Апеляційний суд Кіровоградської
№ провадження 22-ц/781/18/14
Головуючий у суді І-ї інстанції Тищук
Доповідач Єгорова С. М.
УХВАЛА

Іменем України

16.01.2014 року Колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Кіровоградської
області в складі:

головуючого судді - Єгорової С.М.

суддів - Дуковського О.Л., Дьомич Л.М.

із секретарем - Лазаренко В.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Кіровограді цивільну
справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору, на
стороні відповідача - секретар
Єлизаветградської селищної ради
Шевцова В.В. про визнання недійсним
заповіту та свідоцтва про право на
спадщину, за апеляційними скаргами
ОСОБА_6, який представляє інтереси
ОСОБА_2 на рішення та ухвалу
Ленінського районного суду м.
Кіровограда від 31 травня 2013 року, -

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2011 року ОСОБА_2 звернувся
в суд з позовом до ОСОБА_7,
правонаступниками якої є ОСОБА_3 і
ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
сторогі відповідача - секретар
Єлизаветградської селищної ради
Шевцова В.В., про визнання недійсним
заповіту та свідоцтва про право на
спадщину. В обґрунтування позову
зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його
батько ОСОБА_8. Після звернення до
нотаріальної контори із заявою про
прийняття спадщини дізнався, що 05 липня
2010 року батько склав заповіт на користь
ОСОБА_7, посвідчений секретарем
Єлизаветградківської селищної ради.
Вважає, що вказаний заповіт є
сфальшованим або підписаний під
впливом тяжких обставин та в
результаті психічного тиску на волю
заповідача, оскільки останній хворів
на цукровий діабет, потребував
медичної допомоги, мав захворювання
серцево-судинної системи, у нього було
виявлено рак внутрішніх органів, тому є
сумніви щодо добровільного
волевиявлення на складання заповіту на
користь відповідача. Крім того,
померлий погано бачив і не міг би
самостійно прочитати зміст заповіту,
через свої хвороби та приймання ліків
перебував мав психічні розлади та не
міг у повній мірі розуміти значення
своїх дій і керувати ними. Тому з
підстав, передбачених ст.ст.216, 225, 231, 1257
позивач визнати вказаний заповіт
недійсним.

В ході судового розгляду
позивачем було уточнено позовні
вимоги. В обгрунтування позовних вимог
додатково зазначено, що заповіт
складено з грубими порушеннями вимог
закону щодо його посвідчення,
безпідставно посвідчено секретарем
Єлизаветградківської селищної ради,
хоча спадкодавець постійно проживав і
був зареєстрований на момент його
складання в м. зареєстрований у
м.Кіровограді, відомості

до спадкового реєстру внесено лише 04
березня 2011 року. Позивач просив визнати
недійсним нікчемний заповіт, складений
ОСОБА_8 на користь ОСОБА_7, який
посвідчений 5 липня 2010 року секретарем
Єлизаветградківської селищної ради
Олександрійського району
Кіровоградської області як такий, що
складений з грубим порушенням вимог
щодо його посвідчення, визнати
недійсними свідоцтва про право на
спадщину після смерті ОСОБА_8, видані на
ім'я ОСОБА_7 за № 2-416, № 2-419 та № 2-422.

Ухвалою Ленінського районного
суду м.Кіровограда від 08 липня 2011 року
частково задоволено заяву про
забезпечення позову: накладено арешт
на квартиру АДРЕСА_1 та на 11/25 частини
будинку АДРЕСА_2, заборонено вчиняти
дії щодо їх відчуження.

Рішенням Ленінського районного
суду м. Кіровограда від 31 травня 2013 року
відмовлено у задоволенні позову.

Ухвалою Ленінського районного
суду м. Кіровограда від 31 травня 2013 року
скасовано заходи забезпечення позову.

ОСОБА_6, який представляє інтереси
ОСОБА_2, подано апеляційні скарги на
вказані рішення та ухвалу
Ленінського районного суду м.
Кіровограда від 31 травня 2013 року,
ставиться питання про їх скасування та
ухвалення нового рішення про
задоволення позовних вимог.
Зазначається, що постановлена судом
ухвала є передчасною, а рішення суду
ухвалене із порушенням норм
матеріального та процесуального права,
висновки суду не відповідають
обставинам справи та суперечать
вимогам закону. Не звернуто уваги на
допущення секретарем
Єлизаветградської селищної ради
Шевцовою В.В. грубих порушень
Інструкції про порядок вчинення
нотаріальних дій посадовими особами
виконавчих комітетів сільських,
селищних, міських Рад народних
депутатів при складанні і посвідченні
заповіту, через які заповіт є
нікчемним, не було дано оцінки показам
свідків щодо волі спадкодавця на
передачу у спадщину належного йому
нерухомого майна: квартиру АДРЕСА_1 та
на 11/25 частини будинку АДРЕСА_2, на яке
безпідставно видано спірні свідоцтва
про право на спадщину за оспорюваним
заповітом на ім"я ОСОБА_7

