Справа № 755/3573/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" березня 2014 р. Дніпровський районний суд міста Києва в складі

головуючого - судді Гончарук В.П.

при секретарі Погорілій К.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщення Дніпровського районного суду м. Києва справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності, суд -

в с т а н о в и в:

Позивач, звернувся до суду за вказаним вище позовом, в якому попросив визнати за ним право власності на об'єкт нерухомого майна, а саме, на громадську (виробничу) будівлю загальною площею 112,9 квадратних метрів, що розташована за адресою: АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що він на підставі розпорядження Дніпровської районної державної адміністрації «Про дозвіл на установку архітектурних малих форм та надання в орендне користування земельних ділянок під ними» від лютого 1997 року № 75 та рішення Київської міської ради «Про погодження місць розташування об'єктів» від 27 грудня 2001 року № 180/1614 володіє та користується земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 починаючи з 1997 року і на даний момент.

23 червня 2011 року між позивачем та відповідачем укладено Договір інвестування, за яким Позивач взяв на себе зобов'язання організувати спорудження громадської (виробничої) будівлі, орієнтовною загальною площею 180,0 квадратних метрів, за адресою: АДРЕСА_1, та здійснити закріплення за Відповідачем Обєкту інвестування, а Відповідач, в свою чергу, зобов'язався здійснити відповідне фінансування Обєкта інвестування на умовах, в порядку та строки, що передбачені вищезазначеним Договором.

Обєкт інвестування за Договором інвестування від 23 червня 2011 року є приміщення магазину, орієнтовною загальною площею 80 (вісімдесят) квадратних метрів, місце розташування яких, на другому поверсі громадської (виробничої) будівлі за будівельною адресою: АДРЕСА_1.

Позивачем зазначено, що ним за власні кошти було побудовано спірний об'єкт нерухомості, проте, відповідач оспорює право власності позивача, неправомірно посилаючись на те, що Інвестиційний договір є дійсний, що, на думку позивача, є підставою для захисту його права власності на підставі ст. 392 Цивільного кодексу України.

Відповідач, згідно з запереченнями на позовну заяву, проти задоволення позовних вимог заперечив, посилаючись на те, що згідно з укладеним між сторонами Договору інвестування а саме, п.п. 3.2.1. п. 3.2. Договору, у випадку невчасного фінансування Обєкта фінансування з боку відповідача позивач має лише право на продовження терміну виконання будівельних робіт. Також зазначив, що відповідно до Договору про інвестування право односторонньої відмови від договору передбачено тільки у Виконавця, тобто позивача, що суттєво порушує права відповідача, та ставить його в явно не вигідне становище. В обґрунтування поважних причин нездійснення належним чином фінансування Обєкта інвестування відповідачем надано пояснення, що в четвертому розділі Договору про інвестування сторони передбачили порядок фінансування та ціну договору. Сторони домовились, що сума кожного платежу, яка мала бути внесена відповідачем коригується відповідно до зміни офіційного курсу однієї гривні до одного долара США. Відповідач вважає, що позивач мав повідомляти відповідача про розміри платежів. У зв'язку з чим наполягав на відмові у задоволення позовних вимог позивача, так як спірне майно повинне було за умовами Договору перейти у власність відповідача.

Вивчивши матеріали справи та заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

На підставі розпорядження Дніпровської районної державної адміністрації «Про дозвіл на установку архітектурних малих форм та надання в орендне користування земельних ділянок під ними» від лютого 1997 року № 75 та рішення Київської міської ради «Про погодження місць розташування об'єктів» від 27 грудня 2001 року № 180/1614 позивач володіє та користується земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 починаючи з 1997 року і на момент пред'явлення позову.

Орендну плату за землю позивач сплачує, що підтверджено квитанціями за 2011, 2012 та 2013 роки.

З огляду на викладене, суд робить висновок про те, що позивачу в встановленому законом порядку, надано право користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1.

Позивачем та відповідачем було укладено Договір інвестування, за яким Позивач взяв на себе зобов'язання організувати спорудження громадської (виробничої) будівлі, орієнтовною загальною площею 180,0 квадратних метрів, за адресою: АДРЕСА_1, та здійснити закріплення за Відповідачем Обєкту інвестування, а Відповідач, в свою чергу, зобов'язався здійснити відповідне фінансування Обєкта інвестування на умовах, в порядку та строки, що передбачені вищезазначеним Договором.

Обєкт інвестування визначено приміщення магазину загальною площею 80 (вісімдесят) квадратних метрів, місце розташування яких, на другому поверсі громадської (виробничої) будівлі за будівельною адресою: АДРЕСА_1.

Пунктом 4.2. Договору інвестування Сторонами погоджено ціну договору к розмірі 320 000,00 гривень.

Відповідно до 4.3. Договору інвестування Відповідач зобов'язався сплатити на користь позивача вартість Обєкту інвестування за одним із обраних варіантів, а саме:

- одним єдиним платежем у повному обсязі, отримавши знижку 5 % від ціни Договору, зазначеної в

підпункті 4.2.1. Договору інвестування ;

- у відповідності із графіком фінансування платежами у розмірах та строки, що передбачені Договором.

Отже, судом встановлено що повну

Підпунктом 6.3.4. п. 6.3. та підпунктом 8.7.1 п. 8.7. Договору інвестування передбачено право позивача на розірвання Договору інвестування в односторонньому порядку. Так, відповідно до наведеного пункту сторона має право в односторонньому порядку розірвати Договір інвестування якщо Інвестор (відповідач) порушить порядок інвестування , передбачений. 4.5. Договору інвестування більш ніж на 30 (тридцять) календарних днів. Дане право було реалізовано позивачем 01 липня 2012 року у зв'язку із простроченням відповідачем фінансування об'єкта інвестування більш ніж на 4 календарних місяців, що відповідає положенням ст. 651 Цивільного кодексу України та п. 8.7, п. 8.9. Договору інвестування.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема, листування між позивачем та відповідачем, та підтверджено сторонами, відповідач до цього часу не виконав свої зобов'язання перед позивачем за Інвестиційним договором щодо здійснення фінансування Об'єкта інвестування відповідно до умов підпункту 4.2.1. п. 4.2. Договору інвестування та наполягає на неправомірності розірвання позивачем в односторонньому порядку Договору інвестування.

При цьому, відповідач посилається на п. 3.2.1. п. 3.2. Договору інвестування, відповідно до яких у випадку невчасного фінансування Обєкта фінансування з боку відповідача позивач має лише право на продовження терміну виконання будівельних робіт, а не розривати договір. Також відповідач зазначає, що відповідно до Договору про інвестування право односторонньої відмови від договору передбачено тільки у Виконавця, тобто позивача, що суттєво порушує права відповідача, та ставить його в явно не вигідне становище. В обґрунтування поважних причин нездійснення належним чином фінансування Обєкта інвестування відповідачем надано пояснення, що в четвертому розділі Договору про інвестування сторони передбачили порядок фінансування та ціну договору. Сторони домовились, що сума кожного платежу, яка мала бути внесена відповідачем коригується відповідно до зміни офіційного курсу однієї гривні до одного долара США. Відповідач вважає, що позивач мав повідомляти відповідача про розміри платежів. У зв'язку з чим наполягав на відмові у задоволення позовних вимог позивача, так як спірне майно повинне було за умовами Договору перейти у власність відповідача.

Свої заперечення проти розірвання Договору інвестування в односторонньому порядку та належність спірного майна саме відповідачу останнім зазначено в листах від 14 жовтня 201123 року, від 04 серпня 2013 року.

Відповідно до ст. 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договорів допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як зазначалось, в п. 8.7., п. 8.9. Договору інвестування визначено, що сторона має право в односторонньому порядку ініціювати розірвання Інвестиційний договір, якщо друга сторона порушить свої зобов'язання за цим договором, а саме, якщо Інвестор (відповідач) порушить порядок інвестування, передбачений п. 4.5. Договору інвестування більш ніж на 30 (тридцять) календарних днів.

Факт прострочення фінансування Відповідачем та не сплати коштів передбачених Договором інвестування на користь позивача представником відповідача визнано.

Судом встановлено, що відповідачем порушено свої зобов'язання за Договором інвестування щодо здійснення фінансування Об'єкта інвестування відповідно до умов п. 4.5. Договору інвестування та Обєкт інвестування непроінвестований відповідачем по сьогоднішній день. Відповідно до п. 5.1. Договору інвестування, позивач зобов'язаний передати Обєкт інвестування лише виключно за умови належного і реального виконання Інвестором (відповідачем) умов Договору з фінансування Обєкта інвестування.

Листом від 01 липня 2012 року позивачем повідомлено відповідача про те, що факт порушення останнім умов фінансування об'єкта інвестування за Договором інвестування є істотним порушенням умов договору, внаслідок чого, керуючись п. 8.7. та п. 8.9. зазначеного договору, позивач ініціює розірвано його в односторонньому порядку з 01 липня 2012 року.

Відповідно до ч. 3 ст. 651 Цивільного кодексу України, у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1, в результаті організації виконання будівельних робіт за власні кошти споруджено об'єкт інвестування, а саме, громадської (виробничої) будівлі загальною площею 112,9 квадратних метрів, на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1, що є в його користуванні.

Площа нежитлової будівлі, яку було реконструйовано позивачем становить 112,9 квадратних метрів про що свідчить технічний паспорт виданий ТОВ «Підприємство «Бюро технічної інвентаризації» 25 жовтня 2013 року інвентаризаційна справа № 7.

Згідно з ч. 5 ст. 20 Земельного кодексу України, види використання земельної ділянки в межах певної категорії земель (крім земель сільськогосподарського призначення та земель оборони) визначаються її власником або користувачем самостійно в межах вимог, встановлених законом до використання земель цієї категорії, з урахуванням містобудівної документації та документації із землеустрою.

Згідно до ч. 5 ст. 376 ЦК України, на вимогу власника (користувача) земельної ділянки, суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Відповідно до ч. 3 ст. 377 ЦК України, якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Згідно до ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).

Згідно до ст. 181 ЦК України, до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливою без їх знецінення та зміни їх призначення.

Судом встановлено, що позивач в момент здійснення будівельних робіт був законним користувачем земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1, вчасно сплачував та в повному обсязі орендну плату за користування земельною ділянкою.

Згідно з наданим до матеріалів справи висновком експерта за результатами будівельно-технічного дослідження, складеним Київською незалежною судово-експертною установою 25 вересня 2013 року

№ 0633, за наслідками технічного обстеження громадської (виробничої) будівлі загальною площею 112,9 квадратних метрів, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, було встановлено, що наведена будівля відповідає вимогам Державних будівельних норм і пожежної безпеки по наступним показникам:

- загальним даним, характеристикою конструктивних елементів, будівельній готовності, та технічному стану;

- наявності інженерних комунікацій.

Враховуючи добрий технічний стан, який не загрожує безпечній експлуатації нежитлової будівлі та її 100 відсоткову будівельну готовність, то зазначений об'єкт придатний до експлуатації станом на момент складання висновку.

Зазначений висновок з урахуванням статей 57, 58, 59 Цивільно процесуального кодексу України, може свідчити про відсутність порушень основних державних будівельних норм та можливість подальшого безпечного користування спірною будівлею за її функціональним призначенням.

На підставі викладеного, суд робить висновок про те, що існування об'єкту нерухомого майна - громадської (виробничої) будівлі загальною площею 112,9 квадратних метрів, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, не порушує нічиї права. Документів, які б підтверджували, що спірне майно порушує права інших осіб, до матеріалів справи не надано.

Як зазначалось, позивач звернувся до суду з вимогою про визнання за ним право власності на громадську (виробничу) будівлю загальною площею 112,9 квадратних метрів, що розташована за адресою: АДРЕСА_1

Відповідно до ст.16 Цивільного кодексу України способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Таким чином, позов про визнання права власності - це недоговірна вимога про констатацію перед третіми особами факту приналежності позивачу права власності на спірне майно, не поєднане з конкретними вимогами про повернення майна чи усунення інших перешкод, не пов'язаних з позбавленням володіння.

Відповідно до приписів ст.ст. 317, 320 Цивільного кодексу України, власникові належать право володіння, користування та розпорядження майном, зокрема, він має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом.

Положеннями ст. 328 Цивільного кодексу України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Частиною 1 статті 331 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом.

З огляду на викладене, суд робить висновок про те, що у позивача виникло на законних підставах та безсумнівно наявне право власності на спірне майно - громадську (виробничу) будівлю загальною площею 112,9 квадратних метрів, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, яке, як встановлено судом, споруджено позивачем за власні кошти, розташоване на земельній ділянці, законним користувачем якої був та є позивач, та існування якого не порушує нічиї права.

Проте, матеріали справи свідчать про те, що відповідач оспорює право власності позивача на спірне майно. Так, листом від 14 жовтня 2012 року відповідач посилається на Договір інвестування який, як він вважає є дійсним та вимагає передання у його власність Обєкт інвестування. У судовому засіданні відповідачем зазначено, що прострочення здійснення фінансування Обєкта інвестування було допущено ним з вини позивача, який не виконав свої зобов'язання за Договором, а саме, не повідомив відповідача про вартість одного квадратного метру Обєкту інвестування в момент коли за умовами Договору у відповідача виникало зобов'язання сплатити кошти на користь Позивача.

Такі твердження відповідача суд не приймає до уваги, оскільки, як встановлено судом, фінансування Обєкта інвестування відповідачем не здійснено і по теперішній час, у зв'язку з чим згідно

п. 5.1. Інвестиційного договору зобов'язання у позивача щодо передачі Обєкта інвестування відповідачу не виникло.

За приписами ст. 392 Цивільного кодексу України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно до п.2 ст.3 Цивільного Кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом.

Згідно ст. 41 Конституції України, кожен має право вільно володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до ст.316 Цивільного кодексу України, правом власності особи є право особи на певну річ, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 319 ЦК України, встановлюється, що власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд, та має право вчиняти до свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Статтею 320 Цивільного кодексу України передбачено право власника використовувати своє майно для підприємницької діяльності. Наразі, ст.321 Цивільного кодексу України гарантує, що особа може бути позбавлена права власності або обмежена в його здійсненні лише в випадках, прямо передбачених законом.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Враховуючи викладене, позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. 41 Конституції України, ст.ст. 3, 16, 188, 316, 317, 319-322, 328, 331, 392, 651 Цивільного кодексу України, ч. 5 ст. 20 Земельного кодексу України, керуючись ст.ст. 10, 11, 88, 209, 212, 214, 215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити

Визнати за ОСОБА_1 і/н НОМЕР_1 право власності на будівлю загальною площею 112,9 м.2, розташованої за адресою: АДРЕСА_1.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду міста Києва протягом 10 -ти днів з моменту проголошення рішення суду. Особами, що не були присутні на оголошенні рішення протягом 10 діб з дня отримання копії рішення суду.

Суддя