10.12.2014 Єдиний унікальний номер 205/8905/14-ц
10 грудня 2014 року м. Дніпропетровськ
Ленінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:
головуючого судді Мовчан Д.В.
при секретарі Волкобоєвої А.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4, Друга Дніпропетровська державна нотаріальна контора, про визнання права власності на майно в порядку спадкування за заповітом,-
ОСОБА_1 (далі - Позивач) звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4, Друга Дніпропетровська державна нотаріальна контора, про визнання права власності на майно в порядку спадкування за заповітом.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що18.05.2010 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 був укладений договір довічного утримання (догляду), посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_7 за реєстровим № 2580, де за цим договором відчужувач - ОСОБА_6 передав, а набувач - ОСОБА_3 отримала у власність на умовах договору домоволодіння АДРЕСА_1 в м. Дніпропетровську. Однак рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18.02.2013 року, яке було залишено без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 березня 2014 року, та яке набрало законної сили, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_3, договір довічного утримання було визнано недійсним.
Позивач вказує, що 17 лютого 2000 року ОСОБА_6 склав заповіт, який був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_8 Згідно цього заповіту ОСОБА_6 на випадок своєї смерті все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось і взагалі все те, що буде йому належати на день смерті заповідав своїй дружині ОСОБА_9.
ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_6 помер а відтак, і з врахуванням обставин встановлених вказаним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська, після його смерті відкрилась спадщина, яка складається із 1/2 частини будинку № 5 з господарськими спорудами і з 1/2 частини земельної ділянки площею 0,0614 га, які належали йому на праві власності і які розташовані по АДРЕСА_2 м. Дніпропетровську. Окрім цього, далі позивач зазначає, що на момент смерті ОСОБА_6, його дружина ОСОБА_9 постійно проживала і була зареєстрована в жилому будинку, у зв'язку з чим, вона звернулася до Другої Дніпропетровської державної нотаріальної контори з відповідною заявою про прийняття спадщини після смерті свого чоловіка. Однак, одержати свідоцтво про право власності за заповітом не змогла, оскільки право власності на будинок на той час було зареєстровано за ОСОБА_3 (далі - Відповідач -2) на підставі недійсного договору довічного утримання.
Позивач також вказує, що 27 вересня 2010 року ОСОБА_9 склала заповіт на користь позивача, який зареєстровано за № 3307 приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4, а ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла, і після її смерті відкрилась спадщина, яка складається із будинку № 5 з господарськими спорудами і земельної ділянки площею 0,0614 по АДРЕСА_2 м. Дніпропетровську. Позивач зазначає, що вона, ОСОБА_1, звернулася 06.06.2011 року з відповідною заявою до нотаріальної контори про прийняття спадщини, однак органом нотаріату їй було відмовлено у видачі відповідного свідоцтва про право на таке спадкове майно.
У зв'язку з вищевикладеним, позивач, змушена звернутися до суду та просити суд визнати за нею, ОСОБА_1, у порядку спадкування за заповітом право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 в м. Дніпропетровську та земельну ділянку площею 614 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1
В судове засідання, призначене для розгляду справи по суті, позивач не з'явилася, надала до суду письмову заяву про розгляд справи у її відсутність, просить позов задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечувала.
Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у судове засідання не з'явилися, про день та час розгляду справи повідомлялись належним чином, про що свідчить повідомлення підприємства поштового зв'язку про вручення судової повістки, причини неявки суду не повідомили, заяв чи клопотань до суду не находило.
Третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4, у судове засідання не з'явилася, про день та час розгляду справи повідомлялась належним чином, причини неявки суду не повідомила, заяв чи клопотань від такої особи до суду не находило.
Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору Другої Дніпропетровської державної нотаріальної контори, у судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлялись належним чином, надали суду письмову заяву про розгляд справи за їх відсутності, просять винести рішення відповідно до вимог чинного законодавства.
Суд, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, доходить висновку, що позов підлягає задоволенню з огляду на нижчевикладене.
Так, судом встановлені наступні обставини справи та визначені відповідно до них правовідносини.
Судом встановлено, що ОСОБА_9 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 з 20 лютого 1949 року. Означений шлюб було припинено внаслідок смерті одного із подружжя. Зокрема, із матеріалів даної цивільної справи вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_6 (а.с. 24).
Відповідно до обставин, встановлених рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 лютого 2013 року, яке було залишено без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 березня 2014 року, вказане домоволодіння та означена земельна ділянка були сумісною власністю подружжя ОСОБА_9 та ОСОБА_6.
Означені обставини є для суду приюдиційними в силу вимог ст. 61 ЦПК України, адже вони встановлені рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 лютого 2013 року, яке набуло чинності у встановленому законом порядку, у зв'язку із чим такі обставини не підлягають доказуванню під час розгляду даної цивільної справи по суті.
Матеріалами справи підтверджено, що вказаним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 лютого 2013 року, яке згодом було залишено без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 березня 2014 року, було визнано договір довічного утримання (догляду) від 18 травня 2010 року, що був укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_3, та посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_10, зареєстрованого в реєстрі за № 2591 недійсним.
Таким чином, суд доходить висновку, що інша 1/2 частина домоволодіння АДРЕСА_1 та 1/2 частка земельної ділянки, що розташована на території Ленінського району м. Дніпропетровська по АДРЕСА_1 до моменту смерті належала ОСОБА_6, а відтак таке майно входило до спадкової маси, що утворилась після смерті зазначеної особи.
Матеріалами даної цивільної справи підтверджено, що за своє життя, а саме 17 лютого 2000 року ОСОБА_6 склав заповіт, який був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_8 відповідно до змісту якого на випадок своєї смерті все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось і взагалі все те, що буде йому належати на день смерті така особа заповідала своїй дружині ОСОБА_9.
Із матеріалів даної цивільної справи вбачається, що після смерті ОСОБА_6 його дружина ОСОБА_9 звернулась до Другої Дніпропетровської державної нотаріальної контори з відповідною заявою про прийняття спадщини після смерті свого чоловіка відповідно до вимог ст.ст. 1268-1270 ЦК України. Однак, за своє життя свідоцтво про право на спадщину за заповітом на вказане майно не отримала. Відповідно до вимог ч. 3. 1296 відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_9 померла (а.с. 139).
Згідно зі ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Аналіз цивільного законодавства в контексті права на спадкування свідчить, що успадковуються виключно ті права та обов'язки, які виникли та належали спадкодавцеві ще за життя; до складу спадщини входять права та обов'язки, які не припинилися внаслідок смерті спадкодавця.
Оскільки матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_9 прийняла спадщину у вигляді 1/2 частини домоволодіння АДРЕСА_1 та 1/2 частки земельної ділянки, що розташована на території Ленінського району м. Дніпропетровська по АДРЕСА_1, і вказаним судовим рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 лютого 2013 року встановлено, що за життя ОСОБА_9 належали на праві власності інші 1/2 частина домоволодіння № 5, та 1/2 частки земельної ділянки, що розташована на території Ленінського району м. Дніпропетровська по АДРЕСА_1, то суд доходить висновку, що після смерті ОСОБА_9 відкрилась вже спадщина на означене домоволодіння та земельну ділянку в цілому.
Судом також встановлено, що 27 вересня 2010 року ОСОБА_9 склала заповіт, який зареєстровано за № 3307 приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4, відповідно до змісту якого на випадок своєї смерті все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось і взагалі все те, що буде йому належати на день смерті така особа заповідала позивачеві по справі.
Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до ч. 1 ст.1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Відповідно до ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями фізичних осіб незалежно від сімейних відносин.
У відповідності до вимог частин 1, 3 статті 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі , із зазначенням місця та часу його складання. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.
Як вбачається з матеріалів справи, наведений порядок дотримано при посвідченні вказаних заповітів. Укладені заповіти відповідають вимогам Закону, оскільки складені у письмовій формі та посвідчені службовою особою визначеною ст.1251 ЦК України.
За положеннями ст.ст.1268, 1269 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Із урахуванням норм ст.1296 ЦК України свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством.
Згідно з роз'ясненнями, що містяться в п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України, від 30.05.2008 р., № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством; за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину. вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають; у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.
Судом також встановлено, що спадкова справа № 145/2010 після смерті спадкодавця ОСОБА_9 була заведена, та перебуває в провадженні приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4, що підтверджується інформаційною довідкою зі спадкового реєстру № 38927051 від 18.11.2014 року.
Із матеріалів даної цивільної справи вбачається, що 03.07.2014 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 була видана письмова постанова про відмову у вчинені нотаріальної дії у вигляді видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом позивачеві ОСОБА_1, на домоволодіння та земельну ділянку, що знаходяться за адресою: м. Дніпропетровську, АДРЕСА_1.
Таким чином, суд доходить висновку, що в даному випадку у позивача відсутні умови для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину.
Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів Згідно ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права.
Таким чином, з огляду на вказані вимоги закону та встановлені судом фактичні обставини справи, суд вважає позовні вимоги позивача такими, що підлягають задоволенню шляхом визнання за позивачем ОСОБА_1, права власності в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_9 померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 року, на домоволодіння № 5, та 1/2 частки земельної ділянки, що розташована на території Ленінського району м. Дніпропетровська по АДРЕСА_1.
Визнаючи таке речове право суд враховує також і те, що оглядом технічного паспорту, об'єктів самочинного будівництва на території означеного домоволодіння не виявлено, будь-яких інших спадкоємців, які б звернулись до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, та таких які б мали право на обов'язкову долю у вказаній спадщині, судом не встановлено.
Суд також зауважує, що відповідачі, будучи належним чином повідомлені про розгляд даної цивільної справи по суті, в судове засідання не з'явилися, заперечень на позов та доказів на їх обґрунтування суду не надали, що дає суду право при заочному розгляді справи обмежитись доказами, наданими позивачем, що повністю відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України.
На підставі ст. 88 ЦПК України з відповідачів також слід стягнути на користь позивача судові витрати, що були ним понесені, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме: судового збору у розмірі 497 грн. 09 коп. із кожного відповідача окремо.
Керуючись ст. ст. 755, 756 ЦК України, ст.ст. 5, 8, 10, 11, 57, 60, 88, 169, 209, 212- 215 ЦПК України, суд, -
1. Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4, Друга Дніпропетровська державна нотаріальна контора, про визнання права власності на майно в порядку спадкування за заповітом - задовольнити.
3. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 497 грн. 09 коп.
4. Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 497 грн. 09 коп.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Позивач має право оскаржувати заочне рішення до Апеляційного суду Дніпропетровської області, шляхом подачі в десяти денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги через Ленінський районний суд м. Дніпропетровська.
Суддя : Мовчан Д.В.