Справа №557/1753/13-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2014 року
смт.Гоща

Гощанський районний суд Рівненської
області в складі:

головуючого судді
Пацка Д.В.

при секретарі
Довгалець Н.М.

за участю представника позивачки
адвоката ОСОБА_1

представника відповідача
ОСОБА_2 - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в смт. Гоща
цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_2, Товариства з обмеженою
відповідальністю «Лізингова компанія
«Автофінанс» про визнання договору
фінансового лізингу недійсним та
застосування заходів недійсності
правочину,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_4 через свого представника -
адвоката ОСОБА_1 звернулася до
Гощанського районного суду з позовом
до ОСОБА_2, ТзОВ «Лізингова компанія
«Автофінанс» про визнання договору
фінансового лізингу недійсним та
застосування заходів недійсності
правочину.

Позивачка посилається на те, що 12 липня
1991 року між нею та відповідачем 1 було
укладено шлюб, що підтверджується
свідоцтвом про укладення шлюбу серії
НОМЕР_1 від 12.07.1991 року. Позивачу стало
відомо про те, що 27 серпня 2013 року між
відповідачем 1 та відповідачем 2 було
укладено договір №008582 фінансового
лізингу. Згідно даного договору,
відповідач 2 (Лізингодавець)
зобов'язаний передати у користування
та володіння відповідачу 1
(Лізингоодержувачу) предмет лізингу,
останній зобов'язується прийняти
предмет лізингу та сплачувати
лізингову та інші платежі відповідно
до умов договору з правом набути право
власності на предмет лізингу в порядку,
передбаченому договором та чинним
законодавством.

Позивачка вважає, що договір №008582
фінансового лізингу від 27.08.2013
відповідачем 1 та відповідачем 2
укладений з порушенням її прав та
законних інтересів, а саме: вчинений з
розпорядженням спільним майном
подружжя без відповідної згоди на це
від позивача, як одного з подружжя, а
також укладений без додержання вимог
закону щодо форми правочину, зокрема
його нотаріального посвідчення.

Враховуючи те, що згідно договору
фінансового лізингу №008582 від 27.08.2013
року та додатків №1 та №2 до
вищевказаного договору відповідач 1 як
лізингоодержувач взяв зобов'язання
щодо виплати предмета лізингу в
розмірі 168 000,00 грн. в якості погашення
вартої предмета лізингу, 16 800,00 грн.
комісії за організацію, 5040,00 грн.
комісії за передачу, 23 934,17 грн.
відсотків, 11 967,08 грн. комісії.
Відповідач 1, взявши на себе
зобов'язання щодо придбання та оплати
предмета лізингу, розпорядився
спільним майном подружжя, а розмір
виплат, передбачених договором
фінансового лізингу, свідчить про те,
що оскаржуваний договір виходить за
межі дрібного побутового правочину, а
отже потребує обов'язкової письмової
згоди позивача.

Позивачка, посилаючись на ст. ст. 60, 63, 65,
67 Сімейного кодексу України, ст. ст. 215,
203, 31, 236 ЦК України, вважає, що
відповідач 1 (лізингоодержувач)
розпорядився не виділеною йому в
натурі часткою спільного майна
подружжя, що у свого чергу є підставою
для того, щоб визнати такий правочин
недійсним та уклав договір, що виходить
за межі дрібного побутового та
стосовно цінного майна; договір був
укладений без відома та дозволу
позивача, як подружжя
лізингоодержувача.

Позивачка, посилаючись на ч. 2 ст. 806, ч.2
ст. 799, ч.1 ст. 220 ЦК України, також на
п.п.3.1., 3.12 Порядку вчинення
нотаріальних дій нотаріусами України,
затвердженого Наказом Міністертсва
юстиції України від 22.02.2012 № 296/5, вказує
на те, що не було дотримано ні
письмової, ні нотаріальне засвідченої
згоди на укладення оскаржуваного
правочину одного з подружжя.

Посилаючись на ст. 216 ЦК України,
вказує, що відповідач 2 зобов'язаний
повернути позивачу кошти, які належать
позивачу та відповідачу 1 на праві
спільно сумісної власності подружжя в
розумінні ст. 368 ЦК України та ст. 61 СК
України, які Відповідач 2 отримав на
виконання недійсного правочину.

Просить суд визнати договір №008582
фінансового лізингу від 27.08.2013 року,
укладений між ТОВ «Лізингова компанія
«Автофінанс» та ОСОБА_2 недійсним;
застосувати наслідки недійсності
правочину: стягнути з ТОВ «Лізингова
компанія «Автофінанс» на користь
ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 16800,00
грн.

В запереченні проти позову представник
ТзОВ «Лізингова компанія «Автофінанс»
вважає, що у задоволенні позову має
бути відмовлено через його
безпідставність та необґрунтованість,
позивачем не наведено жодного
належного доказу для доведення тих
обставин, на які він посилається, а
отже, не доведено невиконання або
неналежне виконання зобов'язання
відповідачем.

Крім своїх свідчень, позивачка не надає
жодного належного та допустимого
доказу, як на підтвердження того, що
договір укладено без її згоди. У
випадках вчинення правочинів
(договорів), в яких грошові кошти є не
предметом договору, а лише засобом
платежу, письмової згоди законом прямо
не вимагається.

На підтвердження відсутності згоди та
на відсутності обізнаності позивачки
про укладення правочину, який був
спрямований на отримання трактора, а
також сплатою відповідачем 1 значної
суми коштів, жодного належного та
допустимого доказу, крім припущень
позивачки, не надано.

Позивачка, не являючись стороною
спірного правочину, ставить питання
про обов'язковість нотаріальної
посвідчення, що також є незаконним та
помилковим, оскільки відповідно до ст.6
Закону України «Про фінансовий лізинг»
договір лізингу має бути укладений у
письмовій формі. Істотними умовами
договору лізингу є: предмет лізингу;
строк, на який лізингоодержувачу
надається право користування
предметом лізингу (строк лізингу);
розмір лізингових платежів; інші умови,
щодо яких за заявою хоча б однієї із
сторін має бути досягнуто згоди. Строк
лізингу визначається сторонами
договору лізингу відповідно до вимог
цього Закону.

Зокрема, відповідно до ст. 806 параграфу 6
«Лізинг» глави 58 «Найм (оренда)» ЦК
України до договору лізингу
застосовуються загальні положення про
найм (оренду) з урахуванням
особливостей, встановлених цим
параграфом та законом. Особливості
окремих видів і форм лізингу
встановлюються законом, між
відповідачем 1 та відповідачем 2 було
укладено договір фінансового
непрямого лізингу.

Загальні положення про найм (оренду),
викладені у ст.759-786 ЦК України не
встановлюють вимог про обов'язкове
нотаріальне посвідчення договорів
оренди або лізингу. Згідно зі ст.799
параграфу 5 «Найм (оренда)
транспортного засобу» глави 58 «Найм
(оренда)» ЦК України договір найму
транспортного засобу укладається у
письмовій формі. Договір найму
транспортного засобу за участю
фізичної особи підлягає нотаріальному
посвідченню.

Відповідно до чинного законодавства
України, зокрема ЦК України та ЗУ «Про
фінансовий лізинг», яким повністю
урегульовано такий вид економічної
діяльності як фінансовий лізинг, і
посилання позивачки на норми ст. 799 ЦК
України є безпідставними, оскільки
передбачено, що фінансовий лізинг
повністю регулюється спеціальними
законами, а отже до договорів лізингу в
деяких випадках можуть
застосовуватися загальні положення
про найм (оренду) лише з урахуванням
спеціальних особливостей,
встановлених цим параграфом та
законом. Отже, не існує норми, яка б
встановлювала обов'язковість
нотаріального посвідчення договорів
фінансового лізингу, незалежно від
того, якого виду майно передається у
лізинг та кому саме.

ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс»
здійснює свою господарську діяльність
відповідно до норм чинного
законодавства України. Зокрема,
відповідно до Розпорядження Державної
комісії з регулювання ринків
фінансових послуг від 22.01.2004 року № 21
затверджено положення про надання
послуг з фінансового лізингу
юридичними особами - суб'єктами
господарювання, які за своїм правовим
статусом не є фінансовими установами.

27.08.2013 року між відповідачем 1 та ТОВ
«Лізингова компанія «АвтоФінанс», в
особі представника за довіреністю,
було укладено договір фінансового
лізингу № 008582, згідно якого відповідач
1 взяв на себе обов'язок по сплаті всіх
передбачених договором лізингових
платежів та виконання усіх
встановлених умов, а відповідач 2 в разі
належного виконання ним умов договору
придбати у свою власність бажаний
товар та передати його у користування
позивачу (непрямий лізинг). Отже, між
сторонами було укладено договір
фінансового лізингу транспортних
засобів № 008582, відповідно до якого
відповідач 2 придбає у власність
предмет лізингу і надає його
відповідачу 1 за плату у тимчасове
володіння та користування на умовах
даного договору. Найменування предмета
лізингу і його технічні характеристики
вказані у додатках та специфікації. На
виконання умов договору, 28.08.2013 року
було здійснено оплату комісії за
організацію договору лізингу в розмірі
16 800, 00 грн., що передбачено умовами ст.
1.7. Договору.

Оскільки відповідачем 1 не було
виконано умов договору, а саме не було
сплачено передбачений договором
авансовий внесок у розмірі 50 % від
вартості товару, у відповідача 2
відсутня можливість передати обраний
ним товар у володіння та користування
ОСОБА_2

Умовами договору передбачено, що у
випадку розірвання даного договору
лізингоодержувачем до сплати останнім
на рахунок лізингодавця авансового
платежу, лізингодавець повертає
сплачені кошти за вирахуванням штрафу
за дострокове розірвання 20 % від
сплаченої суми авансових платежів. В
такому випадку комісія за організацію
даного договору лізингоодержувачу не
повертається (ст. 10.11. договору).

В інших випадках, передбачених чинним
законодавством України, відповідно до
ч. 1 ст. 7 ЗУ «Про фінансовий лізинг»
лізингоодержувач має право
відмовитися від договору лізингу в
односторонньому порядку, письмово
повідомивши про це лізингодавця, у разі
якщо прострочення передачі предмета
лізингу становить більше 30 днів, за
умови, що договором лізингу не
передбачено іншого строку.

Зважаючи на те, що позивачка не
являється стороною правочину,
представник ТзОВ ТОВ «Лізингова
компанія «АвтоФінанс» вважає позов
безпідставним та необгрунтованим,
таким що не підкріплений жодним
належним та допустимим доказом, а отже
не підлягає задоволенню. Просить
відмовити в задоволенні позову.

В судовому засіданні представник
позивачки підтримав позов з підстав,
викладених у ньому в повному обсязі,
просить його задовольнити. Пояснив, що
даний договір укладено без згоди його
довірительки та він нотаріально не
посвідчений, тому є недійсним, мають
бути застосовані заходи недійсності
правочину та повернуто ОСОБА_2
сплачені ним кошти.

В судовому засіданні представник
відповідача - ОСОБА_2 - ОСОБА_3 визнав
позов повністю, вважає його таким, що
підлягає до задоволення, викладені
представником позивачки доводи є
обґрунтованими.

Представник відповідача - ТОВ
«Лізингова компанія «Автофінанс» в
судове засідання не з'явився, будучи
належним чином повідомленим про дату,
час та місце розгляду справи в суді, та
направив до суду письмове заперечення
проти позову та розгляд справи у його
відсутність.

В судове засідання позивачка та
відповідач ОСОБА_2 не з'явилися, були
належним чином повідомлені про час та
місце розгляду справи.

Суд, заслухавши пояснення учасників
процесу, дослідивши письмові докази по
справі, оцінюючи докази, досліджені в
судовому засіданні, вважає заявлені
позовні вимоги необґрунтованими та
такими, що не підлягають задоволенню, з
наступних підстав. Судом встановлені
такі фактичні обставини та відповідні
їм правовідносини.

Правовідносини сторін врегулювані
ст.ст. 4-11, 15, 16, 22, 202- 216, 220, 227, 236, 509-510, 525,
526, 530, 610-612, 614, 615, 617, 626, 628, 655-665, 759-786 ЦК
України, Законом України «Про
фінансовий лізинг».

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
кодексу, в межах заявлених вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Cтаттею 15 ЦК України передбачено право
кожної особи на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання. Кожна
особа також має право на захист свого
інтересу, який не суперечить загальним
засадам цивільного судочинства. Отже,
об'єктом захисту є порушене, невизнане
або оспорюване право чи цивільний
інтерес, саме вони є підставою для
звернення особи за захистом свого
права із застосуванням відповідного
способу захисту. Такі способи захисту
передбачені відповідно статтею 16 ЦК
України.

За змістом ст. 60 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог чи заперечень, крім
випадків, встановлених ст. 61 цього
кодексу. Доказування не може
ґрунтуватись на припущеннях.

Згідно ст. 215 ЦК України встановлено, що
недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

У відповідності до вимог ст. 526 ЦК
України, зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов ти вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться. Одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається.

За змістом ст. 610 ЦК України порушенням
зобов'язання є його не виконанням або
виконання з порушенням умов визначених
змістом зобов'язання (неналежне
виконання).

Відповідно до ст. 614 ЦК України особа,
яка порушила зобов'язання, несе
відповідальність за наявності її вини
(умислу або необережності), якщо інше не
встановлено договором або законом.

Законом України «Про фінансовий
лізинг» визначено фінансовий лізинг
як вид цивільно-правових відносин, що
виникають із договору фінансового
лізингу. За договором фінансового
лізингу лізингодавець зобов'язується
набути у власність річ у продавця
(постачальника) відповідно до
встановлених лізингоодержувачем
специфікацій та умов і передати її у
користування лізингоодержувачу на
визначений строк не менше одного року
за встановлену плату (лізингові
платежі).

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про
фінансовий лізинг» відносини, що
виникають у зв'язку з договором
фінансового лізингу, регулюються
положеннями Цивільного кодексу
України про лізинг, найм (оренду),
купівлю-продаж, поставку з урахуванням
особливостей, що встановлюються цим
Законом.

Згідно ст. 11 Закону України «Про
фінансовий лізинг» лізингоодержувач
має право вимагати розірвання договору
лізингу або відмовитися від нього у
передбачених законом та договором
лізингу випадках. При цьому загальні
положення про найм (оренду), викладені в
ст.ст. 759-786 ЦК України не встановлюють
вимог про обов'язкове нотаріальне
посвідчення договорів оренди або
лізингу.

Згідно вимог ст.799 ЦК України договір
найму транспортного засобу
укладається у письмовій формі. Договір
найму транспортного засобу за участю
фізичної особи підлягає нотаріальному
посвідченню.

Відповідно до ст.6 Закону України «Про
фінансовий лізинг» договір лізингу
має бути укладений у письмовій формі.
Істотними умовами договору лізингу є:
предмет лізингу; строк, на який
лізингоодержувачу надається право
користування предметом лізингу (строк
лізингу); розмір лізингових платежів;
інші умови, щодо яких за заявою хоча б
однієї із сторін має бути досягнуто
згоди. Строк лізингу визначається
сторонами договору лізингу відповідно
до вимог цього Закону.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 27.08.2013 року
уклав з відповідачем 2 - ТОВ «Лізингова
компанія «Автофінанс» договір № 008582
фінансового лізингу з додатками.
Згідно п. 1.3 укладеного договору
фінансового лізингу (надалі - договір)
лізингодавець (відповідач2) бере на
себе зобов'язання придбати предмет
лізингу - трактор МТЗ-82, зазначений у п.
1.1 договору, вартістю 168000 грн. у
власність та передати предмет лізингу
у користування лізингоодержувачу
(відповідачу 1) на строк та на умовах,
передбачених договором. Предмет
лізингу є власністю лізингодавця (п. 1.5
договору) та придбавається ним на своє
ім'я за договором купівлі-продажу у
продавця автомобіля (п. 4.6 договору).
Умовами укладеного між сторонами
договору передбачено, що у випадку
розірвання даного договору
лізінгоодержувачем до сплати останнім
на рахунок лізингодавця авансового
платежу, лізингодавець повертає
сплачені кошти за вирахуванням штрафу
за дострокове розірвання 20 % від
сплаченої суми авансових платежів. В
такому випадку комісія за організацію
даного договору лізингоодержувачу не
повертається відповідно до умов ст.ст.
10 та 11 цього договору. Оскільки ОСОБА_2
не було сплачено на рахунок
відповідача авансових платежів, а було
сплачено лише комісію за організацію
договору в розмірі 16800 грн., яка є
обов'язковою згідно умов договору,
сплачені кошти за комісію не
повертаються.

Пунктами 1.7, 1.8 договору передбачено, що
предмет договору передається в
користування лізингоодержувачеві
протягом строку не більше 90 робочих
днів з моменту сплати
лізингоодержувачем на рахунок
лізингодавця авансового платежу (50% від
вартості предмета лізингу, комісії за
організацію та оформлення договору (10%
від вартості предмету лізингу та
комісії за передачу предмета лізингу (3%
від вартості предмету лізингу).
Лізингоодержувач має можливість
сплачувати авансовий платіж впродовж 12
місяців з моменту підписання договору,
платежами визначеними в додатку № 1 до
договору. Авансовий платіж не може бути
сплачений повністю лізингоодержувачем
до сплати комісії за організацію.

27.08.2013 року ОСОБА_2 сплатив ТОВ
«Лізингова компанія «Автофінанс» 16800
гривень як комісію за організацію
договору.

Підтвердженням отримання ОСОБА_2
повної, необхідної та достовірної
інформації про положення договору є
особистий підпис ОСОБА_2 кожної
сторінки договору та заяви про повноту
отриманої інформації. Волевиявлення
ОСОБА_2 було вільним та відповідало
його внутрішній волі.

Як зазначив Пленум Верховного Суду
України в п.7 Постанови №9 від 06.11.2009 р.
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», правочин може
бути визнаний недійсним лише з підстав,
визначених законом, та із
застосуванням наслідків недійсності,
передбачених законом. Тому в кожній
справі про визнання правочину
недійсним суд повинен встановити
наявність тих обставин, з якими закон
пов'язує визнання правочину недійсним
і настання певних юридичних наслідків.

Згідно з ч.1 ст.215 ЦК України, підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
вимог, які встановлені частинами
першою - третьою, п'ятою та шостою
статті 203 цього Кодексу, а саме у разі
якщо: зміст правочину суперечить
Цивільному кодексу України, іншим
актам цивільного законодавства, а
також інтересам держави і суспільства,
його моральним засадам; особа, яка
вчинила правочин, не мала необхідного
обсягу цивільної дієздатності;
волевиявлення учасника правочину не
було вільним і не відповідало його
внутрішній волі; укладений правочин не
був спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним;
правочин, вчинений батьками
(усиновлювачами), суперечить правам та
інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Наявність наведених вище підстав для
визнання правочину недійсним в межах
судового розгляду справи не
встановлено.

Крім того, згідно з ЦК України, особа,
яка вважає, що її речові права порушені,
має право звернутися до суду з вимогами
про визнання правочину недійсним,
вказавши конкретну підставу для
визнання його недійсним (ст.ст.215-235 ЦК
України).

Згідно з вимогами ст.16 ЦК України,
звертаючись до суду, позивач за власним
розсудом обирає спосіб захисту.
Обравши способом захисту визнання
правочину недійсним, позивач в силу
ст.10 ЦПК України зобов'язаний довести
правову та фактичну підставу
недійсності правочину.

У відповідності до ч. 3 ст. 10 ЦПК України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень.

Позивачка та її представник в
обґрунтування позову посилаються на
те, що правочин укладено фізичною
особою - чоловіком позивачки, з яким
вона перебуває у шлюбі, без її згоди, в
зв'язку з чим вважає, що є підстави для
визнання його недійсним.

Дані доводи суд вважає
необґрунтованими, оскільки на момент
укладення договору лізингу чинним
законодавством не було передбачено
згоду іншого з подружжя при укладенні
даного договору. При вирішенні питання
про необхідність отримання згоди
(письмової, нотаріальної) іншого з
подружжя на розпорядження грошовими
коштами, якщо вони становлять спільну
сумісну власність, слід виходити з
правової природи правочину, що
укладається одним із подружжя. Якщо
предметом такого правочину є
відчуження грошових коштів, наприклад,
договір дарування грошей (ст. 718 ЦК),
договір пожертви (ст. 729 ЦК), договір
позики грошових коштів (ст. 1046 ЦК),
правила ст. 65 СК щодо необхідності
отримання згоди (письмової,
нотаріальної) другого з подружжя на
розпорядження таким майном слід
застосувати. У випадках же вчинення
інших правочинів (договорів), в яких
грошові кошти є не предметом договору,
а лише засобом платежу, письмової згоди
законом прямо не вимагається.

Стосовно доводів щодо обов'язковості
нотаріального посвідчення договору
лізингу, суд прийшов до наступних
висновків.

Відповідно до ст. 759-786 параграфу 1
«Загальні положення про найм
(оренду)»глави 58 «Найм (оренда)» ЦК
України врегульовані відносини
предмету договору найму, плати за
користування, строку договору,
правових наслідків неналежного
виконання договорів тощо. При цьому
загальні положення про найм (оренду),
викладені у ст.759-786 ЦК України не
встановлюють вимог про обов'язкове
нотаріальне посвідчення договорів
оренди або лізингу.

Згідно з ст.799 параграфу 5 «Найм (оренда)
транспортного засобу» глави 58 «Найм
(оренда)» ЦК України договір найму
транспортного засобу укладається у
письмовій формі. Договір найму
транспортного засобу за участю
фізичної особи підлягає нотаріальному
посвідченню.

З наведеного вбачається, що договір
фінансового лізингу повинен
відповідати вимогам статей параграфу 6
«Лізинг» глави 58 «Найм (оренда)»,
параграфу 1 «Загальні положення про
найм (оренду)» глави 58 «Найм (оренда)» ЦК
України та ЗУ «Про фінансовий лізинг»,
які не містять вимог про обов'язкове
нотаріальне посвідчення договорів
фінансового лізингу. При цьому, норма
ст.799 Цивільного кодексу України
міститься у параграфі 5 «Найм (оренда)
транспортного засобу» глави 58 «Найм
(оренда)», яка не регулює відносини
фінансового лізингу та не є
спеціальною нормою, як на те вказує
позивачка, а загальною для окремого
виду правочину, яка прямо не регулює
лізинг.

Відповідно до чинного законодавства
України, зокрема ЦК України та ЗУ «Про
фінансовий лізинг», яким повністю
урегульовано такий вид економічної
діяльності як фінансовий лізинг,
посилання позивачки на норми ст. 799 ЦК
України є безпідставними, Суд дійшов
висновку, що твердження позивачки щодо
недотримання обов'язкового
нотаріального посвідчення договору
лізингу є безпідставним. Діючим
законодавством передбачено, що
фінансовий лізинг повністю
регулюється спеціальним законом, а
отже до договорів лізингу можуть
застосовуватися загальні положення
про найм (оренду) лише з урахуванням
спеціальних особливостей,
встановлених цим параграфом та
законом.

За таких обставин позов в частині вимог
щодо визнання договору недійсним
задоволенню не підлягає.

Позовна вимога про застосування
заходів недійсності правочину -
стягнення з ТзОВ «Лізингова компанія
«Автофінанс» на користь позивачки
грошові кошти в сумі 16800 грн. є похідною
від позовної вимоги про визнання
договору недійсним, тому також не
підлягає задоволенню.

На підставі наведеного та керуючись ст.
ст.10, 11, 15, 60, 209, 212, 213, 215 ЦПК України,
Законом України «Про фінансовий
лізинг», ст.ст. 4 - 11, 15, 16, 22, 202- 216, 220, 227, 236,
509-510, 525, 526, 530, 610-612, 614, 615, 617, 626, 628, 655-665,
759-786 ЦК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2,
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Лізингова компанія
«Автофінанс» про визнання договору
фінансового лізингу недійсним та
застосування заходів недійсності
правочину, відмовити.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Рівненської області через
Гощанський районний суд шляхом подачі
апеляційної скарги в 10-денний строк з
дня проголошення рішення, а особами,
які не були присутні при його
проголошенні, протягом 10 днів з дня
отримання копії рішення.

Рішення набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо апеляційну скаргу не було
подано. У разі подання апеляційної
скарги рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.

Суддя

Повний текст
рішення виготовлено 17 січня 2014 року.