Третя особа - Шевцова В.В. подала
заперечення на апеляційну скаргу,
просила відмовити у задоволенні
апеляційної скарги та залишити без
змін рішення суду, яке на її думку
прийняте із дотриманням норм
матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні
апеляційного суду представник
позивача ОСОБА_6 доводи апеляційної
скарги підтримав, відповідач ОСОБА_3 та
представник відповідачів ОСОБА_9
заперечували проти її задоволення.

Колегія суддів, заслухавши
доповідача, пояснення осіб, які брали
участь у судовому засіданні,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши в межах, передбачених ст.303
ЦПК України, законність і
обґрунтованість судового рішення,
вважає, що апеляційна скарга підлягає
відхиленню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення суд дійшов
правильного висновку, що позовні
вимоги не підлягають задоволенню в
зв'язку з необґрунтованістю та
недоведеністю, підстави для визнання
недійсним та нікчемним оспорюваного
заповіту, а також свідоцтв про право
власності на спадкове майно після
смерті ОСОБА_8 на ім"я ОСОБА_7 - відсутні.

Відповідно до ст. 1257 ЦК України
заповіт, складений особою, яка не мала
на це права, а також заповіт, складений
з порушенням вимог щодо його форми та
посвідчення, є нікчемним. За позовом
заінтересованої особи суд визнає
заповіт недійсним, якщо буде
встановлено, що волевиявлення
заповідача не було вільним і не
відповідало його волі.

Відповідно до ч. 2 ст. 203 ЦК України
особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності.

Частиною 1 ст. 215 ЦК України
передбачено, що підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою-третьою та шостою
статті 203 цього Кодексу.

Судом установлено, що 5 липня 2010
року складено заповіт від імені ОСОБА_8,
який підписано заповідачем і
посвідчено секретарем
Єлизаветградківської селищної ради
Олександрівського району
Кіровоградської області Шевцовою В.В.,
зареєстровано в реєстрі за номером 107,
згідно з яким ОСОБА_8 на випадок своєї
смерті належне йому майно
(будинковолодіння, яке знаходиться по
АДРЕСА_3, та все своє майно) заповів
ОСОБА_7 (т. 2 а.с.30, 32-34)

ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в
м.Кіровограді. Після його смерті
відкрилася спадщина на належне йому
майно.

03 червня 2011 року приватним
нотаріусом Кіровоградського міського
нотаріального округу ОСОБА_10 видані
свідоцтва про право на спадщину за
заповітом на ім'я ОСОБА_7 на належне
померлому ОСОБА_8 спадкове майно: -
квартиру АДРЕСА_1, зареєстровано в
реєстрі № 2-416; - земельну ділянку
передану для будівництва і
обслуговування будинку, загальною
площею 763 кв.м., по вул. Енгельса в м.
Кіровограді, зареєстровано в реєстрі №
2-422 ; - 11/25 часток житлового будинку за
АДРЕСА_2, зареєстровано в реєстрі № 2-419
(т.1 а.с.36, 37, 37 зв.).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 померла,
спадщину після її смерті прийняли її
син - ОСОБА_3 та дочка - ОСОБА_4, які
залучені до участі у справі як
правонаступники відповідача (а.с.119-158).

Відмовляючи позивачу в
задоволенні позову, суд правильно
виходив з того, що при складанні та
посвідченні заповіту від 05.07.2010 року не
були порушені вимоги ст. 1247 ЦК, в
редакції що діяла на той час, та не були
порушені вимоги іншого законодавства.

Заповіт відповідав волевиявленню
спадкодавця, текст заповіту прочитано
заповідачем вголос та особисто
підписаний, його зміст та умови
відповідали його дійсним намірам, про
що свідчить власноручно написаний тект
і підпис ОСОБА_8, що не спростовано
позивачем.

Загальні вимоги до форми заповіту
встановлені ст. 1247 ЦК України. Зокрема,
заповіт складається у письмовій формі,
із зазначенням місця та часу його
складення; має бути особисто
підписаний заповідачем, посвідчений
нотаріусом або іншими посадовими,
службовими особами, визначеними у ст.
ст. 1251, 1252 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 7 Закону України «Про
нотаріат» нотаріуси або посадові
особи, які вчиняють нотаріальні дії, у
своїй діяльності керуються законами
України, постановами Верховної Ради
України, указами і розпорядженнями
Президента України, постановами і
розпорядженнями Кабінету Міністрів
України, а на території Республіки
Крим, крім того, - законодавством
Республіки Крим, наказами Міністра
юстиції України, нормативними актами
обласних, Київської та
Севастопольської міських державних
адміністрацій.

Діяльність посадових осіб
виконавчих комітетів сільських,
селищних, міських Рад народних
депутатів України з приводу вчинення
нотаріальних дій на час складання
оспорюваного заповіту була
врегульована спеціальною Інструкцією
«Про порядок вчинення нотаріальних дій
посадовими особами виконавчих
комітетів сільських, селищних, міських
Рад народних депутатів України»,
затвердженою наказом Мін'юсту України
від 25 серпня 1994 року № 22/5 зі змінами.
Відповідно до цієї Інструкції зокрема
передбачалось, що заповіт має бути
складений у письмовій формі, із
зазначенням місця і часу складення
заповіту, дати та місця народження
заповідача та підписаний особисто
заповідачем; при посвідченні заповіту
від заповідача не вимагається подання
доказів, які підтверджують його право
на майно, що заповідається; посадова
особа виконавчого комітету перевіряє,
чи не містить заповіт розпоряджень, що
суперечать чинному законодавству,
заповіт повинен бути складений так, щоб
розпорядження заповідача не викликало
неясностей чи суперечок після
відкриття спадщини; заповіти,
посвідчені посадовими особами
виконавчих комітетів, записуються до
алфавітної книги обліку заповітів.

Вимоги законодавства щодо форми
та посвідчення оспорюваного заповіту
були дотримані, тому відсутні підстави
для визнання його нікчемним.

Відповідно до змісту ст. 225 ЦК
України правочин, вчинений дієздатною
фізичною особою в момент, коли вона не
усвідомлювала значення своїх дій
та/або не могла керувати ними
відноситься до правочинів, в яких воля
цієї особи на вчинення правочину
відсутня, а внутрішнє волевиявлення
відображає не її волю, а волю іншої
особи, яка здійснила вплив на цього
учасника правочину.

Таким чином, правове значення для
визнання угоди або вчиненої дії
недійсною із зазначеної підстави має
неспроможність через свій хворобливий
стан, застосування ліків, тощо,
дієздатного громадянина розуміти
значення своїх дій або керувати ними
саме в момент вчинення правочину.

Справи про визнання правочину
недійсним із цих підстав вирішуються з
урахуванням як висновку
судово-психіатричної експертизи, так і
інших доказів, відповідно до ст. 212 ЦПК
України, тому суд зобовязаний за заявою
сторони призначити на підставі ст. 143
ЦПК України судово-психіатричну
експертизу.

Враховуючи доводи щодо
відсутності волевиявлення спадкодавця
на складання оспорюваного заповіту на
ім"я ОСОБА_7, викладені у позовній заяві
та апеляційній скарзі на судове
рішення, при розгляді справи
апеляційним судом за клопотанням
представника позивача була проведена
судово-психіатрична експертиза.

Згідно акту посмертної
судово-психіатричної експертизи № 586
від 03 грудня 2013 року померлий ОСОБА_8 з
урахуванням поставлених йому
діагнозів, течії хвороби, вживаємих
препаратів на момент здійснення
правочину, а саме підписання заповіту
05.07.2010 року, ознак психічного
захворювання не виявляв, міг
усвідомлювати значення своїх дій і
розумно керувати ними (т. 3 а.с. 27).

Суд дійшов правильного висновку
про те, що позивач не довів наявності
підстав недійсності оспорюваного
заповіту, які зазначені в ст. 1257 ЦК
України. Відсутні також підстави для
визнання недійсним цього заповіту, які
передбачені ст. ст. 203, 215 ЦК України.

Посилання в скарзі на те, що
алфавітна книга заповітів селищної
ради належним чином не оформлена, не
спростовує висновків суду, який
розглянув справу в межах позовних
вимог та повно і правильно оцінив
надані сторонами докази.

Відповідно до ст. 1256 ЦК спадкоємці
вправі здійснити тлумачення заповіту з
дотриманням правил тлумачення
правочинів, установлених ст. 213 ЦК.

За відсутності згоди між
спадкоємцями тлумачення заповіту
здійснюється судом відповідно до ст. 213
ЦК.

Виходячи з аналізу положень норм
ст. ст. 213, 1256 ЦК, тлумачення заповіту
здійснюється з метою встановлення
точної волі заповідача і може мати
місце, якщо заповіт викликає питання в
спадкоємців, має суперечливий
характер, у зв'язку з чим необхідно
уточнити його зміст.

При цьому ч. 2 ст. 213 ЦК не допускає,
щоб при тлумаченні правочину
здійснювався пошук волі учасника
правочину, який не знайшов
відображення в тексті самого
правочину.

Таким чином, при тлумаченні
заповіту не допускається внесення змін
у сам зміст заповіту, враховуючи також,
що заповіт - це особисте розпорядження
фізичної особи щодо належного їй майна,
майнових прав і обов'язків на випадок
своєї смерті (ст. 1233 ЦК).

Статтею 1301 ЦК України, якою
визначено, що свідоцтво про право на
спадщину визнається недійсним за
рішенням суду, якщо буде встановлено,
що особа, якій воно видане, не мала
права на спадкування, а також в інших
випадках, встановлених законом.

Оскільки при складанні ОСОБА_8
заповіту спадкове нерухоме майно:
частина будинку, земельна ділянка,
квартира, що знаходяться в
м.Кіровограді, на яке видані
оспорювані позивачем свідоцтва про
право на спадщину, належали
спадкодавцеві на праві власності та зі
змісту заповіту чітко вбачається воля
заповідача - все належне йому майно
заповідати (передати в порядку
спадкування) ОСОБА_7 (а.с.30), у суда були
відсутні підстави для тлумачення
заповіту та для висновку, що
спадкодавець заповідав лише належне
йому будинковолодіння, що знаходиться
по АДРЕСА_3.

Суд, відмовляючи у задоволенні
позовних вимог про визнання свідоцтв
про право на спадщину після смерті
ОСОБА_8 на вищезазначене майно
врахував вимоги вищевказаних норм і
обгрунтовано вважав, що підстави для їх
видачі на ім"я ОСОБА_7 були.

З матеріалів справи вбачається,
що крім оспорюваного заповіту 5 липня
2010 року спадкодавцем було складено і
підписано заповіт на ім"я ОСОБА_11, який
посвідчено секретарем
Єлизаветградківської селищної ради
Олександрівського району
Кіровоградської області Шевцовою В.В.,
зареєстрований в реєстрі за № 108 (а.с.31,
35 т.2). Відповідно до вимог ст. 1254 ЦК
України заповіт складений за
реєстровим № 108 скасовує попередній
заповіт, зареєстрований за № 107, у
частині спадкування автомобіля ВАЗ 2101
та вважається, що у ОСОБА_11 виникло
право на спадкування належного
спадкодавцеві автомобіля. Тому доводи
позивача, щодо скасування заповідачем
свого розпорядження щодо іншого майна,
в тому числі щодо якого виник спір,
безпідставні.

Згідно ч. 2 ст. 15 ЦК України кожна
особа має право на захист свого
інтересу, який не суперечить загальним
засадам цивільного законодавства, але
відповідно до ч. 2 ст. 13 ЦК України при
здійснені своїх прав особа зобовязана
утримуватися від дій, які могли б
порушити права інших осіб.

Зі змісту статті 16 ЦК України
кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко -
відеозаписів, висновків експертів.

Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна
сторона зобовязана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Належним чином вивчивши
матеріали справи, дослідивши надані
сторонами докази, вивчивши доводи,
якими сторони мотивували свої вимоги
та заперечення, правильно визначивши,
які правовідносини випливають із
встановлених обставин та застосувавши
ту норму матеріального закону, яка
підлягала застосуванню, суд першої
інстанції дійшов обґрунтованого
висновку про відмову в позові.

Рішення суду ухвалене з
додержанням норм матеріального та
процесуального права і підстави для
скасування чи зміни цього рішення
відсутні.

Оскаржувана ухвала суду про
скасування заходів забезпечення
позову відповідає вимогам ч.6 ст.154 ЦПК
України, тому не підлягає скасуванню.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 312-315,
317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_6,
який представляє інтереси ОСОБА_2,
відхилити.

Рішення та ухвалу Ленінського
районного суду м. Кіровограда від 31
травня 2013 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення та може бути оскаржена у
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя:

Судді: