Справа № 748/1847/14-ц Провадження № 22-ц/795/1720/2014 Головуючий у I інстанції -Кухта В. О. Доповідач - Шитченко Н. В.
Категорія - цивільна
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 вересня 2014 року м. Чернігів
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючої - судді Шитченко Н.В.

суддів: Бобрової І.О., Висоцької Н.В,

при секретарі - Зіньковець О.О.,

за участю прокурорів Шмаровоза В.В., Курило Я.М.,

представника Головного управління Держземагентства

у Чернігівській області Будлянського В.М.,

представника ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

представника Іванівської сільської ради

Чернігівського району - Дерев'янка О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові цивільну справу за апеляційними скаргами Головного управління Держземагентства у Чернігівській області, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Чернігівського районного суду від 22 липня 2014 року у справі за позовом заступника прокурора Чернігівської області до Головного управління Держземагентства у Чернігівській області, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсними наказів та свідоцтва про право власності, визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, скасування рішень про державну реєстрацію права власності, -

в с т а н о в и в:

Рішенням Чернігівського районного суду від 22 липня 2014 року позов заступника прокурора Чернігівської області до Головного управління Держземагентства у Чернігівській області, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання недійсними наказів, свідоцтв про право власності, договору купівлі-продажу земельної ділянки та скасування державної реєстрації права власності - задоволено повністю.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду Головне управління Держземагенства у Чернігівській області, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подали апеляційні скарги, в яких просять скасувати оскаржуване рішення суду, та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

Незаконність рішення суду першої інстанції Головне управління Держземагенства у Чернігівській області обґрунтовує тим, що при розгляді справи та ухваленні рішення суд проігнорував те, що відомості державного земельного кадастру є офіційними, і на час винесення оспорюваного наказу, дані державного земельного кадастру про земельну ділянку, яку згодом було надано у власність ОСОБА_2, ніхто не спростував і не скасував. За вказаними даними кадастру спірна земельна ділянка відноситься до земель державної власності сільськогосподарського призначення. Правових підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою та винесення відповідного наказу, щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,0000 га. розташованої на території Іванівської сільської ради ОСОБА_2 апелянт не мав.

В скарзі апелянт зазначає, що земельні ділянки сільськогосподарського призначення за межами населеного пункту, які обліковуються в державній статистичній звітності, як землі державної власності сільськогосподарського призначення державної форми, не потребують ніяких погоджень при їх передачі у власність чи користування з органами місцевого самоврядування, отже висновок суду першої інстанції про відсутність погодження меж ділянки з Іванівською сільською радою є безпідставним з огляду на те, що органи місцевого самоврядування не є розпорядниками чи власниками земель державної власності.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 та ОСОБА_6 зазначають, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм процесуального та матеріального права, тому є незаконним та необґрунтованим.

Вказують, що земельна ділянка, яку ОСОБА_2 бажала отримати у власність, на час написання нею відповідної заяви не була зареєстрована за жодною особою та не мала відповідних кадастрових номерів, а отже рішення Чернігівської районної ради 25 квітня 2014 року, яким затверджено проект землеустрою щодо встановлення (зміни) меж с. Количівка є незаконним, оскільки на той час ділянка вже мала власника, а у Головного управління Держземагентства у Чернігівській області були відсутні підстави для відмови у наданні дозволу на приватизацію земельної ділянки.

Не доведеним, не підтвердженим та не встановленим, на думку апелянтів, є той факт, що земельна ділянка, яка була надана у власність ОСОБА_2, межує з с. Количівка.

Крім того, апеляційна скарга з посиланням на практику розгляду справ Європейським судом з прав людини містить посилання на те, що допущені органом влади порушення не можуть бути безумовною підставою для визнання їх рішень недійсними, якщо вони не допущені внаслідок винної, протиправної поведінки самої фізичної особи.

Наголошують на тому, що ОСОБА_2 на час укладення оспорюваного договору купівлі-продажу від 4 червня 2014 року була законною власницею спірної земельної ділянки, а отже могла здійснювати права володіння, користування та розпорядження відносно неї на власний розсуд. Відповідно ОСОБА_3 є добросовісним набувачем спірної земельної ділянки і за приписами ст. 388 ЦК України остання не може бути у неї витребувана.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи позов, суд прийшов до висновку про те, що оскільки спірна земельна ділянка, перейшла у власність ОСОБА_2 в порушення приписів ст. 118 ЗК України і на підставі нормативно-правових актів, прийнятих не у відповідності до норм діючого законодавства, наявні підстави для визнання недійсними рішень про передачу їй у власність земельної ділянки, визнання недійсним свідоцтва про її право власності на цю ділянку з скасуванням відповідного рішення про державну реєстрацію права. Крім цього, суд послався на те, що наявні підстави для визнання укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договору купівлі-продажу недійсним.

Даний висновок суду ґрунтується на матеріалах справи і відповідає вимогам закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями ч.ч.1, 2, 3 ст. 116 ЗК України визначено, що громадяни набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Набуття права на землю громадянами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами встановлений ст. 118 ЗК України в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин.

У відповідності до ч. 6-8 ст. 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення, зокрема, особистого селянського господарства, у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб). Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому ст. 1861 цього Кодексу, згідно вимог якої, проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок усіх категорій та форм власності підлягає обов'язковому погодженню з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що здійснює реалізацію державної політики у сфері земельних відносин. Підставою для відмови у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівній документації.

Як передбачено ч. 2 ст. 173 ЗК України межі району, села, селища, міста, району у місті встановлюються і змінюються за проектами землеустрою щодо встановлення (зміни) меж адміністративно-територіальних одиниць. Проекти землеустрою щодо зміни меж населених пунктів розробляються з урахуванням генеральних планів населених пунктів.

За правилами ч. 3 ст. 50 ЗУ «Про землеустрій» проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок включають: завдання на розроблення проекту землеустрою; пояснювальну записку; копію клопотання (заяви) про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (у разі формування та/або зміни цільового призначення земельної ділянки за рахунок земель державної чи комунальної власності); рішення Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (у випадках, передбачених законом); письмову згоду землевласника (землекористувача), засвідчену нотаріально (у разі викупу (вилучення) земельної ділянки в порядку, встановленому законодавством), або рішення суду; довідку з державної статистичної звітності про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями; матеріали геодезичних вишукувань та землевпорядного проектування (у разі формування земельної ділянки); відомості про обчислення площі земельної ділянки (у разі формування земельної ділянки); копії правовстановлюючих документів на об'єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці (за наявності таких об'єктів); розрахунок розміру втрат сільськогосподарського та лісогосподарського виробництва (у випадках, передбачених законом); розрахунок розміру збитків власників землі та землекористувачів (у випадках, передбачених законом); акт приймання-передачі межових знаків на зберігання (у разі формування земельної ділянки); акт перенесення в натуру (на місцевість) меж охоронних зон, зон санітарної охорони, санітарно-захисних зон і зон особливого режиму використання земель за їх наявності (у разі формування земельної ділянки); перелік обмежень у використанні земельних ділянок; викопіювання з кадастрової карти (плану) або інші графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки (у разі формування земельної ділянки); кадастровий план земельної ділянки; матеріали перенесення меж земельної ділянки в натуру (на місцевість) (у разі формування земельної ділянки); матеріали погодження проекту землеустрою.

Відповідно до п. 9 абз. «а» ч.1 ст. 33 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні», до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать організація і здійснення землеустрою, погодження проектів землеустрою.

Як вбачається з матеріалів справи, 30 вересня 1999 року Чернігівською районною ради прийнято рішення «Про встановлення меж сільських населених пунктів Чернігівського району, Чернігівської області» (а.с. 23).

Зазначене рішення було прийнято в межах повноважень та на підставі ст. 65 ЗК України від 18 грудня 1990 року, яка передбачала, що межі сільських населених пунктів встановлюються і змінюються районною, міською, в адміністративному підпорядкуванні якої є район, Радою народних депутатів.

Іншим рішенням Іванівської сільської ради від 13 квітня 2009 року «Про необхідність зміни межі села Количівка» визначена необхідність замовлення землевпорядних робіт по розробці проекту землеустрою щодо зміни меж цього населеного пункту за рахунок введення в межі села земельних ділянок господарського двору колишньої агрофірми «Авангард» орієнтовною площею 3,00 га і земель запасу, що знаходяться на території колишнього аеропорту с. Количівка орієнтовною площею 60,00 га (а.с. 11).

Рішенням Іванівської сільської ради від 14 грудня 2012 року «Про внесення змін до рішення Іванівської сільської ради від 13 квітня 2009 року «Про необхідність зміни межі села Количівка» вирішено замовити землевпорядні роботи по розробці проекту землеустрою щодо встановлення нових меж цього населеного пункту зі збільшенням площі орієнтовно на 119,0 га (а.с. 17).

Згідно документації, наданої Іванівською сільською радою, та акту перевірки дотримання вимог законодавства Державної інспекції сільського господарства в Чернігівській області (а.с. 12-16), земельна ділянка, надана у власність ОСОБА_2, передана саме за рахунок земель, які згідно генерального плану с. Количівка та детального плану території перспективного розвитку даного села, затверджених рішенням Іванівської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області від 18 листопада 2013 року (а.с. 28), відносяться до території житлової садибної та блокованої забудови с. Количівка та підлягають згідно генерального плану та проекту землеустрою включенню в межі вказаного села, загальною площею 118,5290 га.

Рішенням Чернігівської районної ради Чернігівської області від 25 квітня 2014 року було затверджено проект землеустрою щодо встановлення (зміни) меж с. Количівка на території Іванівської сільради Чернігівського району Чернігівської області зі збільшенням площі на 118,5290 га, яку включено в межі названого села (а.с. 126).

5 січня 2014 року наказом Головного управління Держземагенства у Чернігівській області №ЧН/:04:000/00002112 (а.с. 49), по заяві ОСОБА_2 останній було надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, яка розташована на території Іванівської сільської ради Чернігівського району, орієнтовною площею 2 га, для ведення особистого селянського господарства. На підставі вищевказаного наказу, за замовленням апелянта ТОВ «Молодіжна інвестиційна компанія» було розроблено проект землеустрою, щодо відведення у власність для ведення особистого селянського господарства зазначеної вище земельної ділянки (а.с. 43-60).

3 березня 2014 року ОСОБА_2 зареєструвала своє право власності (а.с. 61), а 04 червня 2014 року продала ділянку ОСОБА_3 (а.с. 74), яка цього ж дня зареєструвала своє право власності у Реєстраційній службі Чернігівського районного управління юстиції (а.с. 832).

Суд першої інстанції, встановивши у справі, яка переглядається, що відповідач набула право власності на земельну ділянку з порушенням положень ст. 118, 198 Земельного кодексу України, ст. 33 ЗУ «Про місцеве самоврядування» та ст. 50 ЗУ «Про землеустрій» обґрунтовано прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційних скарг про те, що на час надання дозволу на розроблення проекту землеустрою та винесення відповідного наказу, щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_2 згідно даних земельного кадастру спірна ділянка відносилась до земель державної власності сільськогосподарського призначення, а отже у Головного управління Держземагентства у Чернігівській області не було підстав для відмови ОСОБА_2 у наданні відповідного дозволу та наказу, не заслуговують на увагу суду.

Зокрема, з пояснень представника Іванівської сільської ради, які не спростовані іншими доказами та узгоджуються з положеннями земельного законодавства, вбачається, що процес розробки та затвердження проекту щодо зміни меж с. Количівка тривав кілька років. Відповідна проектно-технічна документація проходила необхідні позгодження як в управлінні Держземагантства в Чернігівському районі (а.с. 24-27, 35), так і на рівні посадових осіб Головного управління Держземагентства у Чернігівській області, тому посилання цього апелянта на дані державного земельного кадастру, як єдине джерело інформації про земельну ділянку, є формальністю і нехтуванням свого обов'язку визначити при наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою відповідність місця розташування об'єкту вимогам законів. Посадові особи Головного управління Держземагентства у Чернігівській області, які наділені повноваженнями щодо надання дозволу на розробку відповідних документів щодо передачі земель у влансість не могли не знати про те, що через відсутність фінансування дані про значну частину земель по області не внесена до державного земельного кадастру, але відсутність такої інформації не свідчить про відсутність земель, а на апелянта, як оргна державної влади покладений обов'язок дотримання вимог закону при передачі земель у власність або користування.

При цьому, вказуючи на те, що за даними земельного кадастру ділянка відносилась до земель державної власності сільськогосподарського призначення на території Іванівської сільської ради і апелянт вчинив правомірно, Головне управління Держземагентства у Чернігівській області одночасно стверджує, що надана ОСОБА_2 ділянка не межує з с. Количівка, не зазначаючи при цьому її суміжних землекористувачів на території цієї сільської ради. Апеляційний суд вважає ці доводи апеляційної скарги припущеннями, оскільки стороною позивача на підтвердження доводів позову надано Акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 14 травня 2014 року, складений Державною інспекцією сільського господарства в Чернігівській області, що є чинним на момент вирішення справи, і яким зафіксовано, що спірна земельна ділянка передана за рахунок земель, які згідно генерального плану с. Количівка та детального плану території перспективного розвитку даного села, затверджених рішенням Іванівської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області від 18 листопада 2013 року (а.с. 12-16).

Головним управлінням Держземагентства у Чернігівській області в належний спосіб ці твердження позивача не спростовані, відповідних клопотань заявлено не було. Пояснення апелянта про те, що перевірка проведена всупереч вимог закону, оскільки Порядок планування та здійснення контрольних заходів з питань перевірки стану дотримання суб'єктами господарювання вимог земельного законодавства, у відповідності до якого така перевірка була проведена, не поширюється на Головне управління внаслідок того, що останнє не є суб'єктом господарювання, не спростовує зроблений посадовими особами Державної інспекції сільського господарства висновок про знаходження спірної землі у складі земель, які згідно генерального плану с. Количівка та детального плану території перспективного розвитку даного села, затверджених рішенням Іванівської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області від 18 листопада 2013 року мали розширити межі населеного пункту.

Іванівською сільською радою суду першої інстанції надавались для огляду детальний план території перспективного розвитку с. Количівка Чернігівського району та області, робочий проект, проект землеустрою щодо встановлення (зміни) межі с. Количівка Чернігівського району Чернігівської області, які судом першої інстанцій оцінені в порядку ст. 57-60 ЦПК України.

Є безпідставними також посилання апелянта на положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» від 06 вересня 2012 року № 5245-VI, яким передбачено, що станом на 01 січня 2013 року землі державної та комунальної власності слід вважати розмежованими, а тому спірна земельна ділянка не відноситься до земель комунальної власності.

Так, землі, що є предметом спору, з часу прийняття Чернігівською районною радою рішення від 30 вересня 1999 року «Про встановлення меж сільських населених пунктів Чернігівського району, Чернігівської області» за чинними на той час нормами ст.ст. 2, 3 Земельного кодексу УРСР фактично змінили своє цільове призначення з категорії земель запасу на категорію земель житлової та громадської забудови.

Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам, відмови у реєстрації земельної ділянки або визнання реєстрації недійсною (ст. 21 ЗК України).

Норми ст. ст. 1, 13 Закону України "Про планування і забудову територій" визначають, що детальний план території - це містобудівна документація, яка розробляється для окремих районів, мікрорайонів, кварталів та районів реконструкції існуючої забудови населених пунктів. Детальний план території розробляється згідно з генеральним планом населеного пункту та визначає: розташування червоних ліній, ліній регулювання забудови; розташування окремих земельних ділянок та об'єктів містобудування, вулиць, проїздів, пішохідних зон, щільність, поверховість, інші параметри забудови; розташування інженерно-транспортної інфраструктури; принципи формування архітектурно-просторової композиції забудови; інші вимоги, визначені державними будівельними нормами.

Використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням державних стандартів і норм, регіональних та місцевих правил забудови.

Посилання в апеляційних скаргах на норми ст. 81, 118, 121, 122, 181-186-1, 198 ЗК України, ст. 50 ЗУ «Про землеустрій», ст. 33 ЗУ «Про місцеве самоврядування», ЗУ «Про топографічно-геодезичну і картофографічну діяльність», постанови КМУ від 04 березня 2004 року № 266 «Про затвердження Типового договору про розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки» не спростовують висновків суду першої інстанції.

Твердження апелянта про те, що включення земель у межі району, села, селища, міста, району у місті не тягне за собою припинення права власності і права користування цими земельними ділянками, не заслуговують на увагу колегії суддів, оскільки підстави припинення права власності та права користування визначені положеннями ст.ст. 140, 141 Земельного кодексу України, але позивач на наведені норми, як на підставу своїх вимог в заявленому позові не посилається і припинити саме з цих підстав право власності або користування ОСОБА_3 не просить.

Вказівка Головного управління Держземагентства у Чернігівській області на те, що видані цим апелянтом накази є ненормативними актами одноразового застосування, що приймались відносно конкретної особи і були виконані в момент виникнення права власності на землю, тому вичерпали свою дію і не можуть бути в судовому порядку визнані недійсними або скасовані, є довільним тлумаченням висновків Конституційного Суду України, оскільки висловлена в рішенні Конституційного Суду від 16 квітня 2009 року по справі № 1-9/2009 правова позиція зводиться саме до того, що такі акти одноразового застосування не можуть бути скасовані органом, що їх прийняв, після їх виконання, що має місце при розгляді даної справи, оскільки відповідачі отримали землю у власність, а отже визнання їх нечинними або незаконними може здійснюватись лише в судовому порядку.

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про недійсність наказів відповідно до п. «г» ч. 3 ст. 152 ЗК України, оскільки одним із способів захисту прав на земельні ділянки є визнання недійсним рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Правильним є посилання суду при вирішенні спору на норми ст. 210, 215, 216, 236 Цивільного кодексу України відносно заявлених вимог про визнання недійсним укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договору купівлі-продажу земельної ділянки. Матеріалами справи доведено, що продавець землі набула її у власність з порушенням положень земельного законодавства, а отже і здійснювати подальше розпорядження нею правових підстав не мала.

Тому доводи апеляційної скарги щодо правомірності укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 правочину з зазначенням положень ст.ст. 78-81, 90 Земельного кодексу України і ст.ст. 316-321, 325, 373-378, 386-394 Цивільного кодексу України є безпідставними.

Не беруться до уваги висновки апелянтів про неможливість витребування у ОСОБА_3 землі, оскільки остання є добросовісним набувачем за відплатним договором, виходячи з того, що прокурором викладені правові підстави позову з посиланням на ст.ст. 210, 215, 216, 236 Цивільного кодексу України, а не на норми ст. 388 цього кодексу, і заявлені вимоги про визнання правочину недійсним, а не про витребування майна.

При вирішенні питання справедливої рівноваги між інтересами суспільства і конкретної особи місцевий суд обґрунтовано послався на рішення Європейського суду з прав людини у справі «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, не застосувавши положення іншого рішення цього суду у справі «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24 червня 2003 року, на яке вказують відповідачі. Така ж правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 18 березня 2013 в ході розгляду аналогічної справи про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 жовтня 2012 року у справі за позовом прокурора в інтересах держави до певної особи про визнання державного акту про право власності на земельну ділянку недійсним, скасування державної реєстрації права власності та повернення її. Зокрема, Верховним Судом України з посиланням на ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав та основних свобод людини визначено, що його метою є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном з дотриманням справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини. При визначенні суспільних інтересів національні органи мають певну свободу розсуду, оскільки вони першими виявляють проблеми, які можуть виправдовувати позбавлення власності в інтересах суспільства та знаходять засоби для їх вирішення. Фактично звернення прокурора до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання про безоплатну передачу земельної ділянки з комунальної власності у приватну та повернення у власність територіальної громади землі, яка вибула з її власності незаконно. Відповідно до положень ст. 306-7 ЦПК України наведене вище рішення є обов'язковим для всіх судів України при вирішенні аналогічних справ.

Таким чином, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормою матеріального права, всебічно встановив всі обставини справи та прийшов до вірного висновку про задоволення позову.

З урахуванням вищевикладеного, апеляційний суд вважає, що оскаржуване рішення відповідає вимогам закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України, -

у х в а л и в:

Апеляційні скарги Головного управління Держземагентства у Чернігівській області, ОСОБА_2, ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Чернігівського районного суду від 22 липня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:Судді: