Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21.01.2014
м. Бар Вінницької
області

Барський районний суд Вінницької
області у складі:

головуючого судді Питель О.В.,

за участі секретаря Крикливої О.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про
виділення в натурі ? частини будинку з
прибудовами та господарськими
будівлями, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з
позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про
виділення в натурі ? частини будинку з
прибудовами та господарськими
будівлями. У позовній заяві вказав, що
30.04.1967 одружився з ОСОБА_4 За час
подружнього життя вони спільно
придбали житловий будинок з належними
до нього будівлями та спорудами, який
знаходиться по АДРЕСА_1. 12.04.2001 позивач
розірвав шлюб з ОСОБА_4, яка ІНФОРМАЦІЯ_1
померла. Після її смерті залишилися
спадкоємцями сини ОСОБА_2 та ОСОБА_3.
Позивач вважає, що йому належить
половина придбаного під час шлюбу
майна, оскільки поділ між подружжям не
проводився, просить суд виділити за ним
в натурі ? частку будинку з прибудовами,
господарськими будівлями та спорудами,
що розташований за адресою: АДРЕСА_1.

У судовому засіданні до початку
розгляду справи по суті позивач змінив
предмет позову, доповнивши його
вимогою про визнання права власності
на ? ідеальну частку будинку з
прибудовами, господарськими будівлями
та спорудами, що розташований за
адресою: АДРЕСА_1.

У судовому засіданні позивач
ОСОБА_1 позов підтримав, пояснив, що
розірвання шлюбу у 2001 році між ним та
дружиною ОСОБА_4 було фіктивним,
насправді вони продовжували проживати
однією сім'єю, вели спільне
господарство, він доглядав за ОСОБА_4
коли та захворіла. Хотів би, щоб
відповідачі сплатили йому за його
частку у будинку, однак, оскільки діти
не бажають сплачувати, то просив суд
визнати за ним право власності на ?
частину будинку АДРЕСА_1, та виділити
його частину у натурі.

Представник позивача ОСОБА_1
ОСОБА_5, який діє на підставі
довіреності від 16.02.2011, у судовому
засіданні позовні вимоги підтримав у
повному обсязі, просив їх задовольнити
з підстав, викладених у позовній заяві.
Просив визнати за ОСОБА_1 право
власності на ? частину будинку АДРЕСА_1,
та виділити його частину у натурі за
варіантом поділу №1 Висновку
експертизи №1389, оскільки за даним
варіантом відступ від ідеальної частки
є найменшим. Пояснив, що позивач мешкав
у АДРЕСА_1 з 1997 року по 2011 рік
безперервно, а потім з перервами, що
підтверджується реєстрацією позивача
за вказаною адресою.

Представник відповідачів ОСОБА_3
та ОСОБА_2 ОСОБА_6, яка діє на підставі
довіреностей від 07.05.2013, у судовому
засіданні позовні вимоги не визнала,
заперечила проти задоволення позову з
підстав, викладених у письмових
запереченнях.

Так, до зміни предмету позову
позивачем, представник відповідача
вказувала, що позов є необґрунтованим,
оскільки позивач просив виділити йому
у натурі ? частку будинку з прибудовами,
господарськими будівлями та спорудами,
що розташований за адресою: АДРЕСА_1, не
маючи при цьому доказів, що він є
власником такого майна. Крім того,
представник відповідачів ОСОБА_6
вважає, що позивачем пропущено строк
позовної давності, початок якого, як
вважають відповідачі, слід
обраховувати з часу розірвання шлюбу,
тобто з 12.04.2001. Також представник
відповідачів ОСОБА_6 подала до суду
заяву про застосування строків
позовної давності. Заява обґрунтована
тим, що після розірвання шлюбу ОСОБА_1
залишив свою частку у спільному майні
за попереднім місцем проживання, не
вимагав його поділу, ніякого інтересу
та заходів у його утриманні,
збереженні, витратах на управління не
приймав, знав про можливість переходу
права власності на спірний будинок до
відповідачів, але залишив будинок у
користування дружині і лише через сім
років (у липні 2008) звернувся до суду з
позовом про визнання за ним права
власності, ніяк не обґрунтувавши
причини пропущення строку позовної
давності. Позов, з яким позивач
звертався у липні 2008 року, за його ж
заявою було залишено без розгляду.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_3
позов не визнав, заперечив проти його
задоволення з підстав, що викладені у
письмових запереченнях представника
відповідачів. Додатково зазначив, що
перед смертю мама (ОСОБА_4.) просила його
привезти нотаріуса, щоб розпорядитися
будинком на користь синів, однак, він не
поставився до цього серйозно, бо думав,
що мати ще буде довго жити. Зазначив, що
сімейне життя у його батьків було
складним. Мама усе життя важко
працювала, зокрема і вантажником на
ПМК, а батько зловживав алкоголем,
ображав маму та їх з братом. Мама була
дуже доброю, навіть після розірвання
шлюбу, коли батько приходив, вона його
пускала, однак, він знову вживав
алкоголь, «штурхав» маму, вона
телефонувала та жалілась синам.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_2
позов не визнав, з підстав, вказаних
представником відповідача у письмових
запереченнях. Додатково зазначив, що
причиною розірвання шлюбу між батьками
стало те, що позивач зловживав
алкоголем та знайшов іншу жінку. Після
розірвання шлюбу мама вигнала батька з
дому, та казала, що нічого його немає, а
будинок буде дітям. Він зібрав речі,
виїхав та знявся з реєстрації. Коли
батька виганяли з нової сім'ї, то він
приходив до мами і просився назад. Мати
його пускала, щоб нагодувати, однак, він
ображав її, а якось ножем погрожував
вагітній дружині відповідача та
перерізав телефонні проводи.

Свідок ОСОБА_7 у судовому
засіданні пояснила, що була подругою
ОСОБА_4, знала її з 1982 року, вони дружили
та часто спілкувалися. Про сім'ю ОСОБА_4
знає, що ОСОБА_8 зловживав спиртними
напоями, не працював, а лише один рік
пропрацював на півночі, де заробив 8
тисяч, якими часто хвалився. Також
свідок пояснила, що причиною
розірвання шлюбу стало те, що позивач
не працював, зловживав спиртними
напоями, вчиняв сварки. Одночасно
свідок пояснила, що ОСОБА_4 отримала
квартиру від ПМК, де працювала. Пізніше,
у 1997 році, ОСОБА_4 продали квартиру,
ОСОБА_4 позичила у свідка 2000 доларів США
та купила будинок по АДРЕСА_1. Після
розлучення у 2001 році ОСОБА_4 вигнала
ОСОБА_1 з будинку, він пішов до іншої
жінки. Іноді приходив, просив
нагодувати, вона не відмовляла йому,
але назад не приймала. Крім того, свідок
ОСОБА_7 повідомила, що від ОСОБА_4 їй
було відомо, що остання хотіла
подарувати будинок дітям, просила
ОСОБА_3 привезти нотаріуса, однак не
встигла. Свідок достеменно пам'ятає, що
ОСОБА_4 багато разів казала ОСОБА_1, що
будинок буде дітям, а йому нічого не
буде, тому він і просився повернутися,
однак, вона його не приймала.

Свідок ОСОБА_9 у судовому
засіданні пояснила, що мешкає у будинку
АДРЕСА_1, тому знає сторони у справі як
сусідів. Вказала, що за даною адресою
мешкає з 1965 року, зазначила, що з
відповідачами перебуває у недобрих
відносинах. Свідок пояснила, що
будинок, де зараз живуть сини
(відповідачі), позивач з дружиною у 1997
році придбали у її сестри. Свідок
зазначила, що до смерті ОСОБА_4 вони з
ОСОБА_1 жили увесь час разом. Приблизно
у 2000-2001 роках у будинку по АДРЕСА_1
почали жити і сини позивача. Крім того,
зазначила, що мало спілкувалась з
ОСОБА_4, тому свідку невідомо чи ОСОБА_4
виганяла чоловіка з дому. Після її
смерті, ОСОБА_1 то був, то не був за
вказаною адресою. Свідок підтвердила,
що підписувала акт від 19.11.2013 про
постійне проживання позивача по
АДРЕСА_1, однак, на запитання суду, як
вона розуміє поняття постійного
проживання, відповісти свідок не
змогла. Разом з тим, зазначила, що
вважає, що ОСОБА_1 приходив по АДРЕСА_1
навідувати дітей, невісток і внуків. Де
живе ОСОБА_1 їй невідомо. Додатково на
запитання представника відповідача
свідок пояснила, що ОСОБА_4 померла у 2007
році, їй невідомо чи вона з ОСОБА_1
розлучалася. До її смерті вони жили
разом, а потім він навідувався до дітей.
Крім того, свідок вказала, що ОСОБА_4
жалілась їй, що позивач зловживав
алкоголем.

