вважати безпідставними доводи позивача та його представника стосовно того, що невиплата заробітної плати сталася з вини відповідача, оскільки доказові матеріали свідчать про вчинення всіх необхідних відповідачем дій з приводу проведення повного розрахунку з позивачем.

Однак, як зазначалося вище, фактичною підставою для визначення позивачем суми 41296,80 грн. середнього заробітку за весь час затримки з грудня 2011 року по березень 2015 року стала саме невиплата його роботодавцем суми 939,36 грн. компенсації за невикористану відпустку, оскільки саме такий висновок слідує із листа Територіальної державної інспекції з питань праві у Закарпатській області від 07.04.2014 року (а.с. 3).

Поряд з цим, такі доводи позивача повністю спростовуються наявними у матеріалах справи копіями Припису Територіальної державної інспекції з питань праві у Закарпатській області від 11.104.2015 року, розрахунково - платіжної відомості за жовтень 2011, а також показами свідка ОСОБА_4, який і проводив перевірку ПП «Реверс-Транс» з вищевказаних спірних питань.

Вказані доказові матеріали в однозначній мірі свідчать про те, що сума 939,36 грн. у вигляді компенсації за невикористану відпустку була нарахована відповідачу за жовтень 2011 (розрахунково - платіжна відомість, а.с. 34) і була виплачена на підставі видаткового касового ордеру від 22.04.2014 (а.с. 31) у складі суми 6149,63 грн., з метою виконання припису від 11.04.2014.

Зазначений судом припис не містить фактичних даних про наявність обов'язку відповідача сплатити на користь позивача суми 939,36 грн. компенсації за невикористану відпустку, а вказує лише на існування заборгованості ПП «Реверс-Транс» перед ОСОБА_1 у сумі 6149,63 грн., яка і була виплачена йому 22.04.2014.

Таким чином, правові підстави для стягнення з відповідача суми 939,36 грн. компенсації за невикористану відпустку, а також 41296,80 грн. середнього заробітку за весь час затримки за період з грудня 2011 року по березень 2015 року, є відсутніми.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 8, 41, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 1, 2, 8, 10, 11, 14, 57-60, 212-215, 223, 294 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали учать у справі але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя В.В. Кость

Повний текс рішення суду виготовлено та підписано 12.05.2015.