Справа № 372/4372/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 грудня 2014 року
Обухівський районний суд
Київської області у складі:

головуючого судді - Проць Т. В. ,

при секретарі - Бенчук О.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні Обухівського
районного суду Київської області
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
Публічного акціонерного товариства
«УкрСиббанк» про визнання недійсним
договору іпотеки,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулась до суду з позовною
заявою, в якій просить суд визнати
недійсним договір іпотеки від 05.12.2007
року №71549, укладений між нею та ПАТ
«УкрСиббанк» (в минулому Акціонерним
комерційним інноваційним банком). В
обґрунтування заяви зазначила, що
05.12.2007 року між позивачем та
відповідачем укладено договір про
надання споживчого кредиту №0.
Виконання зобов'язання за вказаним
договором забезпечувалося заставою
нерухомості, а саме двохкімнатної
квартири, загальною площею 52,00 кв.м., що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. На
підставі вказаних положень договору,
05.12.2007 року укладено договір іпотеки
№71549, що був посвідчений приватним
нотаріусом Обухівського нотаріального
округу ОСОБА_2 11.09.2013 року ПАТ
«УкрСиббанк» звернувся до
Обухівського районного суду Київської
області з позовною заявою про
стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за
договором, процентів, нарахованих за
користування кредитом та пені.
Відповідно, з моменту подачі вказаного
позову у ПАТ «УкрСиббанк» виникло
право пред'явити вимогу про виконання
зобов'язання шляхом звернення
стягнення на предмет іпотеки та
починається перебіг строку позовної
давності щодо визнання недійсним
договору іпотеки. Позивач просить суд
визнати іпотечний договір недійсним,
посилаючись на те, що відповідно до
ст.1046 параграфу 1 за договором позики
одна сторона передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками та посилається на
постанову Пленуму Вищого
спеціалізованого суду з розгляду
цивільних та кримінальних справ «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»,
а саме, що при вирішенні спорів щодо
кредитних правовідносин, суди мають
виходити з положень ст.ст. 41,42, 99
Конституції України, ст.1 Першого
протоколу до Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод, норми
яких регулюють питання власності.
Позивач, здійснивши аналіз балансу
відповідача, станом на кінець грудня 2007
року, що був складений незалежним
аудитором та розміщений на Інтернет
сайті банку, оскільки не має доступу до
бухгалтерських книг відповідача,
прийшов до висновку, що на момент
укладення правочину щодо надання
споживчого кредиту, банк під час
укладення договорів кредиту
розпоряджався грошовими коштами,
зокрема, що йому не належали на праві
власності. Грошові кошти, які належать
на праві власності клієнтам
відповідача, а також резерви банку не
можуть бути використані відповідачем
для надання кредитів, оскільки
відповідач не є їх власником і не має
правомочності щодо розпорядження ними,
так як відповідно до ст.41 Конституції
України як норми прямої дії, функція
розпорядження належить виключно
власнику. На думку позивача, відповідач
не мав права укладати кредитний
договір не маючи у своїй власності
грошові кошти і як наслідок вимагати
дострокового повернення кредиту,
процентів за користування кредитом та
пені, оскільки будь-які грошові вклади
в банківських установах є майном,
об'єктом права власності та належать
клієнтам банку на правах власності, а
тому вважає, що кредитний договір з
додатками є нікчемним правочином та не
створює юридичних наслідків, крім тих,
що пов'язані з його недійсністю.

Представник позивача Джулай Г.В. в
судовому засіданні позовні вимоги
підтримав з підстав, наведених у
позовній заяві та пояснив, що іпотечний
договір слід визнати недійсним,
оскільки його укладено на виконання
нікчемного кредитного договору.

Представник відповідача ПАТ
«УкрСиббанк» в судовому засіданні
проти задоволення позову заперечила
через його необґрунтованість та
безпідставність.

Заслухавши пояснення представників
сторін та дослідивши матеріали справи,
суд вважає, що позов не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст.1 Закону України «Про
іпотеку» іпотекою є вид забезпечення
виконання зобов'язання нерухомим
майном, що залишається у володіння і
користуванні іпотекодавця, згідно з
яким іпотекодержатель має право в разі
невиконання боржником забезпеченого
іпотекою зобов'язання одержати
задоволення своїх вимог за рахунок
предмета іпотеки переважно перед
іншими кредиторами цього боржника у
порядку, встановленому цим законом.

Згідно ст.3 Закону «Про іпотеку»
іпотека виникає на підставі договору,
закону або рішення суду. Взаємні права
і обов'язки іпотекодавця та
іпотекодержателя за іпотечним
договором виникають з моменту його
нотаріального посвідчення. У разі
порушення боржником основного
зобов'язання відповідно до іпотеки
іпотекодержатель має право
задовольнити забезпечені нею вимоги за
рахунок предмета іпотеки переважно
перед іншими особами, права чи вимоги
яких на передане в іпотеку нерухоме
майно не зареєстровані у встановленому
законом порядку або зареєстровані
після державної реєстрації іпотеки.

Згідно ч.1 ст.203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави та суспільства, його
моральним засадам.

Згідно ч.1 ст.215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені ч.1-3,
5, 6 ст.203 ЦК України, а згідно ч.2 тієї ж
норми недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

Судом встановлено, що 05.12.2007 року між
відповідачем та ОСОБА_1 укладено
кредитний договір №0 на суму 30 000
гривень на споживчі потреби зі строком
повернення кредиту до 05.12.2017 року. До
вказаного договору сторонами були
укладені додаткові угоди 30.03.2009 року та
30.07.2010 року про зміну графіку та схеми
погашення кредиту.

В забезпечення виконання
кредитного договору 05.12.2007 року між
банком та ОСОБА_1 укладено договір
іпотеки, відповідно до якого остання
передає в іпотеку двохкімнатну
квартиру за адресою: АДРЕСА_1, загальною
площею 52,0 кв.м. Зазначений договір
посвідчений приватним нотаріусом
Обухівського нотаріального округу
ОСОБА_2 та зареєстрований в реєстрі за
№ 2326.

Чинним заочним рішенням Обухівського
районного суду від 23.12.2013 року з ОСОБА_1
стягнуто на користь відповідача
заборгованість за кредитним договором
№0 від 05.12.2007 року в сумі 307607 грн. 15
коп.

Сторонами визнається, що на підставі
вказаного рішення видано виконавчий
лист, який звернуто до примусового
виконання.

За правилами ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна
особа зобов'язана довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Оцінивши в сукупності докази по справі
суд приходить до висновку, що доводи
позивача та її представника про
нікчемність кредитного договору і як
наслідок недійсність договору іпотеки,
укладеного між сторонами не знайшло
свого підтвердження в ході розгляду
справи.

За таких обставин, суд приходить
до висновку про відсутність підстав
для визнання договору іпотеки від
05.12.2007 року недійсним.

Керуючись ст.ст.3, 10, 11, 15, 60, 212-215 ЦПК
України, суд,-

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
Публічного акціонерного товариства
«УкрСиббанк» про визнання недійсним
договору іпотеки відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Київської області через
Обухівський районний суд шляхом подачі
апеляційної скарги в десятиденний
строк з дня отримання копії рішення.

СуддяПроць Т. В.