Свідок ОСОБА_10 пояснила, що з 2001 року
мешкає по сусідству зі сторонами у
справі, з якими знаходиться у
нормальних стосунках. По суті спору
пояснила, що позивач робив усе по
господарству, оскільки ОСОБА_4 хворіла,
він прав, готував їжу, доглядав
господарство. Свідок пояснила, що
відвідувала хвору, однак вказала, що їй
не було відомо про розірвання шлюбу між
ОСОБА_4 та ОСОБА_1 Пізніше свідок
повідомила, що ОСОБА_4 розповідала їй,
що у будинку ніхто, крім неї не
зареєстрований, і з чоловіком вона
розлучилася, щоб отримувати субсидію.
Також пояснила, що їй відомо, що сусіди
збирали гроші на операцію для ОСОБА_4. У
2008 році ОСОБА_4 померла. Додатково на
запитання представника відповідачів,
свідок пояснила, що ОСОБА_7 вона не знає,
ОСОБА_11, яка є сестрою ОСОБА_4, рідко
приходила.

Свідок ОСОБА_12 у судовому
засіданні пояснив, що з 2001 року є
сусідом сторін у справі, тоді ж
познайомився з ОСОБА_4 та ОСОБА_1
Пояснив, що був завідувачем
муніципальної аптеки, ОСОБА_4 хворіла,
телефонувала йому та просила дати ліки
у борг, за ліками у аптеку приходив
ОСОБА_1 Останні 1,5-2 роки свідок позивача
бачить дуже рідко. Свідок не чув, щоб
ОСОБА_4 виганяла ОСОБА_1

Свідок ОСОБА_11 у судовому
засіданні пояснила, що ОСОБА_4 була її
сестрою, з сестрою були у добрих
стосунках, часто спілкувалися. Їй
відомо, що у ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було
жахливе сімейне життя. Розлучилися
вони, оскільки позивач зловживав
алкоголем, дебоширив. Після розірвання
шлюбу ОСОБА_1 пішов у другу сім'ю, іноді
приходив до ОСОБА_4, просив нагодувати,
вона не відмовляла йому, однак назад не
приймала. За усі ремонти платила
ОСОБА_4, а він лише розповідав, що є
будівельником. Діти і невістка
обробляли город. З ОСОБА_7 ОСОБА_4
підтримували стосунки, вона приходила
поговорити. Також свідок вказала, що
позивачу достовірно було відомо, що
ОСОБА_4 вирішила заповісти будинок
дітям та не заперечував проти цього.
Гроші на похорон ОСОБА_4 остання сама
відкладала та повідомила перед смертю
свідкові де гроші, за які і було
проведено похорон.

Свідок ОСОБА_13 у судовому
засіданні пояснила, що з 2004 року вона з
сім'єю оселилася у будинку, що
розташований навпроти будинку сторін у
справі. Сторін у справі знає приблизно.
Бачила, що ОСОБА_4 та ОСОБА_1 разом
господарювали у 2004-2006 роках, ще була
невістка. Свідок повідомила, що ОСОБА_4
хворіла, сама майже нічого не могла
робити, то свідок бачила, що вона давала
завдання ОСОБА_1, який робив те, що вона
йому казала. У свідка склалося
враження, що позивач живе за адресою:
АДРЕСА_1. Додатково на запитання
представника відповідачів, свідок
пояснила, що у гості до ОСОБА_1 не
ходила. Бачила, що біля ОСОБА_4, коли та
захворіла, був ОСОБА_3

Свідок ОСОБА_14 у судовому
засіданні пояснив, що вже 45 років
мешкає у АДРЕСА_2. До 1997 року у будинку
АДРЕСА_1, а потім будинок придбали
ОСОБА_3. Свідок пояснив, що біля його
будинку розміщені поштові скриньки,
ОСОБА_1 з 2007 року щодня приходив за
поштою, і вони зі свідком спілкувалися.
Разом з тим, свідок зазначив, що додому
до ОСОБА_1 він не ходив, був лише одного
разу - на похованні ОСОБА_4, про свою
сім'ю ОСОБА_1 з ним не розмовляв.
Додатково на запитання представника
відповідачів свідок вказав, що не може
стверджувати, що позивач щодня був по
АДРЕСА_1.

