Справа № 459/5348/13 Головуючий у 1 інстанції: Грабовський В.В.
Провадження № 22-ц/783/3265/14 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2014 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів: Богонюка М.Я., Гриновця Б.М.

при секретарі: Цар М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Червонограді Львівської області на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 12 березня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Червонограді Львівської області, ДП «Львіввугілля» про відшкодування моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров`я при виконанні трудових обов`язків внаслідок професійних захворювань,-

в с т а н о в и л а:

Оскаржуваним рішенням Червоноградського міського суду Львівської області позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Червонограді Львівської області на користь ОСОБА_4 5000, 00 грн. на відшкодування моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров`я при виконанні трудових обовязків внаслідок професійного захворювання. Стягнуто з Державного підприємства «Львіввугілля» на користь ОСОБА_3 2550,00 грн. на відшкодування моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров`я при виконанні трудових обовязків внаслідок професійного захворювання. Стягнуто з Державного підприємства «Львіввугілля» на користь держави судовий збір у розмірі 229, 40 грн.

Рішення суду оскаржило ОСОБА_2 виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Червонограді Львівської області.

В апеляційній скарзі, зазначає, що рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права. При винесенні рішення судом не було взято до уваги їх доводи щодо належного відповідача. Вважає, що позивачем не було долучено жодного медичного висновку про наявність факту спричинення йому моральної шкоди у звязку з ушкодженням здоров`я на виробництві. Також, позивачем в судовому засіданні не було доведено факту моральних страждань у звязку з ушкодженням здоров`я на виробництві та не обґрунтовано розмір відшкодування заподіяної моральної шкоди. Крім цього, зазначає що довідка МСЕК про відсоток стійкої втрати працездатності є тільки підставою для розрахунку і відшкодування потерпілому матеріальної шкоди частини втраченого заробітку, і не є підтвердженням факту заподіяння моральної шкоди. Враховуючи вищевикладене просить суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові в частині стягнення з ОСОБА_2 виконавчої дирекції Фонду в м. Червонограді моральної шкоди.

В судове засідання особи, що беруть участь у справі (їх представники) не з'явилися, причин неявки не повідомили, тому суд вважав за можливе, відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК України, проводити розгляд справи у їх відсутності, враховуючи, що такі належним чином повідомлялись про час та місце розгляду справи (а.с. 100-102), клопотань про відкладення розгляду справи до суду від них не надійшло.

Враховуючи неявку всіх осіб, що беруть участь у справі та вимоги ч.2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Судом та матеріалами справи встановлено, що позивач протягом 1987-1999 років працював на підприємствах по видобутку вугілля, що на даний час входять до складу ДП «Львіввугілля» та був звільнений 18.12.1999 року, згідно ст.38 КЗпП України (за станом здоровя) (трудова книжка (а.с. 13-15).

Згідно акту розслідування хронічного професійного захворювання від 19.11.1999 року, - професійне захворювання у позивача (артоз суглобів верхніх і нижніх кінцівок) виникла внаслідок роботи в шахті на протязі 12 років 5 місяців з фізперевантаженнями, вібрацією, що перевищує гранично - допустимі рівні(а.с. 16-17).

Як вбачається із акту розслідування професійного захворювання (отруєння) від 23.02.2004 року(а.с.18-19), професійне захворювання (отруєння) у позивача (силікозу І ступня, емфіземи легень) виникло внаслідок роботи в несприятливими факторами мікроклімату, обводненістю гірничих виробок, при швидкості повітря, що перевищувала гранично допустимі рівні.

З інформації та довідок Профпатологічної МСЕК Серія 2-18АЖ №054300 від 15.12.1999 року, Серія ЛВА-1 № 069369 від 18.01.2001 року, Серія ЛВА-1 №065439 від 24.01.2002 року, Серія ЛВА 1 №161221 від 02.03.2004 року, Серія ЛВА-2 №022520 від 12.02.2008 року, Серія ЛВА-1 №366158 від 12.02.2008 року (а.с. 21-26), вбачається, що позивачу 15.12.1999 року актом №1690/13 вперше було встановлено 30% втрати професійної працездатності внаслідок трудового каліцтва до 18.01.2001 року, актом № 117 від 12.03.2004 року вказаний відсоток втрати працездатності внаслідок трудового каліцтва підтверджено до 24.01.2002 року, актом №136 від 24.01.2002 року 35% втрати професійної працездатності внаслідок трудового каліцтва підтверджено до 02.03.2004 року, актом від №200 від 02.03.2004 року 60% втрати працездатності внаслідок трудового каліцтва підтверджено до 12.02.2008 року; крім цього 12.02.2008 року актом №168 позивачу встановлено ІІІ групу інвалідності у звязку із професійним захворюванням та 60% втрати професійної працездатності з них 35% професійне захворювання деформація колін вперше та 25% силікоз трудове каліцтво, безтерміново.

Вказане свідчить про те, що право на відшкодування моральної шкоди у зв'язку із втратою 30% професійної працездатності внаслідок трудового каліцтва вперше виникло у позивача в 1999 року (на даний час 35%), а 25% внаслідок професійного захворювання вперше у 2004 році (02.03.).

Як під час роботи, так і після звільнення позивач неодноразово через вказані професійні хронічні захворювання та трудове каліцтво звертався до медичних закладів та перебував на стаціонарному лікуванні, що стверджується згаданими медичними документами (а.с. 16-37).

Про професійне захворювання трудове каліцтво позивача та стійку втрату професійної працездатності стверджують і інші медичні документи, що є у справі (а.с.27 - 37).

Відповідно до статей 1, 3, 21, 43, 46 Конституції України - Україна, як соціальна держава, зміст і спрямованість якої визначають права і свободи людини та їх гарантії, проголосили право громадян на належні, безпечні і здорові умови праці, соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, тощо. Право на соціальний захист гарантується, зокрема, загальнообовязковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.

Окремим видом загальнообовязкового державного соціального страхування, згідно з абзацом 5 ст.4 Основ законодавства України «По загальнообовязкове державне соціальне страхування» - є страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності .

Відповідно до розяснень, які містяться в п.п. 1-1.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (зі змінами), відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров'я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку. Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», Закону від 14 жовтня 1992 року № 2694-XII «Про охорону праці» (у редакції Закону від 21 листопада 2002 року № 229-IV, КЗпП України, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів. Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Відповідно до змісту ст.ст.1, 21, 23, 28, 34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві і професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» в редакції Закону, що був чинний на час виникнення спірних правовідносин, що стосується трудового каліцтва квітень 2003 р., на Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництв та професійних захворювань України покладено обов'язок відшкодувати застрахованим особам моральну шкоду у зв'язку з ушкодженням здоров'я, заподіяну умовами виробництва. Тому, доводи скарги відповідача ОСОБА_2 виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Червонограді Львівської області про відсутність норм законодавства, які б передбачали відшкодування шкоди, про яку просить позивач, Фондом, - необґрунтовані.

Щодо доводів скарги про не звернення позивача з заявою до Фонду про нарахування та виплату моральної шкоди, колегія суддів вважає безпідставним, виходячи з наступного.

Пунктом 3 ст.34 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування», діючої на час встановлення позивачу вперше групи інвалідності та втрати професійної працездатності, на яку посилається відповідач, дійсно було передбачено, що потерпілий вправі звернутися до Фонду з заявою про відшкодування моральної шкоди з викладом характеру шкоди та поданням відповідного висновку медичних органів, але у випадку, якщо така не спричинила втрати професійної працездатності, а в даному випадку таку втрату працездатності спричинено. Крім того, зазначеною нормою права передбачено, що суму шкоди визначає суд. Таким чином, суд підставно прийняв даний позов до розгляду та з врахуванням матеріалів справи та наданих сторонами доказів доводи скарги відповідача в цій частині є теж необґрунтованими.

Аналогічно доводи апеляційної скарги відповідача ВВДФССНВВПЗ України у м. Червонограді Львівської області про недоведеність позивачем факту заподіяння йому моральної шкоди належними доказами, зокрема, і медичним висновком, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки відсутність у матеріалах справи висновку МСЕК з цього питання не спростовує правильних висновків суду про те, що ушкодження здоровя, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обовязків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричиняють йому моральні та фізичні страждання.

Крім цього, Відповідно до ч.2 ст.153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Про наявність небезпечних і шкідливих умов праці позивача на шахтах ДП «Львівугілля» стверджується матеріалами справи, зокрема, згаданими актами про нещасний випадок та розслідування хронічного професійного захворювання, Санітарно-гігієнічною характеристикою умов праці позивача (а.с. 16-20) та згаданими медичними документами.

Зміст статті 1167 ЦК України та статті 237-1 КЗпП України передбачають право відшкодування моральної шкоди працівникові власником або уповноваженими ним органом (роботодавцем). Відшкодування такої шкоди провадиться тоді, коли порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральна шкода відшкодовується працівникові безпосередньо роботодавцем за таких умов: наявності факту порушення роботодавцем законних прав працівника; у разі виникнення у працівника моральних страждань, або втрати нормальних життєвих зв'язків, або виникнення необхідності для працівника додаткових зусиль для організації свого життя; за наявності причинного зв'язку між цими умовами.

Відповідно до ст.9 Закону України «Про охорону праці» відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я здійснюється Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності».

Відповідно до пункту 27 ст.77 Закону України «Про державний бюджет України на 2006 рік», зупинено дію абзацу четвертого статті 1 підпункту «є» пункту 1 частини 1 статті 21, частини 3 статті 28 і частини третьої статті 34 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» в частині відшкодування моральної шкоди застрахованим та членам їх сімей і що зупинення вищевказаної норми Закону не дає підстав для його застосування до спірних правовідносин в частині спричинення шкоди внаслідок втрати професійної працездатності через професійні захворювання, встановлення чого вперше мало місце у 1999 році.

Крім цього, із Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» виключена частина 3 статті 34 відповідно до положень Закону України від 23 лютого 2007 року № 717-У «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності».

Оскільки Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України на час виникнення спірних правовідносин в частині спричинення шкоди позивачу, внаслідок втрати професійної працездатності через професійні захворювання (встановлення чого вперше мало місце у 1999 році), в зв'язку із зміною спеціального закону, не відповідав за завдану моральну шкоду, то у разі отримання працівником професійного захворювання або трудового каліцтва в цей період таку шкоду позивачу, законні права якого порушено, повинен відшкодовувати роботодавець, згідно з правилами ст.ст. 1167 ЦК України та ст..237-1 КЗпП України.

Крім цього, необґрунтованими, на думку колегії суддів, є доводи скарги відповідача(ОСОБА_2 виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Червонограді Львівської області) про те, що позивач при прийомі на роботу знав про шкідливі та небезпечні умови праці, пільги та компенсації за роботу у таких умовах, а тому вини у заподіянні шкоди відповідача немає. Так, згаданими вище нормами Конституції України, КЗпП України передбачено право особи на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, а також на безпечні і здорові умови праці. Обовязок забезпечити реалізацію вказаних прав покладний на державу та відповідно працедавця. Тому незабезпечення таких прав позивача відповідачем, незалежно від того чи йому було позивачу відомо про можливі негативні наслідки його роботи, не свідчить про відсутність вини відповідача у незабезпеченні належних та безпечних умов праці і, як наслідок, спричинення шкоди позивачу.

Крім цього, безпідставними є доводи скарги ОСОБА_2 виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Червонограді Львівської області про неналежність їх як відповідача у даній справі, оскільки як згадувалось вище у позивача наявні дві окремі підстави стягнення моральної шкоди внаслідок втрати професійної працездатності, а саме трудове каліцтво, встановлення втрати працездатності, внаслідок якого у згаданому процентному відношенні мала місце вперше у 1999 році та втрата працездатності внаслідок професійного захворювання, встановлення втрати внаслідок якого мало місце у 2004 році, коли діяли вказані норми закону, що покладали обовязок відшкодувати таку саме роботодавцем.

Що ж до доводів обох скарги щодо не обґрунтування позивачем у заяві, а судом відповідно у рішенні розміру моральної шкоди, що підлягає стягненню, то колегія вважаючи такі необґрунтованими вважає за необхідне вказати на таке.

Відповідно до роз'яснень, що містяться у п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із відповідними змінами), розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.

Визначаючи розмір суми, що підлягає стягненню на відшкодування моральної шкоди з кожного із відповідачів, суд навів у рішенні відповідні, мотиви, а саме, - тяжкість завданої моральної шкоди, глибину фізичних та душевних страждань внаслідок окремо трудового каліцтва та окремо професійних захворювань, стан здоровя позивача, необхідність лікування, втрату життєвих звязків, істотність вимушених (у звязку із шкодою) змін у його житті, що вимагає додаткових зусиль для організації його життя, обсяг втрати працездатності окремо через каліцтво та окремо через професійні захворювання, інші доводи та докази, надані позивачем на підтвердження перенесених ним страждань, а відтак, визначив розмір моральної шкоди, що підлягає частковому відшкодуванню окремо із кожного відповідача, враховуючи, також, засади розумності та справедливості.

Враховуючи наведене судом правильно встановлено фактичні обставини справи, правильно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду справи, а доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду, то за таких обставин підстав для задоволення апеляційних скарг немає.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних підстав.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Червонограді Львівської області - відхилити.

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 12 березня 2013 року залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий : О.М.Ванівський

Судді: Б.М.Гриновець

ОСОБА_5