Справа №:0124/1905/2012Головуючий суду
першої інстанції:Берещанський Ю.В.№
провадження:22-ц/190/419/14Доповідач суду
апеляційної інстанції:Пономаренко А. В.
________________________________________________________________________
______________________
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" січня 2014 р. колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Автономної
Республіки Крим у складі:

головуючого судді:Пономаренко А.В.
суддів:Болотова Є.В., Сокола В.С. при
секретарі:Урденко Г.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Сімферополі цивільну
справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про
визнання майна спільною сумісною
власністю та права власності на частку
квартири,

за апеляційною скаргою ОСОБА_7 на
рішення Ялтинського міського суду
Автономної Республіки Крим від 26
березня 2012 року,

в с т а н о в и л а :

У лютому 2012 року ОСОБА_6
звернулася до суду з зазначеним
позовом, який згодом уточнила,
посилаючись на те, що під час
перебування сторін у фактичних шлюбних
відносинах з жовтня 1992 року до 10 грудня
2004 року - реєстрації шлюбу за спільні
кошти у 1998 році на ім'я відповідача
ОСОБА_7 була придбана квартира АДРЕСА_1 ,
якою вони разом користувалися для
відпочинку і оздоровлення , а тому
вказана квартира є спільною сумісною
власністю сторін, де позивачка має 12
частку .

Після припинення сторонами
шлюбних відносин у травні 2010 року
відповідач став перешкоджати
позивачці користуватися спірною
квартирою і має намір розпорядитися
спільною сумісною власністю , у зв'язку
з чим в остаточній редакції позову
ОСОБА_6 на підставі статей 63,65 і 74
Сімейного Кодексу України просила
визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною
сумісною власністю подружжя, визнати
за позивачкою право власності на ?
частку цієї квартири , припинити право
власності ОСОБА_7 на дане майно .

Рішенням Ялтинського міського
суду АР Крим від 26 березня 2012 року позов
ОСОБА_6 задоволено: визнано квартиру
АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю
подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_7; визнано за
ОСОБА_6 право власності на ? частку
квартири АДРЕСА_1; припинено право
власності ОСОБА_7 на ? частку квартири
АДРЕСА_1; скасовано заходи забезпечення
позову , застосовані ухвалою суду від 24
лютого 2012 року у вигляді накладення
арешту на квартиру АДРЕСА_1, що належала
на праві власності ОСОБА_7 Судом також
вирішено питання щодо розподілу
судових витрат.

На вказане рішення відповідач
ОСОБА_7 звернувся з апеляційною
скаргою, в якій просить рішення суду
першої інстанції скасувати та ухвалити
нове рішення про відмову у задоволенні
позову, посилаючись на порушення судом
норм матеріального і процесуального
права.

Апеляційна скарга обґрунтована
тим, що суд першої інстанції помилково
застосував до спірних правовідносин
норми діючого сімейного законодавства
та безпідставно встановив факт
спільного проживання сторін однією
сім'єю з жовтня 1992 року до 10 грудня 2004
року без повного і всебічного
з'ясування фактичних обставин справи
та належної правової оцінки зібраних у
справі доказів, необґрунтовано
визнавши спірну квартиру спільною
сумісною власністю сторін як подружжя.

Крім того суд розглянув справу за
відсутності відповідача , який не був
належним чином сповіщений про час і
місце розгляду справи , чим позбавив
його можливості надати беззаперечні
докази необґрунтованості позовних
вимог ОСОБА_6 Також ,на думку
відповідача, суд не перевірив
достовірність наданих позивачкою
доказів, що у своїй сукупності, на думку
ОСОБА_7, призвело до ухвалення судом
незаконного рішення.

Заслухавши доповідача, пояснення
осіб, які з'явилися у судове засідання,
дослідивши матеріали справи, колегія
суддів дійшла висновку про те, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню з таких підстав .

Згідно з вимогами частини 1 статті 303
Цивільного процесуального кодексу
(далі - ЦПК) України під час розгляду
справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Відповідно до вимог статей 213, 214
ЦПК України рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим та
відповідати на питання: чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги і заперечення, якими доказами
вони підтверджуються; чи є інші
фактичні дані , які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Законним є рішення, яким суд,
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх
вимог і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Зазначеним вимогам судове рішення не
відповідає, оскільки ухвалене без
повного й всебічного з'ясування
дійсних обставин справи, прав та
обов'язків сторін у даних
правовідносинах.

Задовольняючи позов , суд першої
інстанції керувався положеннями
статей 60, 63 і 74 Сімейного Кодексу
України та виходив з обґрунтованості
позовних вимог ОСОБА_6 і доведеності
викладених у позовній заяві обставин.

Однак такого висновку суд дійшов
всупереч вимог закону та матеріалів
справи.

Із змісту заявлених ОСОБА_6,
позовних вимог вбачається, що
предметом судового спору є поділ майна,
набутого сторонами 12 червня 1998 року під
час перебування у фактичних шлюбних
відносинах .

За загальним правилом дії
законів та інших нормативно-правових
актів у часі (частина 1 статті 58
Конституції України) та згідно із
частиною першою Прикінцевих положень
Сімейного кодексу України цей Кодекс
набрав чинності з 1 січня 2004 року, тому
норми даного Кодексу застосовуються до
сімейних відносин, які виникли після
набрання ним чинності, тобто не раніше 1
січня 2004 року. До сімейних відносин, які
вже існували на зазначену дату, норми
Сімейного Кодексу України
застосовуються в частині лише тих прав
і обов'язків, що виникли після набрання
ним чинності.

Відповідно до статей 16, 17 Закону
України "Про власність", статті 22
Кодексу про шлюб і сім'ю (далі - КпШС)
України, який був чинним до 1 січня 2004
року, спільною сумісною власністю
визнавалось майно, нажите подружжям за
час шлюбу (майно, придбане внаслідок
спільної праці членів сім'ї, чи майно,
що є у власності осіб, які ведуть
селянське (фермерське) господарство,
якщо письмовою угодою відповідно між
членами сім'ї чи членами селянського
(фермерського) господарства не
передбачено інше, або майно, придбане
внаслідок спільної праці громадян, що
об'єдналися для спільної діяльності,
коли укладеною між ними письмовою
угодою визначено, що воно є спільною
сумісною власністю).

В інших випадках спільна
власність громадян визнавалась
частковою. Якщо розмір часток у такій
власності не було визначено й учасники
спільної власності при придбанні майна
не виходили з рівності їхніх часток,
розмір частки кожного з них визначався
ступенем його участі працею й коштами у
створенні спільної власності (пункт 5
постанови Пленуму Верховного Суду
України N 20 від 22 грудня 1995 року "Про
судову практику у справах за позовами
про захист права приватної власності").

Відповідно до пункту 12 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 12
червня 1998 року N 16 "Про застосування
судами деяких норм Кодексу про шлюб та
сім'ю України" судам слід мати на увазі,
що правила статей 22, 28, 29 КпШС не
застосовують до спорів про поділ майна
осіб, які живуть однією сім'єю, але не
перебувають у зареєстрованому шлюбі.
Такі спори мають вирішуватися згідно з
пунктом 1 статті 17 Закону від 7 лютого
1991 року N 697-XII "Про власність",
відповідних норм ЦК 1963 року з
урахуванням роз'яснень, даних Пленумом
Верховного Суду України в пункті 5
постанови від 22 грудня 1995 року N 20 "Про
судову практику у справах за позовами
про захист права приватної власності".

За змістом пункту 5 зазначеної
постанови, розглядаючи позови,
пов'язані зі спільною власністю
громадян, суди повинні керуватися тим,
що відповідно до чинного законодавства
спільною сумісною власністю є не лише
майно, нажите подружжям за час шлюбу
(стаття 16 Закону "Про власність", стаття
22 КпШС), а й майно, придбане внаслідок
спільної праці членів сім'ї, або майно,
придбане внаслідок спільної праці
громадян, що об'єдналися для спільної
діяльності, коли укладеною між ними
письмовою угодою визначено, що воно є
спільною сумісною власністю (пункт 1
статті 17, стаття 18, пункт 2 статті 17
Закону "Про власність"), тощо.

Таким чином, для визнання за
особою, яка проживала з іншою особою
без укладення шлюбу, права власності на
частку у спірному майні, набутому до 1
січня 2004 року, вона має надати суду
належні та допустимі докази про власну
участь у набутті цього майна, оскільки
сам по собі факт спільного проживання
без реєстрації шлюбу, без визначення
ступеня її участі працею і коштами у
створенні спільної власності за
письмовою домовленістю не може бути
підставою для визнання права власності
на половину спірного майна.

Крім того за загальним правилом ,
установленим статтею 60 ЦПК України ,
кожна сторона у справі зобов'язана
довести правову та фактичну підставу
своїх вимог або заперечень , крім
випадків ,установлених статтею 61 цього
Кодексу.

З матеріалів справи вбачається і
не заперечується сторонами , що 12
червня 1998 року ОСОБА_7 на підставі
нотаріально посвідченого договору
купівлі-продажу була придбана квартира
АДРЕСА_1 (а.с. 12) .

З 10 грудня 2004 року сторони
перебувають у зареєстрованому шлюбі .

Відповідно до статей 128, частини
третьої статті 240 Цивільного Кодексу
УРСР 1963 року, який був чинним до 1 січня
2004 року, визначалось, що право
власності в набувача майна за
договором виникає з моменту передачі
речі, якщо інше не передбачено законом
або договором.

Оскільки відповідачем придбано
спірну квартиру 12 червня 1998 року із
цієї дати в ОСОБА_7 виникло право
власності на це майно .

Отже , права і обов'язки щодо
спірного майна виникають в момент його
придбання, тому правовий режим спірної
квартири і правовідносини між
сторонами із приводу цього майна не
можуть регулюватися нормами Сімейного
Кодексу(далі-СК) України.

Виходячи з наведеного не можна
визнати правильним застосування судом
першої інстанції при вирішенні справи
норм статей 60,63 і 74 СК України для
визнання за ОСОБА_6 права власності на 12
частину спірної квартири, набутої до 1
січня 2004 року, а також задоволення
вимог позивачки без встановлення
факту створення сторонами за письмовою
домовленістю спільної сумісної
власності на квартиру та визначення
ступеня участі в цьому ОСОБА_6 працею й
коштами як того вимагає стаття 17 Закону
України « Про власність » .

Разом з тим ці обставини
залишилися поза увагою суду першої
інстанції та усупереч наведених норм
процесуального закону не доведені
ОСОБА_6 у встановленому законом порядку
.

Письмові пояснення свідків
ОСОБА_8, ОСОБА_9 і ОСОБА_10, які
підтвердили факт спільного проживання
ОСОБА_6 та ОСОБА_7 однією сім'єю з жовтня
1992 року по 10 грудня 2004 року (а.с. 22-24), з
яких виходив суд при ухваленні
оскаржуваного рішення , на думку
судової колегії, не мають безумовного
доказового значення , оскільки з
урахуванням викладеного сам по собі
факт спільного проживання сторін без
реєстрації шлюбу не може бути
підставою для визнання права власності
позивачки на половину спірної квартири
.

Крім того , вказані свідки не
допитувалися судом першої інстанції з
дотриманням вимог статті 180 ЦПК
України.

Судова колегія також враховує, що
справа була розглянута місцевим судом
у відсутності ОСОБА_7, у справі немає
доказів належного сповіщення
відповідача про час та місце судового
засідання , яке відбулося 26 березня 2012
року, свій підпис під відгуком на
позовну заяву ( а.с. 40) в апеляційній
скарзі та суді апеляційної інстанції
під час перегляду справи ОСОБА_7
заперечував, стверджуючи про
фальсифікацію матеріалів справи і
грубе порушення його прав на участь у
судовому процесі та захист своїх прав і
інтересів .

Разом з тим, в поданому до
Красногвадійського районного суду
м.Дніпропетровська у березні 2012 року
відзиву на позовну заяву ОСОБА_7, до
ОСОБА_6 про встановлення факту
проживання однією сім'єю , поділ
спільного майна подружжя , визнання
права власності на частку
домоволодіння та частку земельної
ділянки , представник ОСОБА_6
стверджував , що з 1992 року ОСОБА_6 не
перебувала у фактичних шлюбних
відносинах , спільно не проживала і не
вела сумісного господарства з ОСОБА_7,
оскільки була заможною жінкою , а
тільки спілкувалася і бачилася з ним ,
тому придбане позивачкою у 1995 році і
1997 році нерухоме майно належить їй на
праві особистої приватної власності.

За таких обставин судова колегія
вважає, що суд першої інстанції ,
передчасно задовольняючи позовні
вимоги ОСОБА_6, у порушення вимог статей
213-214 ЦПК України не звернув увагу на
викладені обставини і норми
матеріального закону, поверхнево
розглянув справу , не з'ясував належним
чином фактичних обставин справи щодо
заявлених вимог, не перевірив належним
чином доводів позивачки , не дав
належної правової оцінки зібраним у
справі доказам, що має суттєве значення
для правильного вирішення спору, не
визначився з характером спірних
правовідносин та правовою нормою , яка
їх регулює , що призвело до
неправильного вирішення справи та
ухвалення рішення, яке не можна визнати
законним та обґрунтованим .

Оскільки при вирішенні справи
судом першої інстанції порушені норми
матеріального та процесуального права
, відповідно до положень пункту 4
частини 1 статті 309 ЦПК України рішення
Ялтинського міського суду АР Крим від 26
березня 2012 року підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про відмову
у позові ОСОБА_6

На підставі наведеного та
керуючись статтями 303, пунктом 2 частини
1 статті 307, пунктом 4 частини 1 статті 309,
статтями 313, 314 та 316 Цивільного
процесуального кодексу України
колегія суддів судової палати у
цивільних справах,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити
.

Рішення Ялтинського міського суду
Автономної Республіки Крим від 26
березня 2012 року скасувати та ухвалити
нове рішення про відмову у задоволенні
позову ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання
майна спільною сумісною власністю та
права власності на частку квартири.

Рішення набирає законної сили у день
проголошення та може бути оскаржено до
суду касаційної інстанції протягом
двадцяти днів з дня набрання ним
чинності.

Судді

Болотов Є.В. Пономаренко А.В.
Сокол В.С.