За клопотанням представника
відповідачів, на підставі ст. 184 ЦПК
України у судовому засіданні були
допитані у якості свідків відповідачі
у справі ОСОБА_3 та ОСОБА_2

Допитані у якості свідків ОСОБА_3
та ОСОБА_2 у судовому засіданні дали
пояснення аналогічні тим, що вони
зазначили у якості сторони у справі.

Заслухавши пояснення сторін,
представників сторін, свідків,
дослідивши матеріали справи, судом
було встановлено наступні обставини
справи та відповідні їм
правовідносини.

Позивач ОСОБА_1 і ОСОБА_4
одружилися 30.04.1967, 12.04.2001 шлюб між ними
було розірвано, що підтверджується
даними копії довідки №1278-20 від 10.06.2008,
виданої Відділом реєстрації актів
цивільного стану Барського районного
управління юстиції Вінницької області.

26.11.1997 на ім'я ОСОБА_4 було
придбано будинок АДРЕСА_1, що
підтверджується даними копії договору
купівлі-продажу №1000/471, що
зареєстрований у Барському БТІ.

ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1, що
підтверджується даними копії
свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1,
виданого 13.05.2008 Відділом реєстрації
актів цивільного стану Барського
районного управління юстиції
Вінницької області.

Відповідно до даних копії рішення
Барського районного суду Вінницької
області від 15.09.2008 у справі за позовом
ОСОБА_1, було узаконено самочинно
побудовані хлів (літера «Г») та
хлів-прибудову (літера «В1») по АДРЕСА_1
та визнано за ОСОБА_1 право власності на
? частину житлового будинку з належними
до нього будівлями та спорудами, що
знаходиться по АДРЕСА_1.

Відповідно до даних копії рішення
Барського районного суду Вінницької
області від 24.02.2010 у справі за позовом
ОСОБА_1, було проведено поділ житлового
будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1, у
натурі, та визнано за ОСОБА_1 право
власності на ? його частину, що
складається з житлової кімнати 1-2,
житлової кімнати 1-3, кухні 1-1, сараю
(літньої кухні) з підвалом (літери Б, Б1,
б), право власності на іншу частину
будинку з належними будівлями та
спорудами визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_15

Однак, дане рішення не набрало законної
сили та було скасовано ухвалою
Апеляційного суду Вінницької області
від 14.04.2010 з направленням справи на
новий розгляд.

28.10.2010 ухвалою Барського районного суду
Вінницької області було скасовано за
нововиявленими обставинами рішення
Барського районного суду Вінницької
області від 15.09.2008 про узаконення
самочинно збудованих будов по АДРЕСА_1
та визнання за ОСОБА_1 права власності
на ? частину житлового будинку з
належними до нього будівлями та
спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1.

Під час нового розгляду вказаних
цивільних справ вони були об'єднані в
одне провадження.

06.07.2011 ухвалою Барського
районного суду Вінницької області за
заявою позивача ОСОБА_1 було залишено
без розгляду заяву у частині
узаконення самочинного будівництва та
про визнання права власності на ?
частину будинку по АДРЕСА_1.

28.03.2012 ухвалою Барського
районного суду Вінницької області за
заявою представника позивача позов
ОСОБА_1 було залишено без розгляду.

Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та
сім'ю, що діяв на момент придбання
спірного майна та розірвання шлюбу,
майно, нажите подружжям за час шлюбу, є
його спільною сумісною власністю.
Кожен з подружжя має рівні права
володіння, користування і
розпорядження цим майном. Подружжя
користується рівними правами на майно
і в тому разі, якщо один з них був
зайнятий веденням домашнього
господарства, доглядом за дітьми або з
інших поважних причин не мав
самостійного заробітку.

Відповідно до ст. 28 Кодексу про шлюб та
сім'ю, у разі поділу майна, яке є
спільною сумісною власністю подружжя,
їх частки визнаються рівними.

З огляду на вказані положення
закону, суд дійшов висновку, що будинок
АДРЕСА_1 є об'єктом спільної сумісної
власності колишнього подружжя ОСОБА_4
та ОСОБА_1, тому позов ОСОБА_1, у частині
визнання права власності на ? частину
даного будинку є обгрунтованим.

Однак, представником відповідачів у
справі подано заяву про застування
позовної давності до вимог ОСОБА_1

Вирішуючи чи підлягають застосуванню
наслідки спливу позовної давності, суд
виходить з наступного.

Відповідно до ст. 29 Кодексу про шлюб та
сім'ю, поділ спільного майна подружжя
може бути проведений як під час
перебування в шлюбі, так і після
розірвання шлюбу. Для вимоги про поділ
майна, яке є спільною сумісною
власністю розведеного подружжя,
встановлюється трирічний строк
позовної давності.

Відповідно до п. 6 Прикінцевих та
перехідних положень ЦК України правила
ЦК України про позовну давність
застосовуються до позовів, строк
пред'явлення яких, встановлений
законодавством, що діяло раніше, не
сплив до набрання чинності цим
Кодексом.

Судом установлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4
перебували у зареєстрованому шлюбі з
30.04.1967 по 12.04.2001, коли було зареєстровано
розірвання їх шлюбу.

Згідно з ч. 3 ст. 29 КпШС України (який
діяв на момент розірвання шлюбу) для
захисту порушеного права відносно
спільного майна подружжя встановлено
трирічний строк позовної давності.

Ст. 10 КпШС України встановлювала, що у
тих випадках, коли для захисту
порушеного права встановлено строк
позовної давності, він обчислюється з
дня, коли особа дізналася або повинна
була дізнатися про порушення свого
права.

Згідно з ч. 2 ст. 72 СК України, до вимоги
про поділ майна, заявленої після
розірвання шлюбу, застосовується
позовна давність у три роки. Позовна
давність обчислюється від дня, коли
один із співвласників дізнався або міг
дізнатися про порушення свого права.

Отже, і раніше чинним КпШС України, і
нині чинним СК України початком
перебігу позовної давності
встановлено день, коли один із
співвласників дізнався або міг
дізнатися про порушення свого права.

Зважаючи на наведені положення закону,
вирішуючи коли саме ОСОБА_1 довідався
або за обставинами справи міг
довідатися про порушення його права,
суд виходить з наступного.

З приводу вказаних обставин, суду
давали пояснення позивач, його
представник, відповідачі, їх
представник та свідки.

Так, у своїх поясненнях позивач вказує,
що з моменту придбання будинку він не
мав жодного спору щодо нього з
колишньою дружиною ОСОБА_4, оскільки
обоє знали, що це їх спільне майно. Крім
того, будь-ким іншим до звернення з цим
позовом до суду, не порушувалося та не
оспорювалося його право як
співвласника будинку.

Наведене побічно підтвердили свідки
ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_12, ОСОБА_13 та
ОСОБА_14, які вказували, що, як сусіди,
часто бачили ОСОБА_1, тому вважали, що
він мешкає у будинку АДРЕСА_1. Разом з
тим, свідки ОСОБА_9 ОСОБА_13 та ОСОБА_14
пояснили, що мало спілкувалися з
подружжям ОСОБА_1, не бували у них вдома,
тому їх пояснення щодо постійного
проживання позивача за вищевказаною
адресою та добрих сімейних стосунків,
суд розцінює як висловлення їх власних
здогадів. Свідок ОСОБА_10 вказувала, що
була подругою ОСОБА_4, яка розповідала
їй про своє життя, однак її пояснення
суттєво відрізняються від пояснень
відповідачів, у тому числі даних ними у
якості свідків, та пояснень свідка
ОСОБА_11, яка є сестрою ОСОБА_4, та свідка
ОСОБА_7, яка була подругою ОСОБА_4 Крім
того, відповідачі зазначили, що
перебувають у неприязних стосунках зі
свідками ОСОБА_9 та ОСОБА_12, що не
заперечили дані свідки. Оцінюючи
пояснення свідка ОСОБА_10, суд бере до
уваги те, що відповідач ОСОБА_3
підтвердив, що зі свідком до даного
часу були нормальні стосунки, однак,
зауважив, що свідок каже неправду, адже
відповідачі мешкали постійно (з 1979-1980
р.р.) та були зареєстровані за адресою:
АДРЕСА_1, що підтверджується відміткам
у їх паспортах; батько ніколи не прав,
не готував їжу, та не обробляв город, це
робили невістки; мати ніколи не
отримувала субсидію.

Крім того, пояснення свідків ОСОБА_9,
ОСОБА_10, ОСОБА_12, ОСОБА_13 та ОСОБА_14, є
суперечливими між собою, тому суд не
приймає їх як доказ того, що фактичні
шлюбні відносини між позивачем і
ОСОБА_4 не припинилися після розірвання
шлюбу між ними та ОСОБА_1 постійно, і
після смерті колишньої дружини, мешкав
у спірному будинку.

З викладених вище міркувань суд не
приймає як доказ наведених обставин і
акт від 19.11.2013, складений ОСОБА_13,
ОСОБА_16, ОСОБА_9, ОСОБА_14 про постійне
поживання позивача у спірному будинку
з 1997 року по 2011 рік.

Крім того, слід зазначити, що пояснення
позивача спростовуються даними копій
судових рішень, які свідчать про те, що
позивач вважав своє право порушеним та
у липні 2008 року і липні 2009 року
звертався до суду з позовами про
визнання права власності на ? частину
спірного будинку та про виділення його
частки у натурі.

Представник відповідача ОСОБА_6, яка
подала заяву про застосування строків
позовної давності, та відповідачі у
справі вважають, що позивачу стало
відомо про порушення його права на
спірний будинок після розірвання
шлюбу. Відповідачі вважають, що
наведене підтверджується тим, що
позивач знявся з реєстрації,
зареєстрував своє місце проживання за
іншою адресою, розлучився з ОСОБА_4, яка
вигнала його з будинку, він забрав свої
речі та виїхав, крім того, ОСОБА_4
неодноразово повідомляла ОСОБА_1, що
будинок буде дітям, а не позивачу.

Одночасно слід зазначити, що такі
твердження представника відповідачів
підтверджують пояснення відповідачів,
які були допитані у якості свідків.
Однак, суд дійшов висновку, що дані
пояснення слід визнати недопустимими
доказами, оскільки, хоча ст. 184 ЦПК
України передбачено допит сторін у
якості свідків, однак з дотриманням
вимог ст.ст. 180-182 цього Кодексу.
Натомість, при допиті у якості свідків
ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було порушено
положення ч. 2 ст. 180 ЦПК України.

Разом з тим, вказані представником
відповідачів обставини
підтверджуються поясненнями свідків
ОСОБА_7 та ОСОБА_11 Однак, позивач
вказував, що ОСОБА_4 мало спілкувалася з
ОСОБА_7, а з сестрою (ОСОБА_11.) мала не
дуже добрі стосунки. Оскільки
пояснення даних свідків є узгодженими
між собою, повністю кореспондуються з
даними письмових доказів, а
заперечення позивача щодо даних
свідків не знайшли свого підтвердження
у ході розгляду справи, тому суд
приймає пояснення свідків ОСОБА_7 та
ОСОБА_11 як докази у справі.

Обставини, на які вказують відповідачі
також підтверджуються даними довідки
КП «Бар-благоустрій» від 21.11.2013 №12649,
відповідно до якої у період з 2001 по 2008
рік за адресою: АДРЕСА_1 були
зареєстровані та мешкали ОСОБА_4,
ОСОБА_3 та ОСОБА_2

Однак, законодавець не пов'язує початок
перебігу позовної давності з
обставинами, про які повідомили свідки
ОСОБА_7 та ОСОБА_11 Так, сам факт
припинення шлюбу та зняття з
реєстраційного обліку не впливає на
обсяг прав власності, оскільки власник
не зобов'язаний бути зареєстрованим у
тій нерухомості, яка перебуває у його
власності. Що стосується
неодноразового повідомлення ОСОБА_4
ОСОБА_1 про те, що вона розпорядиться
будинком на користь дітей, то суд
вважає спірним визначення з моменту
таких висловлювань початку перебігу
позовної давності для вимоги про поділ
майна подружжя для ОСОБА_1, оскільки усі
інші обставини, які не заперечували
відповідачі, а саме те, що позивач
періодично приходив та деякий час жив у
спірному будинку тощо, могли створити у
позивача враження, що його право на
спільну власність не заперечується.

Відтак, з'ясовуючи день, коли позивач
дізнався або міг дізнатися про
порушення свого права власності, суд
дійшов висновку, що беззаперечно можна
стверджувати, що позивач дізнався по
порушення свого права перед зверненням
до суду з першим позовом про узаконення
самочинного будівництва та визнання
права власності на ? частину спірного
будинку - 10.07.2008. Після смерті колишньої
дружини позивач вважав, що його право
спільної сумісної власності може бути
порушене, тому з метою його захисту і
звернувся у липні 2008 року до суду.
Відтак, початком перебігу строку
позовної давності для позивача є
липень 2008 року.

Оскільки позовна давність встановлена
КпШС України не сплила до набрання
чинності ЦК України, застосуванню при
вирішенні спору в цій частині підлягає
СК України та ЦК України, а не КпШС
України.

Відповідно до ст. 257 ЦК України,
загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Саме загальна позовна давність
застосовується до вимог, що стосуються
захисту права власності та інших
речових прав.

Відповідно до ч. 2 ст. 264 ЦК України,
позовна давність переривається у разі
пред'явлення особою позову до одного із
кількох боржників, а також якщо
предметом позову є лише частина вимоги,
право на яку має позивач. Після
переривання перебіг позовної давності
починається заново. Час, що минув до
переривання перебігу позовної
давності, до нового строку не
зараховується (ч. 3 ст. 264 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 265 ЦК України,
залишення позову без розгляду не
зупиняє строків позовної давності.

З огляду на зазначені норми закону, суд
дійшов висновку, що перебіг позовної
давності за позовними вимогами ОСОБА_1
про визнання права власності на ?
частину будинку з належними
господарськими будовами та спорудами,
що розташований по АДРЕСА_1, та
виділення її у натурі, що почався у
липні 2008 року, перервався у липні 2009
року, коли позивач звернувся до суду з
позовом про виділення у натурі ?
частини будинку з належними
господарськими будівлями та спорудами.
Отже, з липня 2009 року перебіг позовної
давності починається заново. Оскільки
позовні вимоги ОСОБА_1, з якими він
звернувся 10.07.2008 та 31.07.2009, були залишені
без розгляду за його заявою, то строк
позовної давності не зупинявся та
сплив за обома вимогами у липні 2012 року.

З даним позовом до суду позивач
звернувся у березні 2013 року, тобто
після спливу трирічного строку.

З'ясовуючи поважність причин пропуску
строку позивачем, суд виходить з
наступного.

Як вбачається зі змісту судових рішень
щодо розгляду справ за позовами ОСОБА_1
у 2008-2011 роках та з його особистих
пояснень, він користувався правовою
допомогою, у зв'язку з цим суд дійшов
висновку, що строк позовної давності
позивачем пропущено без поважних
причин. У ході розгляду даної справи
позивач клопотання про поновлення
строку не подавав, натомість, позивач
та представник позивача наполягали на
тому, що строк звернення до суду не
пропущено.

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові
(ч. 4 ст. 266 ЦК України).

Разом з тим, суд дійшов висновку, що
позовна вимога про виділення у натурі ?
частини будинку з належними
господарськими будовами та спорудами є
необґрунтованою, з огляду на наступне.

Позивач обґрунтував позовну вимогу про
виділення у натурі ? частини спірного
будинку за першим варіантом поділу
відповідно до висновку судової
будівельно-технічної експертизи від
29.09.2013 №1389, та просив визнати за ОСОБА_1
право власності на ? ідеальну частку
(50,35/100) будинку з прибудовами,
господарськими будівлями та спорудами,
що розташований за адресою: АДРЕСА_1;
виділити ОСОБА_1 у натурі ? ідеальну
частку (50,35/100) будинку з прибудовами,
господарськими будівлями та спорудами,
що розташований за адресою: АДРЕСА_1,
зокрема: частину житлового будинку літ.
«А», загальною площею 32,2 кв.м., до складу
якої входять: кімната 1-2 - 13,5 кв.м,
кімната 1-3 - 19,05 кв.м; прибудова літ. «а2»
до складу якої входять: кухня 1-1 - 9,7 кв.м,
ганок, хлів літ. «В», хлів-прибудова літ.
«В1», вбиральня літ. «В2», хлів літ. «Г»,
стягнувши з ОСОБА_1 на користь
відповідачів 716,00 грн компенсації за
відступ від ідеальної частки.

З матеріалів інвентарної справи,
яка була оглянута у судовому засіданні,
вбачається, що хлів-прибудова літ. «В1»
та хлів літ. «Г» є самочинно
збудованими. Рішенням Барського
районного суду Вінницької області від
15.09.2008 хлів-прибудова літ. «В1» та хлів
літ. «Г» були узаконені, однак, дане
рішення було скасовано за
нововиявленими обставинами 28.10.2010
ухвалою Барського районного суду
Вінницької області.

Відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦК України,
особа, яка здійснила або здійснює
самочинне будівництво нерухомого
майна, не набуває права власності на
нього.

Відповідно до висновку Верховного Суду
України, викладеного у рішенні №6-130 цс13
від 04.12.2013, прийнятому за результатами
розгляду заяв про перегляд судового
рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1
ст. 355 ЦК, об'єкти нерухомого майна, до
складу яких входять самочинно
збудовані (реконструйовані,
переплановані) об'єкти не є об'єктами
права власності (ч. 2 ст. 376 ЦК України), а
тому не можуть бути предметом поділу
(виділу) згідно із нормами ст.ст. 364, 367 ЦК
України.

Відповідно до ч. 3 ст. 370 ЦК України,
виділ частки із майна, що є у спільній
сумісній власності, здійснюється у
порядку, встановленому статтею 364 цього
Кодексу.

Крім того, відповідно до відповіді
Барського міжрайонного управління
Держсанепідслужби у Вінницькій
області №1149 від 26.11.2013, згідно наданих
матеріалів (висновку експертизи №1389) у
існуючій забудові по АДРЕСА_1 є
відхилення щодо дотримання вимог
санітарного законодавства; при
розгляді першого варіанту поділу
необхідно вирішити питання про
облаштування вбиральні та
забезпечення комунікаціями.

Висновок Барського районного сектору
Управління Державної служби України з
надзвичайних ситуацій у Вінницькій
області №2935 від 27.11.2013, суд не бере до
уваги, оскільки він стосується будинку
АДРЕСА_1, тоді як предметом спору у
даній справі є поділ будинку АДРЕСА_1.

Таким чином, суд дійшов висновку, що
позовна вимога про виділення у натурі
позивачеві частини житлового будинку
літ. «А», загальною площею 32,2 кв.м., до
складу якої входять: кімната 1-2 - 13,5 кв.м,
кімната 1-3 - 19,05 кв.м; прибудова літ. «а2»
до складу якої входять: кухня 1-1 - 9,7 кв.м,
ганок, хлів літ. «В», хлів-прибудова літ.
«В1», вбиральня літ. «В2», хлів літ. «Г» є
необґрунтованою, що є самостійною
підставою для відмови у позові.

З огляду на викладене вище, суд дійшов
висновку, що у задоволенні позовної
вимоги про визнання права власності на
? ідеальну частку будинку з належними
господарськими будовами та спорудами,
що розташований за адресою: АДРЕСА_1,
слід відмовити у зв'язку з пропуском
строків позовної давності, а у
задоволенні позовної вимоги про
виділення частки у натурі слід
відмовити у зв'язку з її недоведеністю,
таким чином у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3
та ОСОБА_2 слід відмовити повністю.

У зв'язку з відмовою позивачу у позові
судові витрати не підлягають
відшкодуванню відповідно до ст. 88 ЦПК
України.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 10, 11, 15, 60, 88, 213-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити
повністю.

Судові витрати залишити за позивачем.

Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду Вінницької області
через Барський районний суд Вінницької
області шляхом подачі апеляційної
скарги в десятиденний термін з дня його
проголошення.

Суддя: