Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2014 року
Пролетарський районний суд міста
Донецька в складі:

головуючого судді -
Любенок Л.Д.,

при секретарі - Міненко
А.А.,

з участю представника позивача
ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Донецьку цивільну справу
за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, Публічного акціонерного
товариства "КРЕДОБАНК", третя особа:
Приватний нотаріус Донецького
міського нотаріального округу ОСОБА_6
про визнання договору іпотеки
недійсним, -

в с т а н о в и в:

у листопаді 2013 року ОСОБА_2 звернувся до
суду із вказаним позовом, посилаючись
на те, що він з 25 вересня 1999 року
перебуває у зареєстрованому шлюбі із
ОСОБА_3. Під час перебування у шлюбі 1
жовтня 1999 року КП БТІ м. Донецька було
зареєстроване право власності ОСОБА_3
на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1. 5
грудня 2006 року між ВАТ «КРЕДОБАНК» та
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 було укладено
договір іпотеки, посвідчений приватним
нотаріусом ОСОБА_6 за № 4485, предметом
якого є квартира АДРЕСА_1. Позивач
вважає, що даний договір порушує його
майнові права, оскільки він укладений
щодо майна, яке є спільною власністю
подружжя, згоду на передачу квартири в
заставу ОСОБА_2 не давав. Вважає, що
договір іпотеки укладений внаслідок
обману, оскільки відповідачі замовчали
істотну обставину, що право власності
на предмет іпотеки набуто ОСОБА_3 у
шлюбі. Лише у липні 2013 року позивач
дізнався про те, що в суді
розглядається цивільна справа про
звернення стягнення на предмет іпотеки
- спірну квартиру. Просить визнати
недійним договір іпотеки від 5 грудня
2006 року.

Представник позивача ОСОБА_1 позов
підтримала, просила його задовольнити.
Пояснила, що приватизація спірної
квартири дружиною позивача - ОСОБА_3
відбулась 30 червня 1999 року. Однак
реєстрація права власності здійснена 1
жовтня 1999 року, тобто після укладення
шлюбу із позивачем. А тому таке майно є
спільною сумісною власністю подружжя
відповідно до ст. 22 КпШС України, який
діяв на момент виникнення спірних
правовідносин.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання
не з'явилась, надала заяву про визнання
позовних вимог у повному обсязі,
водночас просила розглянути справу в
її відсутність.

Відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_5, а також
представник відповідача ПАТ
«КРЕДОБАНК» в судове засідання не
з'явились, причин неявки суд не
повідомили, хоча про день та час
розгляду справи повідомлені належним
чином. За таких обставин суд вважає за
можливе розглянути справу в їх
відсутність на підставі наявних
доказів.

Третя особа приватний нотаріус ОСОБА_6
до суду не з'явилась, надала письмові
пояснення по справі. Зазначає, що право
власності у ОСОБА_3 на спірну квартиру
виникло до укладення шлюбу із
позивачем. Крім того, це майно придбане
під час приватизації, а тому є
особистою власністю ОСОБА_3

Заслухавши представника позивача,
дослідивши матеріали справи, суд
приходить до таких висновків.

Як видно із свідоцтва про право
власності на квартиру № 6635 від 30 червня
1999 року квартира АДРЕСА_1 належить на
праві спільної сумісної власності
відповідачам по справі - ОСОБА_5, ОСОБА_4
та ОСОБА_3 Дане свідоцтво зареєстровано
БТІ м. Донецька 1 жовтня 1999 року за № 121
(а. с. 7).

Відповідно до свідоцтва про одруження,
ОСОБА_3 та ОСОБА_2 29 вересня 1999 року
уклали шлюб, після чого ОСОБА_3 змінила
прізвище на ОСОБА_3 (а. с. 6).

5 грудня 2006 року між ВАТ «КРЕДОБАНК» та
ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_4 як майновими
поручителями ОСОБА_3 укладено договір
іпотеки в забезпечення виконання
зобов'язань за кредитним договором №
1Ф-1901 від 5 грудня 1999 року. Предметом
іпотеки є нерухоме майно - квартира
АДРЕСА_1. Згідно з п. 2.1.1. цього договору
іпотекодавець гарантує в тому числі, що
предмет іпотеки знаходиться у його
власності, судового спору щодо майна
немає, прав щодо нього у третіх осіб (за
договорами найму, оренди) тощо та інших
обтяжень як в межах України, так із за
межами України немає ( а. с. 8-12).

У своїй позовній заяві ОСОБА_2 вказує на
те, що право власності у його дружини
ОСОБА_3 на спірну квартиру виникло під
час перебування її у шлюбі, а тому це
майно є спільною сумісною власністю
подружжя. Однак таке посилання суд
вважає помилковим.

На час виникнення у ОСОБА_3 право
власності на квартиру АДРЕСА_1 (1999 рік)
відносини власності регулювались,
зокрема, Законом України від 7 лютого 1991
року N 697-XII «Про власність», Цивільним
кодексом УРСР та Законом України від 19
червня 1992 року N 2482-XII «Про приватизацію
державного житлового фонду».

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про
власність», цим законом встановлюються
основні положення про власність в
Україні. Відносини власності, не
врегульовані цим Законом, регулюються
Цивільним кодексом України та іншими
законодавчими актами. Статтею 15 цього
закону визначено, що наймач жилого
приміщення в будинку державного чи
громадського житлового фонду та члени
його сім'ї мають право придбати у
власність відповідну квартиру або
будинок шляхом їх викупу або на інших
підставах, передбачених
законодавством України. Громадянин,
який став власником цього майна, має
право розпоряджатися ним на свій
розсуд: продавати, обмінювати, здавати
в оренду, укладати інші угоди, не
заборонені законом.

Державна реєстрація права власності на
нерухоме майно здійснювалась БТІ,
проте вказані вище нормативно-правові
акти виникнення права власності на
нерухоме майно не пов'язували із його
державною реєстрацією. Така залежність
виникла лише після набрання чинності
ЦК України (1 січня 2004 року) та Законом
України від 1 липня 2004 року «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень».

Отже, ОСОБА_3 30 червня 1999 року, тобто до
укладення шлюбу із позивачем, набула
права власності на квартиру АДРЕСА_1
разом із ОСОБА_5 та ОСОБА_4, що
підтверджується свідоцтвом про право
власності на квартиру.

Невірним є також посилання позивача на
те, що житло набуте внаслідок
приватизації є спільною сумісною
власністю подружжя.

Дійсно ст. 22 КпШС України визначає
майно, нажите подружжям за час шлюбу,
його спільною сумісною власністю.

Аналогічна норма міститься в ст. 60 СК
України, який набрав чинності з 1 січня
2004 року.

Статтею 61 СК України (у редакції, чинній
до внесення змін Законом
№ 2913-VI) було встановлено, що об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя може бути будь-яке майно, за
винятком виключеного з цивільного
обороту. Об'єктом права спільної
сумісної власності є заробітна плата,
пенсія, стипендія, інші доходи,
одержані одним із подружжя. Якщо одним
із подружжя укладено договір в
інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, у
тому числі гонорар, виграш, які були
одержані за цим договором, є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя. Речі для професійних занять
(музичні інструменти, оргтехніка,
лікарське обладнання тощо), придбані за
час шлюбу для одного з подружжя, є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

9 лютого 2011 року набрав чинності Закон
№ 2913-VI , яким ст. 61 СК України доповнено
частиною п'ятою такого змісту: об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя є житло, набуте одним із
подружжя під час шлюбу внаслідок
приватизації державного житлового
фонду, та земельна ділянка, набута
внаслідок безоплатної передачі її
одному з подружжя із земель державної
або комунальної власності, у тому числі
приватизації.

Згідно зі ст. 58 Конституції України
закони та інші нормативно-правові акти
не мають зворотної дії в часі, крім
випадків, коли вони пом'якшують або
скасовують відповідальність особи.

Тобто застосувати положення ст. 61 СК
України в редакції Закону № 2913-VI до
правовідносин, які виникли до набрання
ним чинності, не має підстав.

Крім того, із положень ст. 15 Закону
України від 19 червня 1992 року N 2482-XII «Про
приватизацію державного житлового
фонду» випливає, що власник
приватизованого житла має право
розпоряджатись ним на свій розсуд.

Оскільки правовідносини щодо
приватизованої спірної квартири
виникли у 1999 році, а тому регулюються
нормами КпШС України, за якими
приватизоване житло не є спільним
майном подружжя.

При цьому суд ураховує висновок
Верховного Суду України, викладений у
постанові від 22 лютого 2012 року (справа
6-99цс11).

За таких обставин суд вважає, що
вказані у позовній заяві підстави для
визнання недійсним договору іпотеки,
укладеного 5 грудня 2006 року між ВАТ
«КРЕДОБАНК» та ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,
не знайшли свого підтвердження. Тому
позов ОСОБА_2 слід залишити без
задоволення.

Керуючись 10, 11, 57, 60, 88, 213, 215, 218 ЦПК
України, -

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5, Публічного
акціонерного товариства "КРЕДОБАНК",
третя особа: Приватний нотаріус
Донецького міського нотаріального
округу ОСОБА_6 про визнання договору
іпотеки недійсним - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Донецької області через
Пролетарський районний суд міста
Донецька шляхом подання в 10-денний
строк з дня проголошення рішення суду
апеляційної скарги.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя
Л.Д. Любенок

20.01.2014