Провадження : 22ц/790/767/14
Головуючий - 1-ї інстанції -
Доповідач - Шевченко
Категорія : договірне.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2014 року судова колегія
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
в складі :

головуючого - Шевченко Н.Ф.

суддів - Бобровського
В.В., Кокоші В.В.

при секретарі - Гелашвілі
Т.Г.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Харкові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Московського районного суду м.
Харкова від 11 грудня 2013 року по справі
за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
стягнення боргу, -

В С Т А
Н О В И Л А :

У липні 2013 року ОСОБА_2 звернуся до
суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення
боргу, посилаючись на те, що у грудні 2009
року ОСОБА_4 надав відповідачці в борг
49 600 доларів США, які вона зобов'язалась
повернути до 29 грудня 2010 року рівними
частками по 800 доларів США щомісячно, а
у разі несвоєчасного повернення грошей
- неустойки в сумі 5 000 грн. за кожний
день прострочки, починаючи з шостого
дня прострочки.

В обґрунтування позовних вимог
ОСОБА_2 посилався на те, що 28 грудня 2012
року між первісним кредитором ОСОБА_4
та позивачем був укладений договір
відступлення права вимоги за
договором позики, укладеним між ОСОБА_4
та ОСОБА_3

Свої зобов'язання ОСОБА_3
виконала частково, неповернутими
залишились 40 800 доларів США, у зв'язку з
чим, позивач просив стягнути з
відповідачки суму боргу, відсотки за
користування грошима за період з 29
грудня 2009 року по 25 липня 2013 року,
виходячи з облікової ставки НБУ, що
становить 11 900 доларів США, 3% річних, що
складає 3 028 доларів США, а всього
стягнути суму заборгованості в
еквіваленті відповідно курсу НБУ в
розмірі 445 433 ,90 грн. та неустойку за
останній рік в розмірі 1 825 000 грн. та
відшкодувати витрати в сумі 3 441 грн. за
сплату судового збору.

Представник відповідача позовні
вимоги визнала частково, не
заперечувала проти повернення позики в
сумі 34 800 доларів США. Стосовно інших
вимог зазначила, що нарахування
відсотків грошима чинним
законодавством не передбачено,
оскільки гроші було позичено у
фізичної особи, а не в кредитній
установі. Сплата боргу була припинена
у зв'язку з притягненням ОСОБА_4 до
кримінальної відповідальності і
знаходженням останнього в СІЗО.

Рішенням Московського районного
суду м. Харкова від 11 грудня 2013 року
позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь
ОСОБА_2 в рахунок заборгованості за
договором позики 326 114, 40 грн. в рахунок
боргу; 24 202,80 грн. в рахунок 3% річних; 32 000
грн. в рахунок неустойки за період з 25
липня 2012 року по 25 липня 2013 рік та
судовий збір в розмірі 3 475,41 грн.

В задоволенні інших вимог позову
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2
просить скасувати рішення суду першої
інстанції в частині відмови у
задоволенні позовних вимог про
стягнення з відповідача на його
користь процентів за користування
позикою та передбаченою умовами
договору неустойки та ухвалити в цій
частині нове рішення, яким стягнути з
відповідача проценти за користування
позикою в сумі, еквівалентній 11 800
доларам США за курсом НБУ на день
ухвалення рішення у справі, а також
встановлену в договорі позики
неустойку за останній період
прострочення зобов'язань в розмірі 1 825
000 грн., а також покласти на відповідача
понесені судові витрати, що
складаються із судового збору при
поданні позовної заяви - 3 219 грн. та при
поданні апеляційної скарги - 1 720,50 грн.

В обґрунтування своєї скарги
апелянти посилаються на неповне
з'ясування судом першої інстанції
обставин, що мають значення для справи,
невідповідність висновків суду
обставинам справи, а також порушення
судом першої інстанції норм
матеріального й процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
цивільно-правового спору по суті.
Зокрема, апелянт вказує на те, що суд
першої інстанції, приймаючи рішення по
справі, безпідставно задовольнив
заявлені позивачем вимоги лише
частково, оскільки відповідачка ОСОБА_3
в особі її представника , фактично
визнала, як сам факт наявності договору
позики, укладеного з ОСОБА_4 29 грудня 2009
року, так і свою заборгованість за цим
договором з урахуванням розрахунків,
наведених позивачем.

Заслухавши доповідь
судді, пояснення учасників процесу,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, що були заявлені у суді
першої інстанції, дослідивши
матеріали справи, судова колегія
приходить до наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
процесуального законодавства й
всебічно перевіривши обставини,
вирішив справу у відповідності з
нормами матеріального права, що
підлягають застосуванню до даних
правовідносин.

Обґрунтованим визнається
рішення, в якому повно відображені
обставини, що мають значення для даної
справи, висновки суду про встановлені
обставини і правові наслідки є
вичерпними, відповідають дійсності та
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому
засіданні.

В даному ж випадку рішення суду
першої інстанції, ухвалене по справі,
не в повному обсязі відповідає цим
вимогам процесуального закону.

Задовольняючи частково заявлені
позивачем ОСОБА_2 вимоги щодо стягнення
неустойки за прострочення боргу,
районний суд виходив із того, що саме 32
000 грн. й повинна бути сплачена новому
кредитору, оскільки залишок основного
боргу за договором позики не
повернений позивачу з об'єктивних
причин, пов'язаних із соціальним
статусом відповідачки, яка є
пенсіонеркою, отримує 994 грн. пенсії.

Однак, повністю погодитися з
такими висновками суду першої
інстанції судова колегія не може, з
наступних підстав.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України
завданнями цивільного судочинства є
справедливий, неупереджений та
своєчасний розгляд і вирішення
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб,
інтересів держави.

Згідно зі статтями 3, 4 ЦПК України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд
захищає права, свободи та інтереси
фізичних осіб, права та інтереси
юридичних осіб, державні та суспільні
інтереси у спосіб, визначений законами
України.

Згідно зі ст. 11 ЦК України
цивільні права та обов'язки виникають
із дій осіб, що передбачені актами
цивільного законодавства, а також із
дій осіб, що не передбачені цими актами,
але за аналогією породжують цивільні
права та обов'язки.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК
України, під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції. Частиною 3цієї ж
норми визначено, що апеляційний суд не
обмежений доводами апеляційної
скарги, якщо під час розгляду справи
буде встановлено неправильне
застосування норм матеріального
права або порушення норм
процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
рішення.

Відповідно до ст. 509 ЦК України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обовязку.

Зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 цього Кодексу,
зокрема з договорів та інших
правочинів і мають ґрунтуватися на
засадах добросовісності, розумності та
справедливості.

Згідно зі ст. 626 ЦК України
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Так, обґрунтовуючи свої вимоги
про стягнення неустойки, позивач
посилався на положення п. 5 Договору
позики, відповідно до якого за
прострочення будь-якого встановленого
у Договорі строку виконання
зобов'язання по поверненню позики
відповідач повинен сплатити на користь
позивача неустойку у розмірі 5 000
гривень за кожен день прострочення,
починаючи з шостого дня прострочення.

Однак судом першої інстанції не
було враховано положення ст. 549 ЦК
України, відповідно до якої неустойкою
(штрафом, пенею) є грошова сума або інше
майно, які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення
боржником зобов'язання. Штрафом є
неустойка, що обчислюється у відсотках
від суми невиконаного або неналежно
виконаного зобов'язання. Пенею є
неустойка, що обчислюється у відсотках
від суми несвоєчасно виконаного
грошового зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Вказана норма не є диспозитивною
і сторони не можуть змінити її
положення та встановлювати у договорі
неустойку у вигляді твердої грошової
суми.

Матеріали справи свідчать про те,
що 29 грудня 2009 року між ОСОБА_4 та
ОСОБА_3 було укладено договір позики,
відповідно якого ОСОБА_4 передав ОСОБА_3
у борг 49 600 доларів США. Пунктом 1
вказаного договору сторони визначили
графік погашення боргу, відповідно
якого останній платіж ОСОБА_3 повинна
була сплатити не пізніше 29 грудня 2010
року (а.с.13-14).

28 грудня 2012 року між первісним
кредитором ОСОБА_4 та позивачем ОСОБА_2
був укладений договір відступлення
права вимоги за договором позики,
укладеним між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 (а.с.48).

Таким чином, графіком платежів,
який є складовою частиною договору,
погашення кредитної заборгованості та
строки сплати чергових платежів
визначено конкретними датами.

Отже, поряд зі встановленням
строку дії договору сторони встановили
і строки виконання боржником окремих
зобов'язань (внесення щомісячних
платежів), що входять до змісту
зобов'язання, яке виникло на основі
договору.

Строк виконання кожного
щомісячного зобов'язання згідно з ч. 3
ст. 254 ЦК України спливає у відповідне
число останнього місяця строку.

Як встановлено судом, ОСОБА_3
перестала виконувати щомісячні
зобов'язання з погашення кредиту з 2011
року.

Разом з тим, відповідно до ст. 256 ЦК
України позовна давність - це строк, у
межах якого особа може звернутися до
суду з вимогою про захист свого
цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові
(ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Перебіг позовної давності
переривається вчиненням особою дії, що
свідчить про визнання нею свого боргу
або іншого обов'язку.

Після переривання перебіг
позовної давності починається
заново (чч. 1, 3 ст. 264 ЦК України).

Цивільне законодавство
передбачає два види позовної давності:
загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки
(ст. 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом
встановлена спеціальна позовна
давність.

Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України
передбачає, що позовна давність в один
рік застосовується до вимог про
стягнення неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом перебіг
загальної і спеціальної позовної
давності починається з дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Статтею 253 ЦК України визначено,
що перебіг строку починається з
наступного дня після відповідної
календарної дати або настання події, з
якою пов'язано його початок.

Так, за зобов'язаннями з
визначеним строком виконання перебіг
позовної давності починається зі
спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК
України).

У справі, яка переглядається,
судом встановлено, що згідно з умовами
договору позики (п.1) позичальник
зобов'язаний здійснювати повернення
кредиту частинами (щомісячними
платежами) в розмірі та в строки,
визначені графіком повернення боргу.

Таким чином, оскільки за умовами
договору погашення боргу повинно
здійснюватись позичальником частинами
кожного 29-28 числа місяця початок
позовної давності для стягнення
неустойки необхідно обчислювати з
моменту (місяця, дня) невиконання
позичальником кожного із цих
зобов'язань. Враховуючи, що строк
повернення останнього платежу за
договором позики був встановлений 29
грудня 2010 року то і однорічний строк
позовної давності для стягнення
штрафних санкцій за несвоєчасне
повернення боргу починає спливати із
вказаної дати.

За правилами ст. 549 ЦК України
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасного
виконання грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Тобто пеня - це санкція, яка
нараховується з першого дня
прострочення й до тих пір поки
зобов'язання не буде виконано. Її
розмір збільшується залежно від
продовження правопорушення.

Правова природа пені така, що
позовна давність до вимог про її
стягнення обчислюється по кожному дню
(місяцю), за яким нараховується пеня,
окремо. Право на позов про стягнення
пені за кожен день (місяць) виникає
щодня (щомісяця) на відповідну суму, а
позовна давність обчислюється з того
дня (місяця), коли кредитор дізнався або
повинен був дізнатися про порушення
права.

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі є підставою для відмови у позові
відповідно ч.4 ст. 267 ЦК України (а.с.159-161).

Матеріали справи свідчать про те,
що позивач ОСОБА_2 укладаючи 28 грудня 2012
року договір відступлення права
вимоги за договором позики добре знав
про те, що строк повернення останнього
платежу за договором позики був
встановлений 29 грудня 2010 року, а тому
підстав для задоволення його позову в
цій частині немає.

Відмовляючи у задоволенні позову
про стягнення процентів за
користування коштами суд першої
інстанції керувався Законом України
«Про фінансові послуги та державне
регулювання ринків фінансових послуг»
від 12 липня 2001 року, який набрав
чинності 23 серпня 2001 року та
встановлює загальні правові засади у
сфері надання фінансових послуг,
здійснення регулятивних та наглядових
функцій за діяльністю з надання
фінансових послуг.

Разом з тим, колегія суддів вважає
за необхідне змінити підстави відмови
у позові в цій частині.

Аналіз цього Закону дає підстави
для висновку, що він належить до
нормативного акту спеціальної дії та
регулює відносини, пов'язані з
функціонуванням фінансових ринків та
наданням фінансових послуг споживачам.

В Законі зазначено, що його метою
є створення правових основ для захисту
інтересів споживачів фінансових
послуг, правове забезпечення
діяльності і розвитку
конкурентоспроможного ринку
фінансових послуг в Україні, правове
забезпечення єдиної державної
політики у фінансовому секторі
України.

У частинах 1, 2 ст. 2 Закону, які
визначають сферу його дії, вказано, що
він регулює відносини, що виникають між
учасниками ринків фінансових послуг
під час здійснення операцій з наданням
фінансових послуг.

Визначення фінансової послуги
наведено у п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону як
операції з фінансовими активами, що
здійснюються в інтересах третіх осіб
за власний рахунок чи за рахунок цих
осіб, а у випадках, передбачених
законодавством, - і за рахунок
залучених від інших осіб фінансових
активів, з метою отримання прибутку або
збереження реальної вартості
фінансових активів.

Перелік видів фінансових послуг
міститься у ст. 4 Закону, до яких,
зокрема, належать надання коштів у
позику та надання поручительства.

З аналізу зазначених правових
норм вбачається, що сфера дії Закону за
суб'єктним складом учасників є
обмеженою і не поширюється на: по-перше,
юридичних осіб, які за своїм правовим
статусом не є фінансовими установами;
по-друге, фізичних осіб, які не є
суб'єктами підприємницької діяльності.

Кредитор ОСОБА_4 та позивач ОСОБА_2
за своїм правовим статусом не
відносяться ні до юридичних осіб, ні до
суб'єктів підприємницької діяльності,
які відповідно до Закону мають право
здійснювати діяльність з надання
фінансових послуг на території
України, а відтак відсутні підстави
застосування положень цього Закону до
спірних правовідносин.

Регулювання відносин між
фізичними особами, зокрема щодо
договорів позики регулюються нормами
ЦК України (ст. ст. 1046 - 1053 ).

Договір позики, як загальна
договірна конструкція є підставою для
виникнення правовідносин, учасниками
яких є будь-які фізичні або юридичні
особи, оскільки ЦК України не містить
жодного виключення як щодо суб'єктного
складу, так і щодо права на одержання
від позичальника процентів від суми
позики, розмір яких і порядок їх
одержання встановлюється договором
(ст.536 ЦК України ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Зі змісту договору позики між
сторонами, як фізичними особами,
укладено безпроцентний договір
позики, тому вимога про стягнення з
відповідачки процентів за
користування грошовими коштами,
переданими в борг в іноземній валюті,
не підлягає задоволенню, бо сплата
процентів не передбачена умовами
договору.

В іншій частині рішення сторонами
не оскаржувалось.

Керуючись ст.ст.303, 304, 307, 309, 316, 317,
319, 324 ЦПК України колегія суддів

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
задовольнити частково.

Рішення Московського районного
суду м. Харкова від 11 грудня 2013 року
змінити, скасувавши в частині
задоволення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3
про стягнення неустойки у розмірі 32 000
гривень.

В задоволенні позову в цій
частині відмовити.

В іншій частині рішення суду
залишити без змін.

Рішення суду апеляційної
інстанції набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: