УХВАЛА

іменем україни

26 листопада 2014 рокум. Київ Колегія
суддів судової палати у цивільних
справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Лесько А.О.,
Хопти С.Ф.,

Червинської М.Є.,
Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом товариства з
обмеженою відповідальністю «Кредитні
ініціативи» до ОСОБА_3 про звернення
стягнення на предмет іпотеки за
касаційною скаргою ОСОБА_3, подану
представником - ОСОБА_4, на рішення
Зміївського районного суду
Харківської області від 28 квітня 2014
року та ухвалу апеляційного суду
Харківської області від 24 вересня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року товариство з
обмеженою відповідальністю «Кредитні
ініціативи» (далі - ТОВ «Кредитні
ініціативи») звернулось до суду з
указаним позовом, посилаючись на те, що
18 березня 2008 року між акціонерним
комерційним промислово-інвестиційним
банком та ОСОБА_3 було укладено
кредитний договір, за умовами якого
позичальник отримала кредит у розмірі
180 тис. доларів США зі сплатою
13 % річних з кінцевим терміном
повернення до 4 березня 2018 року. На
забезпечення виконання за цим
договором між банком та позичальником
було укладено договір іпотеки,
предметом якої є вбудоване нежитлове
приміщення, що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1. Зазначало, що 17 грудня 2012 року
між банком та товариством було
укладено договір про відступлення
права вимоги, у тому числі і за
вказаними кредитним та іпотечним
договорами. У зв'язку з неналежним
виконанням позичальником умов
договору утворилась заборгованість у
розмірі 1 818 701 грн 24 коп.

Ураховуючи наведене, позивач просив у
рахунок погашення заборгованості за
кредитним договором звернути
стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням Зміївського районного суду
Харківської області від 28 квітня
2014 року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Харківської області
від 24 вересня 2014 року, позов ТОВ
«Кредитні ініціативи» задоволено. У
рахунок погашення заборгованості
ОСОБА_3 перед ТОВ «Кредитні ініціативи»
за кредитним договором від 18 березня 2008
року, яка станом на 30 червня 2013 року
становить 1 818 701 грн 24 коп., звернуто
стягнення на предмет іпотеки -
вбудоване нежитлове приміщення,
розташованого за адресою: АДРЕСА_1,
шляхом проведення прилюдних торгів
згідно Закону України «Про виконавче
провадження», за початковою ціною
встановленою на рівні не нижчому за
звичайні ціни на цей вид майна,
визначеною на підставі оцінки,
проведеної суб'єктом оціночної
діяльності/незалежним експертом на
стадії оцінки майна під час проведення
виконавчих дій. Вирішено питання про
розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 в особі
представника - ОСОБА_4, посилаючись на
неправильне застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить
скасувати судові рішення та ухвалити
нове рішення, яким у задоволенні позову
ТОВ «Кредитні ініціативи» відмовити.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив із того, що оскільки
ОСОБА_3 неналежним чином виконувала
свої зобов'язання за кредитним
договором, внаслідок чого допустила
заборгованість, то слід звернути
стягнення на предмет іпотеки шляхом
застосування процедури його продажу
іпотекодержателем.

Проте повністю погодитись із такими
висновками судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судові
рішення не відповідають.

Судами встановлено, що 18 березня 2008
року між Акціонерним комерційний
промислово-інвестиційним банком та
ОСОБА_3 було укладено кредитний
договір, за умовами якого позичальник
отримала кредит у розмірі 180
тис. доларів США зі сплатою 13 % річних з
кінцевим строком повернення до
4 березня 2018 року. На забезпечення
виконання зобов'язань за вказаним
договором міжбанком та ОСОБА_3 було
укладено договір іпотеки, предметом
якої є вбудоване нежитлове приміщення,
що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1.

17 грудня 2012 року між ПАТ «Акціонерний
комерційний промислово-інвестиційний
банк» та ТОВ «Кредитні ініціативи»
укладено договір відступлення права
вимоги та договір про передачу прав за
договорами забезпечення, у тому числі і
за зазначеними договорами.

ОСОБА_3 не виконувала належним чином
зобов'язання за договором, станом на 30
червня 2013 року за розрахунком позивача
утворилась заборгованість у розмірі 1
818 701 грн 24 коп.

Відповідно до чч. 1, 3 ст. 33 Закону
України «Про іпотеку» у разі
невиконання або неналежного боржником
основного зобов'язання
іпотекодержатель вправі задовольнити
свої вимоги за основним зобов'язанням
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки; звернення стягнення на
предмет іпотеки здійснюється на
підставі рішення суду, виконавчого
напису нотаріуса або згідно з
договором про задоволення вимог
іпотекодержателя.

Згідно зі ст. 39 Закону України «Про
іпотеку» у разі задоволення судом
позову про звернення стягнення на
предмет іпотеки у рішенні суду
зазначаються загальний розмір вимог та
всі його складові, що підлягають сплаті
іпотекодержателю з вартості предмета
іпотеки.

Суди дійшли правильного висновку про
те, що відповідачем порушені умови
кредитного договору та договору
іпотеки, в установлений договором
строк сума кредиту, процентів, комісій
та штрафних санкцій сплачені не були.

Разом із тим, перш ніж звертати
стягнення на предмет іпотеки, суд
зобов'язаний чітко, відповідно до вимог
закону та умов договору визначити
розмір заборгованості.

Однак суди, визначаючи розмір
заборгованості за кредитним договором,
виходили із розрахунку ТОВ «Кредитні
ініціативи». При цьому суди не
врахували, що згідно цього розрахунку
заборгованість нарахована з березня 2008
року (а.с. 43).

Також суди не врахували, що п. 3.3
кредитного договору визначено,що
проценти за користування кредитом
нараховуються банком в останній
робочий день поточного місяця в період
з першого по останній календарний день
поточного місяця та сплачуються
позичальником щомісяця на протязі 15
календарних днів з дати їх нарахування.

Пунктом 2.3 кредитного договору
визначений кінцевий термін погашення
заборгованості 4 березня 2018 року.

Графіком погашення кредиту
встановлено щомісячне погашення
кредитної заборгованості до 25 числа
кожного місяця.

Таким чином, умовами договору
погашення кредитної заборгованості та
строки сплати чергових платежів
визначено місяцями.

Отже, поряд з установленням строку дії
договору сторони встановили й строки
виконання боржником окремих
зобов'язань (внесення щомісячних
платежів), що входять до змісту
зобов'язання, яке виникло на основі
договору.

Строк виконання кожного щомісячного
зобов'язання згідно із частиною
третьою статті 254 ЦК України спливає у
відповідне число останнього місяця
строку. Перебіг строку починається з
наступного дня після відповідної
календарної дати або настання події, з
якою пов'язано його початок (стаття 253
ЦК України).

Відповідно до статті 256 ЦК України
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови в позові
(частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два
види позовної давності: загальну і
спеціальну.

Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки
(стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом
встановлена спеціальна позовна
давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК
України передбачає, що позовна
давність в один рік застосовується до
вимог про стягнення неустойки (штрафу,
пені).

За загальним правилом перебіг
загальної і спеціальної позовної
давності починається з дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила (частина перша статті
261 ЦК України).

Так, за зобов'язаннями з визначеним
строком виконання перебіг позовної
давності починається зі спливом строку
виконання (частина п'ята статті 261 ЦК
України).

Для обчислення позовної давності
застосовуються загальні положення про
обчислення строків, що містяться у
статтях 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної
давності пов'язується не стільки зі
строком дії (припинення дії) договору,
скільки з певними моментами (фактами),
які свідчать про порушення прав особи
(стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу
позовної давності співпадає з моментом
виникнення в зацікавленої сторони
права на позов, тобто можливості
реалізувати своє право в примусовому
порядку через суд.

Таким чином, ураховуючи, що за умовами
договору та графіку погашення
заборгованості погашення кредиту
повинно здійснюватись позичальником
частинами до 25 числа кожного місяця, а
процентів - щомісяця на протязі 15
календарних днів з дати їх нарахування,
то початок перебігу позовної давності
для стягнення цих платежів необхідно
обчислювати з моменту (місяця, дня)
невиконання позичальником кожного із
цих зобов'язань.

Зазначена правова позиція висловлена у
постанові Верховного Суду України від
19 березня 2014 року № 6 - 20 цс 14, яка згідно
зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для
усіх судів України.

Крім того, суди виходили з того, що
правильність нарахованої
ТОВ «Кредитні ініціативи»
заборгованості по пені не спростована
відповідачем.

За правилами ст. 549 ЦК України
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасного
виконання грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Тобто пеня - це санкція, яка
нараховується з першого дня
прострочення й до тих пір поки
зобов'язання не буде виконано. Її
розмір збільшується залежно від
продовження правопорушення.

Правова природа пені така, що позовна
давність до вимог про її стягнення
обчислюється по кожному дню (місяцю), за
яким нараховується пеня, окремо. Право
на позов про стягнення пені за кожен
день (місяць) виникає щодня (щомісяця)
на відповідну суму, а позовна давність
обчислюється з того дня (місяця), коли
кредитор дізнався або повинен був
дізнатися про порушення права.

Стягнення неустойки (пені, штрафу)
обмежується останніми 12 місяцями перед
зверненням кредитора до суду, а
починається з дня (місяця), з якого вона
нараховується, у межах строку позовної
давності за основною вимогою.

Проте суди у порушення ст. ст. 212-214, 315
ЦПК України зазначене не врахували, не
звернули на те, що хоча у наданому ТОВ
«Кредитні ініціативи» розрахунку
заборгованості зазначено, що
заборгованість по пені виникла у
березні 2013 року, проте на початок
обчислення вже становила 1 287 доларів 85
центів США. Тобто, суди не перевірили
розрахунок на відповідність вимогам
закону та умовам договору, не з'ясували
момент настання строку погашення
кожного чергового платежу, з якого
повинна обчислюватись позовна
давність та розрахунок заборгованості
по неустойці.

Ураховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, судами не
встановлено, їх рішення не
відповідають вимогам ст. 213 ЦПК
України щодо законності й
обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК
України є підставою для їх скасування з
передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану
представником - ОСОБА_4, задовольнити
частково.

Рішення Зміївського районного суду
Харківської області від 28 квітня
2014 року та ухвалу апеляційного суду
Харківської області від 24 вересня
2014 року скасувати, справу
передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
А.О.Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є. Червинська

В.А. Черненко