Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" грудня 2014 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Виниченко Л.М.,

при секретарях Ликсова А.І., Батченко Д.С., Коваленко Д.С., Лисенко М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу квартири фіктивним,-

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з позовом по визнання правочину фіктивним, а саме просить визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 30.04.2010 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко О.Г.

Вимоги мотивує тим, що у нього з відповідачкою була попередня домовленість про те, що вказаний договір купівлі-продажу квартири вони укладуть як фіктивний правочин на час судових процесів із його колишньою дружиною ОСОБА_3. з метою захисту його квартири від неправомірних посягань ОСОБА_3. та не передбачав юридичних наслідків спірного договору.

З відповідачкою, яка добре розуміла французьку мову, він познайомився десь у січні 2009 року, ОСОБА_2. робила для нього переклади на українську мову, знала про його стосунки з колишньою дружиною, про їхні судові процеси у Франції та в Дніпровському районному суді м. Києва з приводу розірвання шлюбу, поділу майна, побачень з неповнолітнім сином, стягнення аліментів на дитину, у тому числі про позов ОСОБА_3. про поділ квартири АДРЕСА_1

Підтвердженням фіктивності спірного договору купівлі-продажу квартири свідчить вказана у ній вартість 30 000 грн., разом з тим трикімнатна квартира з євроремонтом загальною площею 81,40 кв.м. біля метро Лівобережна у м. Києві у 2010 р. коштувала у десятки разів більше ніж за ціною договору. Крім того, йому вказані гроші 30 000 грн. відповідачкою не передавалися та всі витрати по оформленню правочину ніс він.

Після укладення фіктивного договору він продовжував мешкати у спірній квартирі, мав від неї ключі, ОСОБА_2. житло не передавав, квартира перебуває у його постійному користуванні і розпорядженні, за яку він сплачує комунальні послуги та утримує; відповідачка, як власник житла, у квартирі не реєструвалася.

Також з відповідачкою він 20.05.2010 р. уклав договір оренди квартири із щомісячною оплатою у розмірі 5 000 грн., які не сплачував.

Про фіктивність продажу квартири було відомо його батькам та знайомим, перекладачу під час підписання договору, ще з відповідачкою була укладена письмова угода про дійсність намірів цього договору купівлі-продажу. З ОСОБА_2. у нього були дружні стосунки, вона неодноразово за його запрошенням відвідувала Францію, відпочивала у його батьків, тому він повністю довіряв відповідачці.

Після завершення з колишньою дружиною майже всіх судових процесів він у травні 2013 року звернувся до відповідачки з метою повернення квартири у власність та домовився з нотаріусом Льовушкіною С.А. про підготовку проекту договору купівлі-продажу, за вимогою нотаріуса зробив висновок про вартість спірної квартири. Спочатку ОСОБА_2. згодна була повернути квартиру, проте в подальшому під різними приводами почала відкладати відвідування нотаріуса, посилаючись то на хворобу, то на зайнятість, зустрічі з ним уникає.

В судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали позов та викладені у ньому обставини.

Позивач додатково пояснив, що грошові перекази відповідачці на територію України він надсилав для сплати аліментів на його дитину, за юридичні і перекладацькі послуги та як компенсацію і допомогу в підтримку укладення з ОСОБА_2 фіктивного договору купівлі-продажу квартири.

Представник позивача в судовому засіданні доповнив, що спірний договір ОСОБА_1. уклав, так як вважав, що з боку його колишньої дружини до квартири будуть претензії; за договором оренди кошти позивач відповідачці не сплачував. Проживає у спірному житлі позивач по сьогодні та вважав, що це його квартира, про що й була домовленість з відповідачкою, що вона квартиру поверне, просив її це зробити до 01.09.2013 року, оскільки була заборона обігових коштів в іноземній валюті та збільшувався розмір мита. Про порушення своїх прав позивач дізнався з травня 2013 року коли ОСОБА_2. не відповідала на телефонні дзвінки. В подальшому відповідачка обіцяла приїхати до нотаріуса та підписати договір про повернення квартири, проте не з»явилася. ОСОБА_2. кошти за купівлю спірної квартири позивачу не сплачувала, у квартиру не вселялася та не реєструвалася там, що також свідчить про фіктивність правочину.

Відповідачка та її представник заперечували проти задоволення позову, посилаючись на безпідставність та недоведеність вимог.

Відповідачка в судовому засіданні за її клопотанням була допитана у якості свідка та пояснила, що знайома з позивачем з 2009 р., стосунки з ним були дружелюбні, допомагала з перекладами, за це отримувала відповідну плату. Їй було відомо, що ОСОБА_1. мав квартиру на вул. Флоренції у м. Києві, яку ризикував втратити через розлучення з дружиною, однак він не хотів втрачати вартість всієї квартири. На той час вона для себе хотіла купити однокімнатну квартиру та вкласти заощаджені гроші в нерухомість, тому домовилися, що позивач їй продасть спірну квартиру на пільгових умовах, при цьому він продовжуватиме там жити, так як не хотів, щоб дружина знала про продаж, а також ОСОБА_1. потрібно було місце проживання, бо він зустрічався з дитиною і було щодо цього рішення опікунської ради. Вона позивачу повністю сплатила гроші за квартиру в сумі 140 000 дол. США, які передавала 29.04.2010 р. на вул. Флоренції в м. Києві, на той час з ними у квартирі також був ОСОБА_4, після чого позивач 29.04.2010 р. видав довіреність на сторонню людину ОСОБА_4 і 30.04.2010 р. оформили у нотаріуса договір. Гроші позивачу потрібні були для ведення судових справ і квартиру ОСОБА_1. хотів продати до часу виїзду з України. Угоди про фіктивність спірного договору вона не підписувала. У серпні 2013 року відносини з позивачем зіпсувалися, так як на спірній квартирі вилучили зброю та ОСОБА_1. перестав сплачувати за оренду з вересня 2013 р. За комунальні платежі платив позивач, після відключення електроенергії вона сплачувала пеню.

Відповідачка також пояснила, що електронною поштою вона не посилала позивачу ніяких повідомлень та документів щодо квартири по вул. Флореції, продавати спірну квартиру назад вона не збиралася і з приводу цього між нею та ОСОБА_1. ніяких домовленостей ніколи не було.

Представник відповідачки в судовому засіданні пояснив, що між сторонами була погоджена вартість квартири на 140 000 дол. США, що було дешевше від ринкової її вартості, тому домовилися, що відповідачка здаватиме квартиру позивачу в оренду, при цьому за перший рік кошти ОСОБА_1. сплачувати за оренду не буде. Була домовленість про продаж квартири до від»їзду позивача у Францію, проте довідка БТІ була виготовлена лише 29.04.2010 р. та отримана 30.04.2010 р., тому перенесли укладення угоди, через що у зв»язку з виїздом з України ОСОБА_1. видав своєму представнику довіреність на продаж квартири. Всі гроші по оплаті за купівлю квартири відповідачка передавала позивачу у АДРЕСА_1 29.04.2010 р. і лише після повного розрахунку ОСОБА_1. видав довіреність на ім»я ОСОБА_4.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 засвідчив, що він мав ріелторське агентство, займався пошуками квартири для ОСОБА_2. У травні 2010 р. до нього прийшли сторони скласти договір оренди на спірну квартиру. Він запропонував їм договір стандартної форми, проте договір позивач та відповідачка переробили за їхніми умовами, тоді ж вони сплатили йому гроші за юридичні послуги, половину з яких сплачував ОСОБА_1.

Свідок ОСОБА_6 засвідчила, що позивач є її братом, з відповідачкою у них були дружні відносини, позивач хотів з ОСОБА_2 укласти фіктивний тимчасовий правочин купівлі-продажу квартири, висилав їй щодо цього текст, щоб вона ще його коригувала, який відповідачка підписала, про це між ними була домовленість, ОСОБА_2 вони довіряли. З відповідачкою на рахунок спірної квартири особисто вона не розмовляла. Про грошові розрахунки за спірне житло між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 їй не відомо.

Свідок ОСОБА_7 суду пояснив, що він є братом позивача, ОСОБА_1 його із сестрою повідомляли про те, що ОСОБА_1 домовився із ОСОБА_2 укласти фіктивний договір на продаж спірної квартири, яку його брат хотів зберегти від втрати за судовими справами в інтересах свого сина. З відповідачкою він зустрічався на канікулах у Франції у 2011 р. у своїх батьків. ОСОБА_1 не повідомляв його про те, що хоче продати свою квартиру та що отримав гроші від відповідачки. Кошти позивач сплачував ОСОБА_2 за послуги перекладача. Про повернення квартири особисто з відповідачкою він не говорив.

Свідок ОСОБА_8. засвідчив, що він працював у агентстві перекладачів, з позивачем познайомився у 2010 р. Влітку 2012 р. ОСОБА_1 попросив його взяти участь в узаконенні робіт по переплануванню, які були проведені на АДРЕСА_1. Позивач повідомив, що квартира по документам належить відповідачці з якою треба було домовлятися щоб остання дала план БТІ для узаконення перепланування з метою переоформлення квартири назад на позивача. На прохання ОСОБА_1. він знайшов нотаріуса влітку 2013 р. для переоформлення квартири на що відповідачка погоджувалася та зібрала для цього всі документи, в тому числі довідку по ф. № 3, проте з якихось причин відмовилася прийти до нотаріуса, тому довелося призначати інший день підписання угоди і таку дату узгоджували декілька раз. Він з позивачем телефонував відповідачці, яка на дзвінки не відповідала, або повідомляла, що не може прийти до нотаріуса. Востаннє коли вони приїхали додому до ОСОБА_2. вона до них вийшла і сказала, що хвора, тому квартиру переоформлено не було. Розмов про вартість сплати при поверненні квартири між сторонами не було. Документи на квартиру були у відповідачки. З нотаріусом вів переговори позивач, він був перекладачем. Він не пам»ятає який мав бути це договір чи дарування, чи купівлі-продажу.

Свідок ОСОБА_9 суду пояснив, що ним виносилася постанова про закриття кримінального провадження за результатами розгляду заяви ОСОБА_1., відповідачка на виклики у ході проведення досудового розслідування не з»являлася, тому очна ставка між сторонами не проводилася, слідством не було встановлено передачу грошей за спірну квартиру. У постанові про закриття кримінального провадження допущено помилки у написанні року укладення договору купівлі-продажу квартири та ціни спірної нерухомості, при цьому вірним є з письмових пояснень ОСОБА_2. сума 140 000 дол. США.

Вислухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідачку, її представника, свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Згідно договору купівлі-продажу квартири від 30 квітня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченком О.Г., зареєстрованому у реєстрі за № 1023, ОСОБА_1., від імені якого діяв представник ОСОБА_4, відчужив квартиру АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_2 (а.с. 7-8).

Відповідно до ст. 655 ЦК України, з договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Вищевказана квартира належала позивачу на підставі Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановим П.Ю. від 29.12.2003 р. за реєстровим № 4493.

За заявленими вимогами позивач просить визнати спірний правочин недійсним з посиланням на його фіктивність у зв»язку з тим, що був укладений з метою збереження за ним квартири та уникнення її поділу та виділення колишній дружині Левицькій І.В. з якою на той час існували судові спори з приводу сімейних правовідносин.

Відповідно ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ч. ч. 1, 5 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За нормою ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Як роз»яснено в п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 р. № 9, для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Позивач заперечує факт отримання коштів від відповідачки за спірним договором, пояснив, що з ОСОБА_2. була домовленістю про те, що вона в подальшому поверне йому квартиру після вирішення судових спорів з його дружиною. Дані обставини відповідачкою не визнаються, при цьому ОСОБА_2. повідомила, що відчужувати спірну квартиру назад позивачу вона не збиралася і з приводу цього у неї з ОСОБА_1 ніяких домовленостей ніколи не було, за спірне житло вона сплатила кошти позивачу у розмірі 140 000 дол. США, які передала останньому у спірній квартирі 29.04.2010 р. та лише після повного розрахунку позивач видав на ім»я свого представника ОСОБА_4. довіреність на відчуження квартири, який також був присутнім при передачі грошей.

У тексті договору купівлі-продажу квартири від 30.04.2010 р. зазначено, що продаж квартири за домовленістю сторін вчиняється за 30 000 грн., які отримані представником продавця від покупця під час оформлення цього договору. Сторони підтверджують факт повного розрахунку за продану квартиру (п. п. 2.1, 2.2 договору).

Всі допитані судом свідки, окрім відповідачки, не були присутні під час укладення спірного правочину та не підтвердили обставин передачі коштів відповідачкою позивачу за договором купівлі-продажу квартири.

ОСОБА_4., на ім»я якого позивач надавав довіреність на відчуження квартири, суду подав нотаріально посвідчену заяву від 19.05.2014 року у якій повідомив про те, що спірний договір від 30.04.2010 р. не був фіктивним та ним, як представником позивача за довіреністю був підписаний після проведення розрахунків з ОСОБА_2., які між сторонами відбувалися у його присутності 29.04.2010 р. за адресою м. Київ, АДРЕСА_1 до підписання ОСОБА_1. довіреності. Процес розрахунків безпосередньо він не спостерігав та про сплачені суми йому не відомо, оскільки він вважав неприйнятним втручатися у відносини двох друзів, якими були сторони, проте про сам факт розрахунків йому відомо через те, що він заїхав на спірну квартиру за вказівкою його керівника консалтингової фірми з метою передачі документів стосовно оформлення договору купівлі-продажу та подальшої спільної поїздки до нотаріуса для оформлення доручення. У квартирі він знаходився близько 30-40 хвилин доки позивач та відповідачка не досягли остаточної домовленості. Французькою мовою він не володіє та спілкувався з позивачем через ОСОБА_2 і йому відомо, що ОСОБА_1. висунув умову, що розрахунки мають передувати оформленню довіреності на його ім»я (а.с. 125).

Між сторонами 20.05.2010 р. також було укладено договір оренди, за умовами якого ОСОБА_2. передала ОСОБА_1. квартиру АДРЕСА_1 в оренду зі сплатою орендної плати 5 000 грн. щомісячно строком на три роки (а.с. 15, 16).

З пояснень відповідачки, за домовленістю з позивачем за перший рік оренди кошти він їй не сплачував, в подальшому ОСОБА_1. сплачував орендну плату до вересня 2013 року, потім припинив надавати кошти, тому вона надсилала листа про виселення з квартири, в підтвердження чого надала роздруківки про перекази платежів із призначенням платежів - орендна плата за 07.03.2012 р., 19.12.2012 р., 11.01.2013 р. та 05.04.2013 р. Відповідач при цьому пояснив, що договір оренди він підписав на пропозицію відповідачки для підтвердження його місця проживання на території України, однак кошти за оренду він не сплачував та призначення платежів було інше, кошти переказував ОСОБА_2. в знак подяки за укладення із ним фіктивного правочину.

На підставі заяви ОСОБА_1 з приводу шахрайських дій відповідачки слідчим СВ Печерського РУ ГУ МВС України в м. Києві проводилося досудове розслідування за кримінальним правопорушенням, передбаченим ч. 3 ст. 190 КК України, та 18.07.2014 р. винесена постанова про закриття кримінального провадження у зв»язку з відсутністю в діянні ОСОБА_2 складу кримінального правопорушення. Зі змісту даної постанови убачається, що відповідачка надавала пояснення слідчому про те, що позивач запропонував їй придбати спірну квартиру за 30 000 грн. на що вона погодилася та за договором купівлі-продажу квартири передала ОСОБА_1. грошові кошти в сумі 14 000 дол. США (а.с. 146-148).

При цьому у матеріалах кримінальної справи місяться письмові пояснення ОСОБА_2 у яких вона зазначає про те, що передала гроші ОСОБА_1. в оплату вартості квартири в сумі 140 000 дол. США. Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_9, яким проводилося досудове розслідування у кримінальному провадженні, підтвердив про допущення помилки у написанні зазначеної суми у постанові про закриття кримінального провадження від 18.07.2014 р.

Відповідно до положень ст. 234 ЦК України фіктивним може бути визнаний будь який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків і характеризується такими рисами: сторони вчиняють правочин для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином.

За фіктивним правочином сторони не вчиняють жодних дій на виконання фіктивного правочину, оскільки ознака вчинення правочину для вигляду має бути властива діям усіх сторін правочину. При цьому, якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалася досягти правового результату, такий правочин не можна визнати фіктивним.

Отже, позивач, який звертається з вимогою має довести відсутність у обох учасників правочину наміру створити юридичні наслідки цього правочину.

ОСОБА_1. зазначає про те, що спірна квартира відповідачці ним не передавалася, після відчуження житла він продовжував приживати за адресою м. Київ, АДРЕСА_1, де знаходилися його речі і відповідачка у дану квартиру не вселялася.

Під майном згідно ст. 190 ЦК України вважаються речі і майнові права.

На підставі ч. 4 ст. 334 ЦК України, якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Договір купівлі-продажу квартири підлягає державній реєстрації згідно зі ст. 657 ЦК України.

Судом встановлено, що укладений між сторонами договір купівлі-продажу квартири від 30.04.2010 р. було зареєстровано відповідачкою у Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об»єкти нерухомого майна 06.05.2010 року за реєстровим № 2873. Отже, з вказаної дати реєстрації у ОСОБА_2 виникло право власності на зазначену квартиру АДРЕСА_1

Таким чином, оскільки на підставі укладеного договору купівлі-продажу у відповідачки виникло право власності на набуту за нею квартиру, то спірний правочин не є фіктивним.

Користування ОСОБА_1 квартирою АДРЕСА_1 після укладення спірного правочину, а також здійснення розрахунків між позивачем та відповідачкою щодо зобов»язань за договором оренди свідчать про наявність між сторонами інших правовідносин, які предметом даного спору не являються. При цьому суд враховує ті обставини, що позивачем визнано факт підписання ним договору оренди від 20.05.2010 року з ОСОБА_2., як власником квартири, який не оскаржувався та недійсним не визнавався.

Крім того, у спірному правочині зазначені усі істотні умови договору купівлі продажу, у тому числі вартість квартири та відображено про проведення повного розрахунку за продану квартиру; довіреність на ім»я ОСОБА_4., який діяв від імені позивача, останнім не скасовувалася.

На підтвердження заявлених вимог позивачем належних доказів не надано. Поясненнями допитаних свідків ОСОБА_8., ОСОБА_7 та ОСОБА_6 не спростовано наміру відповідачки отримати у власність спірну квартиру, до того ж свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_6 засвідчили, що про домовленості укладення спірного правочину, як фіктивного, їм відомо з пояснень самого позивача, з даного питання особисто з відповідачкою вони не розмовляли.

Позивач суду пояснив, що документи на квартиру АДРЕСА_1 знаходилися у відповідачки, яка також повідомляла йому про намір зареєструвати квартиру у Київському міському БТІ на ім»я відповідачки, що ним не заперечувалося і правовстановлюючі документи на житло у ОСОБА_2. ним не витребовувалися.

Підстав для застосування строків позовної давності за заявою представника відповідачки до спірних правовідносин суд не вбачає, оскільки, як пояснила сама відповідачка, конфлікти у них із позивачем виникли з літа 2013 року, тому у даному випадку підлягають застосуванню норми ч. 1 ст. 261 ЦК України.

Враховуючи вищезазначене, суд вважає, що позов не знайшов свого підтвердження в судовому засіданні, тому задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 190, 203, 215, 234, 261, 334, 655, 657 ЦК України, п. п. 24, 28 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 р. № 9, ст. ст. 10, 11, 57, 60-64, 79, 88, 208, 212, 213, 215, 218 ЦПК України суд,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу квартири фіктивним відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Дніпровський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя