УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №: 22-ц/191/60/14Головуючий суду
першої інстанції:Захарова К.П.
Доповідач суду апеляційної
інстанції:Авраміді Т. С. "14" січня
2014 р. колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Автономної Республіки Крим в
м.Феодосія у складі:

Головуючого суддіАвраміді Т.С.,
СуддівПриходченко А.П., Самойлової О.В.,
При секретаріБогданович О.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Феодосії цивільну
справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7,
ОСОБА_8, третя особа - Комунальне
підприємство «Аршинцево», про усунення
перешкод у користуванні житловим
приміщенням, вселення, за апеляційною
скаргою ОСОБА_7 на рішення Керченського
міського суду АР Крим від 18 вересня 2013
року,

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2012 року ОСОБА_6 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_8, у
якому просить зобов'язати відповідачів
не чинити перешкоди у користування
квартирою АДРЕСА_1 та вселити його у
вказану квартиру до кімнати площею 12,2
кв.м.

Позовні вимоги мотивовані тим, що
позивач є одним із співвласників
квартири АДРЕСА_1, однак відповідачі
чинять перешкоди у користуванні
зазначеним житловим приміщенням,
змінюють замки на вхідних дверях, не
дають можливості вселитися. Втім
позивач має намір використовувати
вказану квартиру для проживання.

Ухвалою Керченського міського суду від
15 лютого 2013 року вимоги ОСОБА_6 в
частині вселення його у кімнату площею
12,2 кв.м. залишені без розгляду на
підставі заяви позивача (а.с.137).

Рішенням Керченського міського суду АР
Крим від 18 вересня 2013 року позов
задоволено: зобов'язано відповідачів
не чинити позивачу перешкоди у
користування квартирою АДРЕСА_1 та
позивач вселений у вказану квартиру.

Не погодившись з таким рішенням суду
ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, в якій
просить його скасувати та ухвалити
нове про відмову у позові.

В обґрунтування апеляційної скарги
апелянт посилається на порушення судом
першої інстанції норм процесуального
та матеріального права.

Апелянт зазначає, що суд першої
інстанції не звернув уваги на те, що
таке рішення порушує положення ст.ст.
47, 50 ЖК України та вселення позивача
призведе до порушення прав на житло
інших осіб.

Також в апеляційній скарзі йдеться про
недоведеність позивачем факту
вчинення з боку відповідачів перешкод
у користуванні позивачем спірним
майном.

Крім того, апелянт вважає, що суд
необґрунтовано не взяв до уваги заяву
ОСОБА_6 про залишення позовних вимог
про вселення без розгляду і розглянув
вимоги про вселення до спірного житла
по суті в порушення положень ст.207 ЦПК
України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення відповідачки ОСОБА_7 та
представника відповідачів,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
перевіривши матеріали справи, колегія
судів дійшла висновку, що апеляційна
скарга підлягає відхиленню.

Згідно з вимогами частини 1 статті 303
Цивільного процесуального кодексу
України під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Як правильно встановлено судом та
вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_6
на підставі свідоцтва про право
власності на житло від 03 жовтня 1996 року
(а.с.6,52) є власником ? частки квартири
АДРЕСА_1. Відповідачі є також
співвласниками вказаної квартири.

З копії особового рахунку НОМЕР_1
вбачається, що у квартирі АДРЕСА_1
зареєстровані: ОСОБА_7, ОСОБА_6 та
ОСОБА_9 (а.с.4).

03 липня 2012 року шлюб між ОСОБА_7 та
ОСОБА_6 розірваний (а.с.30), між колишнім
подружжям внаслідок конфліктів
склалися неприязнені стосунки
(а.с.34,44,45).

Задовольняючи позовні вимоги суд
першої інстанції виходив з того, що
відповідачами порушується право
власності ОСОБА_6 на вищезазначену
квартиру, а саме створюються перешкоди
у користуванні вищезазначеною
квартирою, що є підставою для захисту
прав позивача у визначений ним спосіб:
вселення у квартиру та зобов'язання
відповідачів не чинити перешкоди.

З таким висновком погоджується колегія
суддів, виходячи з такого.

Правом власності є право особи на річ
(майно), яке вона здійснює відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб. Власникові належать
права володіння, користування та
розпоряджання своїм майном. На зміст
права власності не впливають місце
проживання власника та
місцезнаходження майна. Право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні
(ст.ст. 316, 317, 321 ЦК України).

Згідно ст. 150 ЖК України громадяни, які
мають у приватній власності будинок
(частину будинку), квартиру,
користуються ним (нею) для особистого
проживання і проживання членів їх
сімей і мають право розпоряджатися
цією власністю на свій розсуд:
продавати, дарувати, заповідати,
здавати в оренду, обмінювати,
закладати, укладати інші не заборонені
законом угоди.

Аналогічні правила встановлені ч. 1 ст.
383 ЦК України.

Проте, як вбачається із сукупності
зібраних у справі доказів: відповіді
начальника 2 відділу Керченського МУ
ГУМВС України в АР Крим на ім'я
позивача, (а.с.7) та показів свідка
ОСОБА_10 відповідачі створюють
перешкоди у користуванні позивачем
вказаною квартирою, зокрема і у
вселенні.

Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має
право звернутися до суду за захистом
свого особистого немайнового або
майнового права та інтересу.

Статтею 391 ЦК України встановлено, що
власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпоряджання
своїм майном.

Частиною 2 ст. 79 ЗУ «Про виконавче
провадження» встановлено, що примусове
вселення полягає у забезпеченні
державним виконавцем безперешкодного
входження стягувача у приміщення,
зазначене у виконавчому документі,
та його проживання (перебування) в
ньому.

За таких обставин та виходячи з того, що
спосіб захисту порушеного права має
бути ефективним, адекватним та
відповідати змісту порушеного права
суд першої інстанції дійшов
обґрунтованому висновку про наявність
підстав для задоволення позову.

Доводи апелянта про те, що позивач
не довів створення перешкод з боку
відповідачів у користуванні ним
житловим приміщенням спростовуються
матеріалами справи, зокрема відповіддю
начальника 2 відділу Керченського МУ
ГУМВС України в АР Крим на ім'я
позивача, яким підтверджується факт
звернення позивача до правоохоронних
органів з приводу створення
відповідачами перешкод ОСОБА_6 у
користуванні квартирою (а.с.7) та
показами свідка ОСОБА_10, який також
підтвердив факт створення
відповідачами перешкод у користуванні
квартирою, доказів на його
спростування відповідачами не надано.

Також не беруться до уваги доводи
апеляційної скарги про те, що суд
першої інстанції не звернув уваги на
те, що таке рішення порушує ст.ст. 47, 50 ЖК
України за тих підстав, що вони не
містять підстав для скасування
оскаржуваного рішення суду, оскільки
вказані положення закону не
розповсюджуються на спірні
правовідносини і регулюють питання при
наданні житла державного або
комунального житлового фонду у
користування.

Також не заслуговують на уваги
посилання апелянта на те, що частка
позивача у праві власності на квартиру
є незначною, він має інше житло, у
сімейних відносинах з іншими
власниками квартири не перебуває.
Вказані обставини не мають правового
значення для вирішення даного спору і
не впливають на реалізацію позивачем
свого права власності.

Не містять підстав для скасування
оскаржуваного рішення суду і доводи
апеляційної скарги про те, що дана
справа була розглянута судом першої
інстанції з порушенням вимог ст. 207 ЦПК
України незважаючи на те, що вимоги
ОСОБА_6 про вселення були залишенні без
розгляду за його заявою.

Так з матеріалів справи вбачається, що
позивач просив залишити без розгляду
вимоги про вселення його до конкретної
кімнати, а не до квартири в цілому. На
останніх вимогах ОСОБА_6 наполягав, що
підтверджується заявою ОСОБА_6 (а.с. 86)
та технічним записом судового
засідання. Ухвалою Керченського
міського суду АР Крим від 15 лютого 2013
року (а.с.137) заява позивача про
залишення без розгляду певних вимог
була задоволена і вимоги про вселення
до конкретної кімнати площею 12,2 кв.м.
були залишені без розгляду, інші вимоги
- зокрема про вселення до квартири
залишились предметом судового
розгляду і правильно були вирішені
судом першої інстанції по суті.

Інші доводи, викладені в апеляційній
скарзі, також не спростовують
правильність висновків суду першої
інстанції та не містять правових
підстав для скасування чи зміни
рішення суду.

Колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції повно і правильно встановив
правовідносини, які склалися між
сторонами, фактичні обставини, належно
оцінив докази, надані сторонами та
ухвалив рішення, яке відповідає
вимогам закону та фактичним обставинам
справи.

За таких обставин колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
що відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України є
підставою для відхилення апеляційної
скарги і залишення без змін рішення
суду.

На підставі наведеного і керуючись,
статтею 303, пунктом 1 частини 1 статті 307,
частиною 1 статті 308, статтями 314, 315
Цивільного процесуального кодексу
України, колегія суддів судової палати
у цивільних справах Апеляційного суду
Автономної Республіки Крим у м.
Феодосії,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 на рішення
Керченського міського суду АР Крим від
18 вересня 2013 року - відхилити.

Рішення Керченського міського суду АР
Крим від 18 вересня 2013 року - залишити
без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення,
однак може бути оскаржена до
касаційної інстанції шляхом подачі
касаційної скарги протягом двадцяти
днів.

Судді:

Т.С. Авраміді А.П. Приходченко
О.В.Самойлова