Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
№ 22-ц/778/287/14
Головуючий у 1 інстанції:
Суддя-доповідач: Боєва
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати
з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Запорізької області
у складі:

Головуючого:
Боєвої В.В.,

Суддів
Денисенко Т.С., Коваленко А.І.,

При секретарі:
Хомяк К.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Хортицького районного суду м.
Запоріжжя від 12 листопада 2013 року за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа
приватний нотаріус Запорізького
міського нотаріального округу ОСОБА_4
про визнання договору дарування таким,
що укладений з метою приховати іншу
угоду, визнання договору дарування
недійсним,

В С Т А Н О В И Л А :

У червні 2013 року ОСОБА_2 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання
договору дарування таким, що укладений
з метою приховати іншу угоду, визнання
договору дарування недійсним.

В позові зазначала, що вона мешкала
разом з батьками та донькою у квартирі
АДРЕСА_1. ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько -
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати -
ОСОБА_6. За життя, а саме 28.11.2003 року
батько подарував їй спірну квартиру,
оскільки з сестрою - відповідачем у
справі - вони не спілкувалися майже 15
років по причині скандалів та сварок.

31.01.2012 року позивач уклала договір
дарування, згідно з яким подарувала
відповідачу 1/2 частину квартири.
Позивач вказувала, що вона не оспорює
того факту, що підписувала даний
договір, але його не читала, думала, що
це є розподілення спадщини після
смерті батьків - земельної ділянки та
грошових коштів, на яке вона погодилась
під впливом та погрозами відповідачки.
Також позивач зазначала, що під впливом
відповідачки передала останній
земельну ділянку та значну суму грошей.
Посилаючись на ці обставини, просила
визнати договір дарування таким, що
укладений з метою приховати іншу угоду,
визнати договір дарування недійсним

Рішенням Хортицького районного суду м.
Запоріжжя від 12 листопада 2013 року
відмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2
подала апеляційну скаргу, в якій
посилаючись на порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права, просить рішення
суду скасувати та ухвалити нове
рішення про задоволення позовних
вимог.

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду суддю - доповідача, пояснення
учасників апеляційного розгляду,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції та обставини справи в межах
доводів апеляційної скарги і вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

У відповідності до статті 308 ЦПК
України апеляційний суд відхиляє
апеляційну скаргу і залишає рішення
без змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права. Не може бути
скасоване правильне по суті і
справедливе рішення суду з одних лише
формальних міркувань.

Згідно статті 307 ЦПК України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
постановити ухвалу про відхилення
апеляційної скарги і залишення рішення
без змін.

При вирішенні спору суд першої
інстанції вірно посилався на
положення статей 203, 215, 235 ЦК України,
якими передбачені загальні вимоги,
додержання яких є необхідним для
чинності правочину; підстави
визначення недійсності правочину;
правові наслідки удаваного правочину.
Також суд посилався на приписи статті
717 ЦК України згідно якої за договором
дарування одна сторона (дарувальник)
передає або зобов'язується передати в
майбутньому другій стороні
(обдаровуваному) безоплатно майно
(дарунок) у власність та на частину 1
статті 722 ЦК України відповідно до якої
право власності обдаровуваного на
дарунок виникає з моменту його
прийняття. Відмовивши в задоволенні
позову, суд виходив з недоведеності
позовних вимог ОСОБА_2

Основні доводи апеляційної скарги
полягають в тому, що має місце
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими, крім того, висновки
суду не відповідають обставинам
справи.

Такі доводи апеляційної скарги не
знайшли підтвердження при
апеляційному розгляді.

Відповідно до частин 3, 5 статті 203 ЦК
України волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Згідно із частиною 1 статті 215 ЦК
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

За змістом статті 235 ЦК України
удаваним є правочин, який вчинено
сторонами для приховання іншого
правочину, який вони насправді вчинили.
Якщо буде встановлено, що правочин був
вчинений сторонами для приховання
іншого правочину, який вони насправді
вчинили, відносини сторін регулюються
правилами щодо правочину, який сторони
насправді вчинили.

Відповідно до п. 25 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 6 листопада
2009 року № 9 «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» за удаваним
правочином сторони умисно оформляють
один правочин, але між ними насправді
встановлюються інші правовідносини. На
відміну від фіктивного правочину за
удаваним правочином права та обов'язки
сторін виникають, але не ті, що
випливають зі змісту правочину.
Встановивши під час розгляду справи, що
правочин вчинено з метою приховати
інший правочин, суд на підставі статті
235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено
саме цей правочин, та вирішити спір із
застосуванням норм, що регулюють цей
правочин. Якщо правочин, який насправді
вчинено, суперечить закону, суд ухвалює
рішення про встановлення його
нікчемності або про визнання його
недійсним. Недійсним може бути
визнаний не той правочин, який сторона
вважає удаваним, а, навпаки, лише
правочин, який сторонами вчинено
насправді і тільки за умови, якщо він
суперечить закону.

Судом встановлено, що позивач та
відповідач уклали між собою договір
дарування 1/2 частини спірної
квартири. Позивач не оспорює свій
підпис на договорі та те, що вона
особисто зверталась до ТОВ
«Запорізьке міжміське бюро технічної
інвентаризації» для отримання Витягу
з реєстру прав власності та заповняла
заяву про надання їй вказаного Витягу
щодо спірної квартири саме для її
дарування. Суд першої інстанції вказав,
що позивач не оспорює цього факту, а
також того, що їй ніщо не перешкоджало
ознайомитись з текстом договору, який
вона підписала. Позивач не зверталась
до органів земельних ресурсів щодо
надання їй документів, необхідних для
передачі відповідачу земельної
ділянки, не оформляла передачу
відповідачу грошових коштів в якості
частини спадщини після смерті матері.

Посилаючись на приписи статей 11, 60 ЦПК
України, за якими суд розглядає
цивільні справи в межах заявлених
позовних вимог, а також на підставі
доказів, обов'язок надання яких
покладається на сторони по справі, суд
першої інстанції вказав, що не може
прийняти до уваги доводи позивача про
те, що при укладенні договору дарування
частини спірної квартири вона не
розуміла значення своїх дій, та
підписувала договір та відповідні
документи в ЗМБТІ під погрозами або
іншим тиском з боку відповідачки,
оскільки позивач не надала суду жодних
доказів в обґрунтування цих доводів.
Суд, з огляду на показання свідків з
боку позивача, в тому числі, доньки
позивача, зазначав в мотивувальній
частині судового рішення, що в період
оформлення договору дарування позивач
не перебувала в якомусь особливому
психічному стані, а щодо обставин
дарування частини квартири свідкам
нічого не відомо, а представник
позивача пояснила в судовому
засіданні, що на будь-якому обліку з
приводу психічних захворювань позивач
не перебуває та не перебувала і не
лікувалась.

За таких обставин суд першої інстанції
дійшов обґрунтованого висновку, що
немає підстав вважати, що спірний
договір дарування сторонами був
укладений з метою приховати інший
договір, а тому відсутні і підстави,
передбачені законом, для визнання
договору дарування недійсним.

Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_2
стосуються порушення судом норм
процесуального права щодо оцінки
доказів. На думку апелянта, суд не
оцінив докази у сукупності, не надав
належну оцінку свідченням свідків.

Такі доводи апеляційної скарги є
неприйнятними з огляду на наступне.

За договором дарування одна сторона
(дарувальник) передає або
зобов'язується передати в майбутньому
другій стороні (обдаровуваному)
безоплатно майно (дарунок) у власність
(стаття 717 ЦК України).

Згідно частини 2 статті 719 ЦК України
договір дарування нерухомої речі
укладається у письмовій формі і
підлягає нотаріальному посвідченню.

Статтею 235 ЦК України передбачено, що
удаваним є правочин, який вчинено
сторонами для приховання іншого
правочину, який вони насправді вчинили.
Якщо буде встановлено, що правочин був
вчинений сторонами для приховання
іншого правочину, який вони насправді
вчинили, відносини сторін регулюються
правилами щодо правочину, який сторони
насправді вчинили.

