Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" жовтня 2014 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Гончарука В.П.

при секретарі Погорілій К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва цивільну справу за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ПМП «Діол», ОСОБА_2 про визнання нікчемним правочину, суд, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_3 в рамках розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_2 до до ОСОБА_1 про стягнення боргу та процентів за договором позики, звернувся до суду з зустрічним позовом до ПМП «Діол», ОСОБА_2 про визнання нікчемним правочину.

Позивач мотивує свої вимоги тим, що 10 червня 2007 року ПМП «Діол» в особі директора ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали договір про тимчасове платне користування виробничого приміщення столярного цеху площею 390 кв. метрів із устаткуванням та службово-побутовим примі-щеннями загальною 34 кв. метрів згідно додатків № 1,2,3, в АДРЕСА_1, строком з 10.04.2007 року по 01.04.2008 року. Однак ОСОБА_2 незабаром збільшив орендну плату в односторонньому порядку на 13000 грн. щомісяця, тобто ОСОБА_1 повинен був сплачувати щомісяця 15000 грн., а з 01.04.2008року, ще збільшив вимоги по сплаті на 20000 грн., і ОСОБА_1 став сплачувати 22000 грн., та оплата відбувалась у період з 10 по 25 число кожного місяця. З 10.04.2007року по 17.08.2009року ОСОБА_1 сплатив ОСОБА_2 орендну плату у розмірі 489 000грн., з початку фінансової кризи обсяг замовлень різко скоротився і ОСОБА_1 не мав можливості сплачувати непомірно високу суму. У квітні 2009 року ОСОБА_1 усно повідомив ОСОБА_2 про неможливість виплати додаткової орендної плати і про розірвання договору найму від 10.04.2007р. № 31.

04.08.2009 року ОСОБА_1 був змушений у присутності ОСОБА_2 та ОСОБА_4 написати розписку про те що він винен ОСОБА_2 80 000 грн., які забов`язаний повернути до 15.09.2009 року., ОСОБА_1 вважає, що ОСОБА_2 свідомо приховував щомісячну суму 13 000 грн., та 20 000 грн., з метою ухилитися від сплати податків, тому ОСОБА_1 вважає, що він вчинив правочин, який порушує публічний порядок, його дії були спрямовані на порушення ОСОБА_1 конституційних прав і свобод людини і громадянина, незаконне заволодіння грошовими коштами в розмірі 489 000 грн., не обкладених податком. У зв'язку з чим ОСОБА_1 просить суд визнати нікчемною угоду № 31 від 10.04.2007 року в частині оплати об'єкту найму в сумі 13 000 грн., щомісячно з 10.04.2007 року по 10.04.2008 року, та 20 000 грн., щомісячно з 10.04.2008року по 17.08.2009року.

Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримали в повному обсязі та просили його задовольнити, надавши пояснення які зазначені в позові.

Відповідач ОСОБА_2, та представник ПМП «Діол» в судове засідання після скасування ухвали Дніпровського районного суду м. Києва про залишення зустрічного позову ОСОБА_1 до ПМП «Діол», ОСОБА_2 без розгляду, не з'явились, але в попередніх судових засідання заперечували про існування будь яких додаткових угод між ПМП «Діол» та ОСОБА_1.

Суд заслухавши пояснення сторін, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами наявними у матеріалах справи, дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з огляду на наступне.

В судовому засіданні встановлено, що 10 червня 2007 року між ПМП «Діол» в особі директора ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали договір найму № 31 про тимчасове платне користування виробничого приміщення столярного цеху площею 390 кв. метрів із устаткуванням та службово-побутовим примі-щеннями загальною 34 кв. метрів згідно додатків № 1,2,3, в АДРЕСА_1, терміном з 10.04.2007р. по 01.04.2008р., зі сплатою за користування об'єктом найму у розмірі 2000 грн.

Відповідно до ст. 203 ЦК України, загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину

1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 215 ЦК України, Недійсність правочину:

1. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

2. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

3. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно зі ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Згідно положень ст. 4 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України.

Диспозитивність цивільного судочинства визначена ст. 11 ЦПК України в якій зазначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Стаття 12 ЦК України передбачає, що особа вільно, на власний розсуд, обирає способи захисту цивільного права.

Як правило, особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права частіше за все визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. Під способом захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 24.07.2013 року, позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики - було задоволено частково, та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 80000грн. боргу за договором позики, 374,80грн. -3% річних, 120грн. витрат по сплаті ІТЗ а всього стягнути 80494,80грн.

16 жовтня 2013 року Ухвалою Апеляційного суду міста Києва Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 27.07.2013 року залишено без змін, також ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ: Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 24 липня 2013 року, ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 16 жовтня 2013 року про часткове задоволення основного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики, залишено без змін.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Аналізуючи наявні в матеріалах докази, приймаючи до уваги пояснення та заперечення сторін, надані під час судового розгляду справи, ураховуючи, що Договір найму № 31 від 10.04.2007року сторонами не визнавався не дійсним, будь яких додаткових угод до договору найму письмово не укладався, суд дійшов про відсутність підстав у задоволенні вимог позивача, виходячи з наступного.

Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили.

Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб'єктивними і об'єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини.

Преюдиційні обставини є обов'язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені невірно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень.

Відповідно до вимог ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як визначено в статті 57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до частини третьої ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. ст. 203, 215 ЦК України, позивачем не надано доказів чому данні правочини є недійсні.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що зустрічний позов ОСОБА_3 до ПМП «Діол», ОСОБА_2 про визнання нікчемним правочину є необґрунтованим та таким, що не підлягає до задоволення в повному обсязі.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 3, 12, 15, 16, 203, 215 ЦК України, ст.ст. 3, 4, 10, 11, 57-60, 61, 88, 179, 209, 212-215,8, 223, 292, 294 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в:

В задоволені зустрічного позову ОСОБА_3 до ПМП «Діол», ОСОБА_2 про визнання нікчемним правочину - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

С у д д я