АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н
И[1]

[2]

15 січня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду міста Києва в складі:

головуючого судді: Мазурик О.Ф.,

суддів: Прокопчук Н.О.,
Росік Т.В.,

при секретарі: Мурзі М.В.,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1,
який діє в інтересах ОСОБА_2,

на рішення Печерського районного суду
м. Києва від 07 травня 2013 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про визнання правочину
недійсним, визнання права власності та
відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И
Л А:

Рішенням Печерського районного суду м.
Києва від 07 травня 2013 року в
задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням
суду, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_1
звернувся до суду з апеляційною
скаргою, в обґрунтування якої зазначив,
що рішення суду є незаконним та
необґрунтованим, ухвалене з грубим
порушенням норм матеріального та
процесуального права, висновки суду не
відповідають дійсним обставинам
справи.

Незаконність та необґрунтованість
рішення полягає в тому, що під час
розгляду справи судом не вірно
встановлено обставини справи, зокрема
не з'ясовно, що під час вчинення
спірного правочину позивачка не могла
усвідомлювати значення своїх дій та
керувати ними, оскільки перебувала під
дією лікарських препаратів.

Також суд, не маючи спеціальних знань в
галузі судової психіатрії, дав оцінку
психічного стану позивачки на момент
вчинення оспорюваного правочину та при
цьому безпідставно відмовив у
проведенні судово-психіатричної
експертизи, чим позбавив сторону
позивача подати до суду докази у
вигляді висновку судово-психіатричної
експертизи.

Просив рішення Печерського районного
суду м. Києва від 07 травня 2013 року
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким позовні вимоги задовольнити в
повному обсязі.

Позивачка в судовому засіданні
апеляційну скаргу підтримала, з
підстав викладених в ній та просила
задовольнити.

Представники відповідачки - ОСОБА_4 та
ОСОБА_5 в судовому засіданні проти
апеляційної скарги заперечували та
просили відмовити в її задоволенні,
посилаючись на те, що рішення є
законним та обґрунтованим.

Вислухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення осіб, які з'явилися в судове
засідання, дослідивши матеріали
справи, перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів дійшла висновку,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України за
договором дарування одна сторона
(дарувальник) передає або
зобов'язується передати в майбутньому
другій стороні (обдаровуваному)
безоплатно майно (дарунок) у власність.

Судом встановлено та підтверджується
матеріалами справи, що 17 грудня 2009 року
між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено
договір дарування Ѕ частини квартири
АДРЕСА_1, який посвідчений приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_6 та
зареєстрований в реєстрі за № 3735.

Відповідно до умов договору ОСОБА_2
безоплатно передала у власність ОСОБА_3
вказану частину квартири.

Звертаючись до суду з позовом
позивачка посилалась на те, що на час
укладення договору вона не
усвідомлювала значення своїх дій
внаслідок тяжкого стану здоров'я, а
тому просила визнати договір дарування
частини квартири недійсним з підстав,
передбачених статтею 225 ЦК України.

Ухвалюючи рішення, суд першої
інстанції виходив з того, що позивачкою
не надано суду належних та допустимих
доказів на підтвердження тієї
обставини, що на момент укладення
спірного договору вона не
усвідомлювала значення своїх дій, що є
підставою для відмови в задоволенні
позову.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду та вважає його
правильним, з наступних підстав.

Частиною 1 статті 225 ЦК України
передбачено, що правочин, який
дієздатна фізична особа вчинила у
момент, коли вона не усвідомлювала
значення своїх дій та (або) не могла
керувати ними, може бути визнаний судом
недійсним за позовом цієї особи, а в
разі її смерті - за позовом інших осіб,
чиї цивільні права або інтереси
порушені.

Правила статті 225 ЦК України
поширюються на ті випадки, коли фізичну
особу не визнано недієздатною, однак у
момент вчинення правочину особа
перебувала в такому стані, коли вона не
могла усвідомлювати значення своїх дій
та не могла керувати ними (тимчасовий
психічний розлад, нервове потрясіння
тощо).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 145 ЦПК України
призначення експертизи є обов'язковим
за клопотанням хоча б однієї із сторін,
якщо у справі необхідно встановити
психічний стан особи.

Як роз'яснено в п. 16 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9
«Про судову практику розгляду
цивільних прав про визнання правочинів
недійсними» для визначення наявності
психічного стану особи на момент
укладення правочину суд відповідно до
статті 145 ЦПК зобов'язаний призначити
судово-психіатричну експертизу за
клопотанням хоча б однієї зі сторін.
Справи про визнання правочину
недійсним із цих підстав вирішуються з
урахуванням як висновку
судово-психіатричної експертизи, так і
інших доказів відповідно до статті 212
ЦПК.

З матеріалів справи вбачається, що за
клопотанням представника позивача
судом першої інстанції неодноразово
призначалася судова-психіатрична
експертиза для визначення психічного
стану ОСОБА_2 в момент укладення
спірного договору дарування частини
квартири.

Зокрема, ухвалою Печерського районного
суду м. Києва від 09 грудня 2010 року у
справі призначено судово-психіатричну
експертизу та направлено матеріали
даної цивільної справи для її
проведення до Київського міського
центру судово-психіатричних експертиз.
Проте, матеріали справи були повернуті
для вирішення судом питання про
надання додаткових відомостей для
проведення експертизи.

14 травня 2012 року матеріали справи
повторно були направлені до Київського
міського центру судово-психіатричних
експертиз для проведення
судово-психіатричної експертизи.
Однак, у зв'язку з неявкою ОСОБА_2 на
неодноразові виклики експерта,
матеріали справи без висновку експерта
були повернуті до суду.

03.12.2012 за клопотанням представника
позивача матеріали справи втретє
направлені судом для проведення
судово-психіатричної експертизи, але
повернулися на адресу суду без
висновку експерта, внаслідок неявки
позивачки на неодноразові виклики
експерта.

Відтак, судова колегія вважає
необґрунтованими доводи апеляційної
скарги, що суд першої інстанції
безпідставно відмовив у проведенні
судово-психіатричної експертизи.

Крім цього, слід зазначити, що ухвалою
Апеляційного суду м. Києва від 17
липня 2013 року задоволено клопотання
представника ОСОБА_2 - ОСОБА_1 та
призначено по справі
судово-психіатричну експертизу, на
вирішення якої поставлено питання, чи
усвідомлювала ОСОБА_2 значення своїх
дій та могла керувати ними під час
підписання 17.12.2009 договору дарування
частини квартири.

Матеріали справи для проведення
експертизи направлено до Українського
науково-дослідного інституту
соціальної і судової психіатрії та
наркології.

Однак, матеріали справи повернулися на
адресу суду без висновку експерта про
проведення судово-психіатричної
експертизи, у зв'язку з не оплатою
коштів за її проведення.

За наведених обставин, судова колегія
приходить до висновку, що ОСОБА_2
ухиляється від участі в експертизі.

Беручи до уваги вищезазначене, а також
положення статті 146 ЦПК України, яка
передбачає, що у разі ухилення особи,
яка бере участь у справі, від подання
експертам необхідних матеріалів,
документів або від іншої участі в
експертизі, якщо без цього провести
експертизу неможливо, суд залежно від
того, хто з цих осіб ухиляється, а також
яке для них ця експертиза має значення,
може визнати факт, для з'ясування якого
експертиза була призначена, або
відмовити у його визнанні, колегія
суддів приходить до висновку, що суд
першої інстанції обґрунтовано
відмовив в задоволенні позову,
оскільки позивачкою в силу статті 60 ЦПК
України не доведено тих обставин, на
які вона посилалася як на підставу
своїх вимог.

При цьому, судом надано оцінку показам
свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9, які
були допитані в судовому засіданні.

Судова колегія також погоджується з
висновком суду, що ОСОБА_2 за станом
свого здоров'я могла з'явитися до
експертної установи для проведення
судово-психіатричної експертизи,
оскільки дані обставини
підтверджуються наявними в матеріалах
справи доказами.

Доводи апеляційної скарги про те, що
судом проведена неправильна оцінка
доказів, зокрема щодо психічного стану
позивачки, що призвело до
неправильного вирішення справи, не
можуть бути прийняті судом апеляційної
інстанції в якості підстав для
скасування оскаржуваного рішення,
оскільки відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК
України суд оцінює докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному,
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі,
були предметом дослідження в суді
першої інстанції, отримали належну
оцінку і висновків суду не
спростовують.

Колегія суддів також погоджується з
висновком суду щодо відсутності
правових підстав для задоволення
позовних вимог про визнання права
власності та відшкодування моральної
шкоди, оскільки такі вимоги є похідними
від вимоги про визнання договору
недійсним, в задоволенні якої
відмовлено.

Враховуючи викладене, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції
встановивши відповідні правовідносини
та застосувавши норми, які регулюють
дані правовідносини, дійшов
правильного висновку, що заявлені
позивачкою вимоги не знайшли свого
підтвердження під час розгляду справи
у зв'язку з відсутністю належних та
допустимих доказів та відмовив в
задоволенні позову за його
недоведеністю.

Таким чином, судова колегія приходить
до висновку, що суд першої інстанції
повно з'ясував обставини справи та дав
належну оцінку всім доказам, наданим
сторонами згідно зі ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК
України, а в рішенні навів переконливі
доводи на обґрунтування своїх
висновків.

Інші доводи апеляційної скарги
висновків суду не спростовують і не
дають підстав вважати, що судом
допущено порушення норм матеріального
чи процесуального права, які призвели
або могли призвести до неправильного
вирішення спору.

Згідно ч. 1 ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія
суддів дійшла висновку про відхилення
апеляційної скарги та залишити рішення
суду першої інстанції без змін як таке,
що є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 307, 308, 313-315, 317, 319,
325, 327 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л
А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, який діє в
інтересах ОСОБА_2, - відхилити.

Рішення Печерського районного суду м.
Києва від 07 травня 2013 року - залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена
протягом двадцяти днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ шляхом подачі касаційної скарги
безпосередньо до цього суду.

Головуючий:

Судді:

Справа № 2-347/11

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/161/2014

Головуючий у суді першої інстанції:
Козлов Р.Ю.

Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Мазурик О.Ф.