Відповідно до частини 3 статті 10,
частини 2 статті 59, частини 1, 4 статті 60
ЦПК України кожна сторона повинна
довести допустимими доказами ті
обставини, на які вона посилається, як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених законом,
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Згідно із частиною 1 статті 218 ЦК
України заперечення однією із сторін
факту вчинення правочину або
оспорювання окремих його частин може
доводитися письмовими доказами,
засобами аудіо-, відеозапису та іншими
доказами. Рішення суду не може
ґрунтуватися на свідченнях свідків.
Тобто, за змістом вказаних норм не може
підтверджуватися показаннями свідків
наявність правовідносин, що виникають
з правочинів, для яких законом
установлено письмову форму.

Судова колегія зазначає, що для
визнання правочину удаваним слід мати
на увазі, що обидві сторони договору
діяли свідомо для досягнення якоїсь
особистої користі, їх дії направлені на
досягнення інших правових наслідків і
приховують іншу волю учасників угоди.
Наміру однієї сторони на укладення
удаваної угоди недостатньо.

Вважаючи вказаний договір удаваним
правочином, позивач ОСОБА_2 в позовній
заяві, а згодом, і в апеляційній скарзі,
зазначала, що гадала, що підписує
договір за яким відмовляється від
спадщини на користь сестри (а. с. 2; 87 -на
звороті).

Проте, як вбачається з письмових
доказів, досліджених і оцінених судом
першої інстанції у відповідності до
вимог процесуального закону, позивач
ОСОБА_2 в січні 2012 року (перед
укладенням оспорюваного нею договору)
особисто зверталась до ТОВ «Запорізьке
міжміське бюро технічної
інвентаризації» з заявою про надання
Витягу з реєстру прав власності на
нерухоме майно та особисто заповнила
заяву на видачу необхідних для
дарування частки квартири документів
(а. с. 66-70).

Згодом, 31.01.2012 року ОСОБА_2 подарувала,
а ОСОБА_3 прийняла у дар 1/2 частину
квартири АДРЕСА_1 (а. с. 7-8).

Виходячи з положень статті 235 ЦК
України удаваним є правочин, який
вчинено сторонами для приховання
іншого правочину, який вони насправді
вчинили. При цьому є необхідним, щоб
обидві сторони правочину мали на меті
саме приховання іншого правочину.

З матеріалів справи та з пояснень
сторін при апеляційному розгляді
справи вбачається, що тільки позивач
ОСОБА_2 (дарувальник) вказує на те, що
вона мала на меті інший правочин, але
не довела цього при вирішенні спору в
суді першої інстанції.

Проте, інша сторона договору
дарування - обдаровувана ОСОБА_3 - при
підписанні цього договору не мала на
меті дій, направлених на досягнення
інших правових наслідків або на
приховання іншої волі, про що свідчать
подальші дії обдаровуваної ОСОБА_3, яка
02.02.2012 року належним чином
зареєструвала своє право власності на
вказану частину спірної квартири,
тобто, прийняла у дар 1/2 частину
квартири АДРЕСА_1 (а. с. 74-75; 78).

За таких обставин неможливо вважати, що
оспорюваний правочин є удаваним,
оскільки лише з пояснень позивача
ОСОБА_2 вбачається, що тільки одна із
сторін - дарувальник ОСОБА_2 - при
підписанні договору дарування мала на
меті досягнення інших правових
наслідків.

Із апеляційної скарги вбачається, що
інші доводи не мають належного
обґрунтування у чому полягає порушення
вимог матеріального і процесуального
права, а тому не дають підстав для
висновку щодо незаконності чи
неправильності оскаржуваного
судового рішення. За таких обставин
судова колегія вважає, що підстави
для скасування рішення суду першої
інстанції відсутні.

Керуючись ст. ст. 307, 308 ЦПК України,
колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилили.

Рішення Хортицького районного суду м.
Запоріжжя від 12 листопада 2013 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, проте може бути
оскаржена безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: