АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
______________________________________________________________
Головуючий 1 інст.: - Нев’ядомський Д.В.
Провадження №22-ц/790/716/14.
Суддя-доповідач: - Кокоша В.В.
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
15 січня 2014 року. Судова колегія
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
головуючого - судді: -
суддів: - Бобровського
В.В., Шевченко Н.Ф.,
при секретарі: - Гелашвілі
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Харкові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на
рішення Київського районного суду м.
Харкова від 3 грудня 2013 року по справі
за позовом ОСОБА_6 до Харківського
національного університету міського
господарства ім. О.М. Бекетова - про
визнання дій незаконними, скасування
наказу про звільнення, поновлення на
роботі, стягнення середнього заробітку
за час вимушеного прогулу та за час
затримки розрахунку при звільненні,
відшкодування моральної шкоди,

в с
т а н о в и л а:

У липні 2013 року ОСОБА_6 звернулася в
суд із вказаним позовом, який уточнила
у вересні 2013 року.

В обґрунтування своїх вимог
зазначала, що з 1 жовтня 2005 року вона
працювала на посаді старшого викладача
кафедри правового забезпечення
господарської діяльності Харківського
національного університету міського
господарства.

Наказом ректора університету від 16
червня 2013 року №602-02 її звільнено з
посади з 30 червня 2013 року з підстав,
передбачених п. 2 ст. 36 КЗпП України.

Вважала, що її звільнення з роботи
проведено з порушенням діючого
трудового законодавства, оскільки
жодна зі сторін не поставила вимогу про
припинення строкового договору.

Крім того, в день звільнення її з
роботи відповідач не провів з нею
остаточний розрахунок та не виплати їй
компенсацію за невикористану
відпустку у сумі 6 635 грн. 44 коп.

Компенсацію за невикористану
відпустку відповідач перерахував на її
картковий рахунок в банку лише 9 липня
2013 року, тобто здійснив розрахунок з
затримкою на 7 днів.

Неправомірними діями відповідача їй
завдано моральної шкоди, яка полягає у
душевних стражданнях, порушення її
нормальних життєвих зв'язків,
докладання додаткових зусиль для
організації свого звичайного способу
життя та життя її родини.

Посилаючись на вказані обставини та
ст. ст. 116, 117, 232 КЗпП України, ОСОБА_6
просила суд визнати дії Харківського
національного університету міського
господарства ім. О.М. Бекетова
незаконними; стягнути з відповідача на
її користь середній заробіток за ввесь
час затримки розрахунку при звільненні
по день фактичного розрахунку у сумі 824
грн.; скасувати наказ №602-02 від 30 червня
2013 року про звільнення її з роботи;
поновити її на посаді старшого
викладача Харківського національного
університету міського господарства ім.
О.М. Бекетова; стягнути з відповідача на
її користь середній заробіток за час
вимушеного прогулу; стягнути з
відповідача на її користь моральну
шкоду у сумі 10 000 грн.

Відповідач, в особі свого
представника, позов не визнав.

При цьому посилався на те, що
звільнення позивачки з роботи
проведено з додержанням вимог діючого
трудового законодавства.

Вважав, що підстави для стягнення з
нього на користь позивачки середнього
заробітку за час затримки розрахунку
при звільненні у сумі 824 грн. відсутні,
оскільки в день свого звільнення
позивачка не працювала, а в подальшому
не пред'являла вимогу про проведення з
нею остаточного розрахунку.

Рішенням Київського районного суду
м. Харкова від 3 грудня 2013 року у
задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального і процесуального права,
просить скасувати рішення суду та
ухвалити нове рішення, яким
задовольнити її позов.

Заслухавши суддю-доповідача, сторони,
перевіривши наявні у справі докази,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга задоволенню не підлягає з таких
підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Відмовляючи у задоволенні позову,
суд виходи з того, що позивачка
правильно звільнена з роботи за
закінченням терміну дії строкового
трудового договору на підставі ч. 2 ст.
36 КЗпП України, а тому підстави для
поновлення її на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу, за час затримки розрахунку при
звільненні, відшкодування моральної
шкоди, відсутні.

Такий висновок суду відповідає
нормам матеріального і процесуального
права.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 21 КЗпП
України трудовий договір - це
індивідуальна угода між працівником і
роботодавцем. Контракт є особливою
формою трудового договору, в якому
строк його дії, права, обов'язки і
відповідальність сторін (в тому числі
матеріальна), умови матеріального
забезпечення і організації праці,
умови розірвання договору, в тому числі
дострокового, можуть встановлюватись
угодою сторін.

Статтею 23 КЗпП України визначено, що
трудовий договір може бути: 1)
безстроковим, що укладається на
невизначений строк; 2) на визначений
строк, встановлений за погодженням
сторін; 3) таким, що укладається на час
виконання певної роботи. Строковий
трудовий договір укладається у
випадках, коли трудові відносини не
можуть бути встановлені на
невизначений строк з урахуванням
характеру наступної роботи, або умов її
виконання, або інтересів працівника та
в інших випадках, передбачених
законодавчими актами.

Відповідно до ч. 3 ст. 54 Закону
України «Про освіту» педагогічні та
науково-педагогічні працівники
приймаються на роботу шляхом укладення
трудового договору, в тому числі за
контрактом.

Пунктом 10 «Положення про обрання та
прийняття на роботу
науково-педагогічних працівників
вищих навчальних закладів третього і
четвертого рівнів акредитації»,
затвердженого наказом Міністерства
освіти і науки України №744 від 24 грудня
2002 року визначено, що відповідно до
чинного законодавства при
прийнятті на роботу
науково-педагогічних працівників
може укладатися безстроковий,
строковий трудовий договір, у тому
числі контракт. Термін строкового
трудового договору встановлюється за
погодженням сторін. Вносити пропозиції
щодо терміну трудового договору має
право кожна із сторін.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України
передбачено, що підставами припинення
трудового договору є закінчення строку
(пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків,
коли трудові відносини фактично
тривають і жодна з сторін не поставила
вимогу про їх припинення.

З матеріалів справи вбачається, що
наказом ректора Харківського
національного університету міського
господарства №725-02 від 5 вересня 2005 року
ОСОБА_6 прийнято на посаду старшого
викладача кафедри економічної теорії,
у зв'язку з обранням за конкурсом з 1
вересня 2005 року по 30 червня 2010 року (а.
с. 16).

Наказом ректора Харківського
національного університету міського
господарства №847-02 від 1 жовтня 2005 року
ОСОБА_6, старшого викладача кафедри
економічної теорії, переведено з 1
жовтня 2005 року по 30 червня 2010 року на
посаду старшого викладача кафедри
правового забезпечення господарської
діяльності (а. с. 17).

Наказом ректора Харківського
національного університету міського
господарства №421-02 від 22 червня 2010 року
ОСОБА_6, старшому викладачу кафедри
правового забезпечення господарської
діяльності, продовжено строк роботи за
обійманню посадою на тих же умовах з 1
липня 2010 року по 30 червня 2013 року, у
зв'язку з обранням за конкурсом (а. с. 19,
23).

16 квітня 2013 року ОСОБА_6 попереджена
ректором Харківського національного
університету міського господарства
під розписку про закінчення її строку
роботи на посаді старшого викладача
кафедри правового забезпечення
господарської діяльності з 30 червня 2013
року (а. с. 20).

Наказом ректора Харківського
національного університету міського
господарства №602-02 від 26 червня 2013 року
ОСОБА_6 звільнено з посади старшого
викладача кафедри правового
забезпечення господарської діяльності
з 30 червня 2013 року за п. 2 ст. 36 КЗпП
України, закінчення строку.

Цим же наказом зобов'язано
бухгалтерію університету виплатити
ОСОБА_6 компенсацію за невикористану
відпустку за 56 календарних днів (а. с. 21).

Встановивши, що строковий трудовий
договір було укладено між сторонами у
справі правомірно, позивачка ОСОБА_6
знала про укладення з нею строкового
трудового договору і погодилася з його
умовами, а також факт дотримання
відповідачем трудового законодавства
при звільненні відповідачки з роботи
за п. 2 ст. 36 КЗпП України, суд першої
інстанції обґрунтовано дійшов
висновку про відмову у задоволенні її
позовних вимог про визнання дій
незаконними, скасування наказу про
звільнення, поновлення на роботі,
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу та відшкодування
моральної шкоди.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації провадиться в
день звільнення. Якщо працівник у день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок.

Згідно ч. 1 ст. 117 КЗпП України в
разі невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в статті 116 цього Кодексу,
при відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

Судовим розглядом встановлено, що
наказом ректора Харківського
національного університету міського
господарства №602-02 від 26 червня 2013 року
позивачку звільнено з роботи 30 червня
2013 року.

Таким чином, останнім днем роботи
ОСОБА_6 є 30 червня 2013 року.

Зазначений день припадав на неділю
та являвся вихідним днем, а тому ОСОБА_6
у день звільнення не працювала.

Компенсація за невикористану
відпустку в розмірі 5 296 грн. 07 коп.
перерахована Харківським національним
університетом міського господарства
на картковий рахунок ОСОБА_6 в ПАТ
«Укрсоцбанк» 9 липня 2013 року (а. с. 6, 30-31).

Доказів того, що в період з 1 червня
2013 року по 9 червня 2013 року ОСОБА_6
зверталася до Харківського
національного університету міського
господарства з вимогою про проведення
остаточного розрахунку, матеріали
справи не містять.

Не надані такі докази позивачкою і
в судовому засіданні апеляційної
інстанції.

За таких обставини, суд першої
інстанції правильно дійшов висновку,
що затримка виплати компенсації за
невикористану відпустку ОСОБА_6 за
період з 30 червня 2013 року по 9 липня 2013
року сталася не з вини Харківського
національного університету міського
господарства ім. О.М. Бекетова та
обґрунтовано відмовив позивачці у
задоволенні позовних вимог про
стягнення з відповідача на її користь
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні у сумі 824 грн.

Вирішуючи спір, суд з'ясував дійсні
обставини справи, перевірив доводи та
заперечення сторін, дослідив надані
сторонами докази, дав їм належну оцінку
та ухвали законне й обґрунтоване
рішення.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_6
про те, що звільнення її з роботи
проведено відповідачем з порушенням
діючого трудового законодавства,
оскільки жодна із сторін строкового
трудового договору не виявила вимогу
про його припинення, не можуть бути
прийняті до уваги колегії суддів.

Матеріали справи свідчать, що між
Харківським національним
університетом міського господарства
та ОСОБА_6 був укладений строковий
трудовий договір, термін дії якого
спливав 30 червня 2013 року.

16 квітня 2013 року відповідач
повідомив під розписку позивачку про
закінчення строку роботи на посаді
старшого викладача кафедри правового
забезпечення господарської
діяльності, а 26 червня 2013 року видав
наказ про звільнення її з зазначеної
посади з 30 червня 2013 року з підстав,
передбачених п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

Наведене свідчить, що відповідач не
мав наміру продовжувати трудові
відносини з позивачкою та поставив
вимогу про її звільнення з посади у
зв'язку з закінченням дії терміну
строкового трудового договору.

Крім того, судом встановлено, що
ОСОБА_6 звільнена з роботи 30 червня 2013
року. З позовом про поновлення на
роботі позивачка звернулася до суду 18
вересня 2013 року, тобто з пропуском
місячного строку, встановленого ч. 1 ст.
233 КЗпП України (а. с. 12).

Інші доводи апеляційної скарги
ОСОБА_6, не є суттєвими та висновків
суду першої інстанції не спростовують.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п.1 ч. 1 ст. 307,
ст. 308, п.1 ч.1 ст. 314, ст. ст. 315, 317, 319 ЦПК
України, судова колегія,

у
х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 -
відхилити.

Рішення Київського районного суду м.
Харкова від 3 грудня 2013 року - залишити
без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: