АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадженння № 22-ц/790/547/14
Головуючий 1 інстанції -
Справа № 2016/4277/2012
Категорія : право власності
Доповідач - Гальянова І.Г.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2014 року судова колегія
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
в складі:

Головуючого-судді :
Гальянової І.Г.

суддів:
Колтунової А.І.

Костенко Т.М.

при секретарі:
Сватенко Н.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Харкові цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3,
ОСОБА_4 на рішення Ізюмського
міськрайонного суду Харківської
області від 14 листопада 2013 року у
справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3,
ОСОБА_4, третя особа у справі : Ізюмський
районний сектор Головного управління
Державної міграційної служби України в
Харківській області про визнання осіб
такими, що втратили право користування
житловим приміщенням, виселення та
зняття з реєстраційного обліку,-

ВСТАНОВИЛА :

22 жовтня 2012 року позивач звернувсь
у суд з позовом в якому , з посиланням на
вимоги ч.1 ст. 319, ст. 391 ЦК України, ст. 20
Закону України «Про житволо-комунальні
послуги» , ч.4 ст. 168, ст. 169 ЖК України,
просив розірвати договір найму
квартири АДРЕСА_1, який укладено на
невизначений строк між ним та
відповідачами. Виселити відповідачів
із зазначеної квартири без надання
іншого житлового приміщення та
стягнути з них судові витрати у справі.
Як на підставу своїх вимог посилався на
те,, що відповідачі проживаючи в
спірній квартирі комунальні послуги не
сплачують у зв»язку з чим виникла
заборгованість, яка загрожує йому як
власнику квартири накладення арешту на
квартиру , що буде перешкоджати йому
вільно володіти та розпоряджатись
своїм майном. ( а.с. 24).

24 січня 2013 року позивач змінив
підстави позову та посилаючись на ч.2
ст. 167, ст.ст. 71. 72 ЖК України, ст. 391 ЦК
України , просив визнати відповідачів
такими, що втратили право користування
зазначеною квартирою, виселити їх зі
спірного житла та зобов»язати третю
особи зняти відповідачів з
реєстраційного обліку в ній.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що
20 травня 2009 року між ним та ОСОБА_6 ,
ОСОБА_7 та відповідачами у справі
-ОСОБА_3, ОСОБА_4 було укладено
нотаріально посвідчений договір
купівлі-продажу спірної квартири на
підставі якого він набув на неї право
власності, але відповідачі у
добровільному порядку відмовляються
знятись з реєстраційного обліку в цій
квартири , однак не проживають у ній вже
понад шести місяців , чим порушують
його права як власника щодо володіння,
користування та розпорядження своїм
майном та не сплачують комунальні
послуги за цю квартиру ( а.с.29-30).

Заочним рішенням Ізюмського
міськрайонного суду Харківської
області від 21 лютого 2013 року вказані
позовні вимоги позивача були
задоволені ( а.с.45-48).

Ухвалою Ізюмського
міськрайонного суду Харківської
області від 05 квітня 2013 року вказане
заочне рішення суду було скасовано (
а.с.79-80) .

В судовому засіданні суду
першої інстанції позивач та його
представник підтримали вказані
змінені позовні вимоги позивача та
просили їх задовольнити.

Відповідачі в судовому
засіданні суду першої інстанції
позовні вимоги позивача не визнали.
Свої заперечення обґрунтовували тим,
що постійно проживають в спірній
квартирі та сплачують комунальні
послуги по утриманню будинку та
прибудинкової території, не
заперечуючи той факт ,що оформили з
позивачем договір купівлі-продажу
спірної квартири.

Рішенням Ізюмського
міськрайонного суду Харківської
області від 14 листопада 2013 року .
Позовну заяву позивача задоволено. Суд
визнав відповідачів такими, що
втратили право користування квартирою
АДРЕСА_1 та зобов»язав Ізюмський
районний сектор Головного управління
Державної міграційної служби України в
Харківській області зняти їх з
реєстраційного обліку в зазначеному
приміщенні та виселив їх з нього , а
також вирішив питання щодо розподілу
судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 просять скасувати вказане
рішення суду та ухвалити нове рішення
про відмову позивачу в задоволенні
позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги
обґрунтовує невідповідністю висновків
суду обставинам справи та наявним у
справі доказам та порушенням судом
першої інстанції норм матеріального
права.

Відповідачі не заперечуючи того
факту,що позивач є власником спірної
квартири в апеляційній скарзі
зазначають на те, що перебуваючи у
сімейний відносинах з колишнім
власником спірної квартири, у
відповідності до ст.156 ЖК України
правомірно набули право на її
користування та в даній квартирі у них
виникло сервітутне право на її
користування , яке не позбавляє
позивача права власності на зазначену
квартиру,а також зазначають, що
зазначені позивачем підстави позову , а
саме : його посилання на ст.ст.317, 321, 383
та 391 ЦК України не передбачають
виселення чи позбавлення їх права
проживання в спірній квартирі.

В запереченнях на апеляційну скаргу
представник позивача, посилаючись на
безпідставність доводів апеляційної
скарги та обґрунтованість рішення суду
першої інстанції, просить відмовити
відповідача в задоволенні апеляційної
скарги.

Доводи заперечень обгрутовує тим,
що суд першої інстанції прийшов до
обгрунтованого висновку про наявність
у позивача права як власника спірного
житлового приміщення та підставі ст.ст.
319, 391 ЦК України вимагати усунення
перешкод в користування своїм майном
шляхом виселення відповідачі з спірної
квартири.

Відповідачі в судове засідання
суду апеляційної інстанції повторно не
з»явились, будучи належним чином
повідомленими про час та місце
розгляду справи (а.с.173 ,193-194).

Від відповідачів 24 грудня 2013 року
надходили заяви про відкладення
розгляду справи призначеної на 25
грудня 2013 року, у зв»язку з хворобою
ОСОБА_3 та доглядом за нею ОСОБА_4 (
а.с.179-183), та наявність таких заяв було
підставою відкладення розгляду справи
на 15 січня 2014 року на 14 год.15 хв..

15 січня 2014 року від відповідачів до
апеляційного суду надійшла телеграма в
якій вони просять відкласти розгляд
справи, у зв»язку з хворобою ОСОБА_3 та
доглядом за нею ОСОБА_4, при цьому як
свідчать матеріали справи , з заявами
про відкладення розгляду справи у
зв»язку з хворобою ОСОБА_3 та доглядом
за нею ОСОБА_3 відповідачі неодноразово
звертались і до суду першої інстанції.

Доказів того, що за станом здоров»я
відповідач ОСОБА_3 не може з»явитись в
судове засідання суду апеляційної
інстанції та потребує догляду з боку
ОСОБА_4 , суду не надали.

За таких обставин , судова колегія
не вбачає підстав для повторного
відкладення розгляду справи.

Представник позивача та
представник третьої особи в судове
засідання не з»явились, будучи
належним чином повідомленими про час
та місце розгляду справи ( а.с. 186).

Від представника третьої особи
надійшла заява про розгляд справи за
його відсутності ( а.с.197-198).

Представник позивача причини
неявки суду не повідомив.

З огляду на наведене та на
підставі ч.2 ст. 305 ЦПК України судова
колегія вважає за необхідне розглянути
справу за відсутності сторін та
третьої особи.

Заслухавши доповідь судді,
перевіривши матеріали справи , доводи
апеляційної скарги та заперечень на
апеляційну скаргу, судова колегія
вважає, що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню з таких
підстав.

Згідно до вимог ч.1 ст. 303 ЦПК
України, під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обгрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Задовольняючи позовні вимоги
позивача та визнаючи відповідачів
такими, що втратили право користування
квартирою АДРЕСА_1 , висиляючи їх з
зазначеної квартири , а також
зобов»язюючи Ізюмський районний
сектор Головного управління Державної
міграційної служби України в
Харківській області зняти їх з
реєстраційного обліку в зазначеному
приміщенні , суд першої інстанції ,з
посиланням на вимоги ч.1 ст. 319 , ст.391 ЦК
України, виходив з того, що відповідачі,
користуючись спірним житловим
приміщенням, порушують права позивача
як його власника, а також з посиланням
на вимоги частин 1 і 2 ст. 99 та ст. 169 ЖК
України, виходив з того, що відповідачі
у справі , припинивши право власності
на спірну квартиру втратили право
користування нею.

Однак повністю з такими
висновками суду погодитись не можна.

Так, судом першої інстанції
встановлено та підтверджено наявними у
справі доказами, що позивач на підставі
нотаріально посвідченого договору
купівлі-продажу спірної квартири від
20 травня 2009 року, укладеного між ним та
як з відповідачами ОСОБА_3, ОСОБА_4, так і
іншими її співвласниками - ОСОБА_6 та
ОСОБА_7, купив її за 57 600 грн. ( а.с.6-7).

Судом першої інстанції також
встановлено та підтверджено наявними у
справі доказами , що право власності на
спірну квартиру позивач зареєстрував в
КП «Ізюмське міське бюро технічної
інвентарізації» 03.09.2012 року ( а.с.8).

Статтею 328 ЦК України встановлено,
що право власності набувається на
підставах, що не ззаборонені законом,
зокрема із правочинів. Право власності
вважається набутим правомірно, якщо
інше прямо не випливає із закону або
незаконність набуття права власності
не встановлена судом.

Відповідно до ч.4 ст. 334 ЦК України,
права на нерухоме майно, які
підлягають державній реєстрації
виникають з дня такої реєстрації
відповідно до закону.

Згідно до вимог п.1 ч.1 ст. 346 ЦК
України , право власності припиняється
у разі відчуження власником свого
майна.

Таким чином вказані вище
обставини справи та вимоги норм
матеріального права свідчать про те,
що право власності відповідачів на
спірну квартиру припинилось у зв»язку
з її продажем позивачу, а позивач набув
таке право власності на вказану
квартиру.

Судом першої інстанції також
встановлено , підтверджено наявними у
справі доказами та цей факт
підтвердили в суді першої інстанції
відповідачі, що відповідачі не є
членами сім»ї позивача та після
відчуження спірної квартири ,
залишились в ній проживати та в ній
зареєстровані.

Статтею 319 ЦК України
передбачено,що власник володіє,
користується та розпоряджається своїм
майном на власний розсуд.

В статті 391 ЦК України встановлено,
що власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпорядження
своїм майном.

Зазначені обставини свідчать про
те, що відповідачі проживаючи у спірній
квартирі , яка є власністю позивача ,
перешкоджають йому володіти,
користуватись та розпоряджатись своїм
майном.

За таких обставин, суд першої
інстанції дійшов до обґрунтованого
висновку про усунення перешкод
позивачу в користуванні та
розпорядженні свої власністю -
зазначеною вище квартирою, шляхом
виселення відповідачів з неї.

Доводи, викладені відповідачами в
апеляційній скарзі вказаних висновків
суду не спростовують та не дають
підстав для скасування чи зміни
рішення суду першої інстанції в цій
частині.

При цьому суд апеляційної
інстанції не приймає до уваги доводи
відповідачів щодо наявності сервітуту
в користуванні ними спірною квартирою,
оскільки вказані доводи не ґрунтуються
на матеріалах справи та вимогах закону.

Так, відповідно до вимог ч.1 ст. 402
ЦК України, сервітут може бути
встановлений договором, законом,
заповітом або рішенням суду.

В ч.1 ст. 405 ЦК України передбачено,
що члени сім»ї власника житла, які
проживають разом з ним, мають право
користуватись цим житлом відповідно до
закону.

Як свідчить зазначений вище
договір купівлі-продажу спірної
квартири, при його укладанні між
сторонами сервітут щодо користування
спірною квартирою не встановлювався та
відповідачі у справі не є членами сім»ї
позивача, у зв»язку з чим не набули
права користування вказаним житловим
приміщенням як члени його сім»ї.

Є також безпідставним посилання
відповідачів на вимоги ст. 156 ЖК України
як на підставу набуття ними права
користування спірною квартирою,
оскільки відповідно до ч.1 та 4
ст. 156 ЖК України, члени сім»ї власника
жилого будинку ( квартири), які
проживають разом з ним у будинку (
квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням
нарівні з власником будинку ( квартири),
якщо при їх вселенні не було іншої
угоди про порядок користування жилим
приміщенням. Припинення сімейних
відносин з власником будинку (квартири)
не позбавляє їх права користування
займаним приміщенням.

До членів сім»ї власника будинку (
квартири) належать особи, зазначені в
ч.2 ст.64 ЖК України, тобто дружина
власника квартири, їхні діти і батьки, а
також інші особи.

Виходячи з вимог вказаної норм ЖК
України, відповідачі, зі зміною
власника квартири не набули права
користування нею , оскільки не є та не
були членами його сім»ї, у зв»язку з чим
позбавляються права користування
кврирою на підставі зазначених вище
правових норм, якими регулюється право
власності на спірну квартиру.

Між тим, судова колегія не може
погодитись з висновком суду першої
інстанції щодо застосування до
виниклих між сторонами правовідносин
ст. ст.9, частини 1, 2 ст. 99 та ст. 169 ЖК
України, в частині задоволення
позовних вимог позивача щодо визнання
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що втратили
право користування квартирою АДРЕСА_1
та зобов»язання Ізюмського районного
сектору Головного управління
Державної міграційної служби України в
Харківській області зняти їх з
реєстраційного обліку в зазначеній
квартирі.

Так, у відповідності з ч.І ст. 11 ЦПК
України суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, у межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Як свідчить позовна заява позивача з
вимогою щодо втрати відповідачами
права користування спірною квартирою з
підстав, передбачених частинами1, 2 ст. 99
та ст. 169 ЖК України, як тимчасових
мешканців , або у зв»язку з припиненням
договору найму житлового приміщення
позивач до суду не звертався, а тому
визнаючи відповідачів такими, що
втратили право користування спірним
житловим приміщенням з зазначених вище
підстав, суд першої інстанції вийшов за
межі пред»явлених позивачем позовних
вимог.

Більш того, зазначені вище обставини
справи та вимоги норм матеріального
права свідчать про те, що між сторонами
у справі виникли не житлові, а
цивільно-правові правовідносини,
пов»язані з відчуженням спірної
квартири відповідачами та набуття на
неї права власності позивачем, у
зв»язку з чим позивачі не можуть бути
визнані такими, що втратили право
користування спірної квартирою з
підстав, передбачених Житловим
Кодексом України.

Крім того, згідно до вимог ч.3 ст. 35
ЦПК України, треті особи , які не
заявляють самостійних вимог щодо
предмета спору, обмежені в
процесуальних правах , а саме мають
такі права і обов"язки , встановлені ст.
27 цього Кодексу , тобто не користуються
правами і обов"язками сторони у справі,
які встановлені ст. 31 ЦПК України.
Згідно до ч.1 ст. 35 ЦПК України, рішення у
справі не може бути ухвалене на користь
такої особи чи проти неї. Суд не повинен
також своїм рішенням створювати
відповідальність третьої особи перед
позивачем або відповідачем.

Задовольнивши позовні вимоги
позивача та зобов"язавши третю особу
зняти відповідача з реєстрації в
спірній квартирі, суд створив її
відповідальність перед позивачем.

За таких обставин, рішення суду
першої інстанції в цій частині
підлягає зміні та виключенню з
мотивувальної частини рішення
посилання суду на ст.9, частини 1, 2 ст. 99
та ст. 169 ЖК України , а також скасуванню
в частині задоволення позовних вимог
позивача щодо визнання відповідачів
такими, що втратили право користування
квартирою АДРЕСА_1 та зобов»язання
Ізюмського районного сектору
Головного управління Державної
міграційної служби України в
Харківській області зняти їх з
реєстраційного обліку в зазначеній
квартирі на підставі пунктів 3 та 4 ч.1
ст. 311 ЦПК України з ухваленням в цій
частині нового рішення про відмову
позивачу в задоволенні позовних вимог
в цій частині, з зазначених вище
підстав.

В іншій частині рішення суду
першої інстанції підлягає залишенню
його без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 309, 316, 317, 319, 218
ЦПК України , судова колегія -,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4,
задовольнити частково.

Змінити рішення Ізюмського
міськрайонного суду Харківської
області від 14 листопада 2013 року ,
виключивши з мотивувальної частини
посилання суду на ст. 9, частини 1, 2 ст. 99
та ст. 169 ЖК України та скасувавши його в
частині задоволення позовних вимог
позивача щодо визнання ОСОБА_3 та
ОСОБА_8 такими, що втратили право
користування квартирою АДРЕСА_1 та
зобов»язання Ізюмського районного
сектору Головного управління
Державної міграційної служби України в
Харківській області зняти їх з
реєстраційного обліку в зазначеній
квартирі.

В цій частині в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_5 відмовити.

В іншій частині рішення суду
залишити без змін.

Рішення суду апеляційної
інстанції набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржено в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий, суддя:

Судді: