АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________
Справа №669/708/13-ц
Провадження №22-ц/792/26/14
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2014 року
м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

апеляційного суду Хмельницької
області

в складі:
головуючого-судді Ярмолюка О.І.,

суддів Власенка О.В.,
Юзюка О.М.,

при
секретарі Байдичі О.В.,

з участю
відповідача-позивача ОСОБА_1,

його представника
ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_1 про поділ спільного майна
подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_1
до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу,
визнання майна особистою приватною
власністю, поділ спільного майна
подружжя за апеляційною скаргою ОСОБА_1
на рішення Білогірського районного
суду Хмельницької області від 2 жовтня
2013 року,

встановила:

У червні 2013 року ОСОБА_3
звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1
про поділ спільного майна подружжя -
автомобіля FIAT Doblo AOPP 4, 2003 року
випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1
(далі - автомобіль). Позивачка просила
суд виділити автомобіль у власність
ОСОБА_1 і присудити їй з останнього 40000
грн. грошової компенсації вартості ?
частки автомобіля.

ОСОБА_3 зазначила, що з 22 вересня
2007 року вона перебуває з відповідачем у
зареєстрованому шлюбі, в якому дітей не
має, і з серпня 2012 року сторони
припинили шлюбні стосунки. У період
спільного проживання вони набули
автомобіль вартістю 80000 грн., а на даний
час сторони не можуть досягти згоди
щодо його поділу.

В липні 2013 року ОСОБА_1 звернувся
до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_3
про розірвання шлюбу, зареєстрованого
22 вересня 2007 року відділом державної
реєстрації актів цивільного стану
Білогірського районного управління
юстиції у Хмельницькій області
(актовий запис № 37). Також позивач
просив суд визнати автомобіль його
особистою приватною власністю,
здійснити поділ фотоапарата Panasonic FZ18,
телевізора Toshiba 32, пральної машини Daewoo,
кухонного комбайна Moulinex, ноутбука Acer
Aspire, згідно якого йому виділити
фотоапарат і телевізор, а ОСОБА_3 -
пральну машину, кухонний комбайн і
ноутбук.

ОСОБА_1 зазначив, що шлюбні
відносини між сторонами не склалися,
внаслідок чого в сім'ї виникали
суперечки, сварки та скандали.
Відповідачка порушувала подружню
вірність, а він з весни 2011 року
підтримує стосунки з іншою жінкою. З
середини вересня 2011 року сторони
проживають окремо та не ведуть
спільного господарства, збереження
сім'ї неможливе. Автомобіль придбаний
позивачем за особисті кошти, а ОСОБА_3
не включила до переліку майна побутову
техніку, яка набута сторонами за час
шлюбу та є їх спільною сумісною
власністю подружжя.

Рішенням Білогірського районного
суду Хмельницької області від 2 жовтня
2013 року позов ОСОБА_3 задоволено
частково. В порядку поділу спільного
майна подружжя визнано за ОСОБА_3 право
власності на ? частину автомобіля. В
решті позову відмовлено. Стягнуто з
ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 114 грн. 70 коп.
судових витрат. Позов ОСОБА_1
задоволено частково. Шлюб,
зареєстрований 22 вересня 2007 року у
відділі державної реєстрації актів
цивільного стану Білогірського
районного управління юстиції
Хмельницької області між ОСОБА_1 і
ОСОБА_3 (актовий запис № 37), розірвано. В
порядку поділу спільного майна
подружжя визнано за ОСОБА_1 право
власності на фотоапарат Panasonic FZ18
вартістю 2191 грн. і телевізор Toshiba 32
вартістю 4200 грн., а всього на суму 6391
грн., та витребувано вказане майно з
володіння ОСОБА_3 В порядку поділу
спільного майна подружжя визнано за
ОСОБА_3 право власності на пральну
машину Daewoo вартістю 870 грн., кухонний
комбайн Philips HR7766 вартістю 2350 грн. і
ноутбук Acer Aspire вартістю 3000 грн., а
всього на суму 6220 грн. В решті позову
відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_3 на
користь ОСОБА_1 178 грн. 61 коп. судового
збору.

Додатковим рішенням
Білогірського районного суду
Хмельницької області від 18 листопада
2013 року в порядку поділу спільного
майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право
власності на ? частину автомобіля.

Суд виходив з того, що подальше
спільне життя подружжя ОСОБА_1
неможливе та збереження сім'ї
суперечить їх інтересам. Автомобіль і
побутова техніка набуті сторонами за
час шлюбу, належать їм на праві
спільної сумісної власності подружжя
та підлягають поділу в рівних частках.
Сторони не досягли згоди щодо
реального поділу автомобіля, який є
неподільною річчю, та не внесли на
депозитний рахунок суду відповідної
грошової суми, а тому відсутні підстави
для присудження одному з подружжя
грошової компенсації замість його
частки у праві власності на автомобіль
і це майно слід залишити у спільній
частковій власності сторін.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1
просить змінити рішення суду в частині
поділу автомобіля та визнати
автомобіль його особистою приватною
власністю посилаючись на неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи, недоведеність цих
обставин, які суд вважав встановленими,
порушення судом норм матеріального та
процесуального права.

Рішення суду в частині розірвання
шлюбу та поділу побутової техніки не
оскаржується.

Позивачка-відповідачка ОСОБА_3,
яка в установленому законом порядку
оповіщена про час і місце судового
засідання, до суду не з'явилася.

Заслухавши учасників процесу та
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК
України апеляційний суд відхиляє
апеляційну скаргу і залишає рішення
без змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Судом вірно з'ясовані фактичні
обставини справи та дана їм належна
оцінка, а його висновки
підтверджуються матеріалами справи і
ґрунтуються на нормах чинного
законодавства.

Встановлено, що з 22 вересня 2007
року ОСОБА_1 і ОСОБА_3 перебували у
зареєстрованому шлюбі, в якому вони
дітей не мають. У серпні 2012 року сторони
припинили шлюбні стосунки та спільне
ведення господарства.

За час шлюбу ОСОБА_1 і ОСОБА_3
набули автомобіль, який належить їм на
праві спільної сумісної власності.

Зазначені обставини
підтверджуються показаннями свідків і
наявними у справі письмовими доказами.

Частиною 1 статті 57 СК України
встановлено, що особистою приватною
власністю дружини, чоловіка є: 1) майно,
набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте
нею, ним за час шлюбу, але на підставі
договору дарування або в порядку
спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за
час шлюбу, але за кошти, які належали їй,
йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним
за час шлюбу внаслідок його
приватизації відповідно до Закону
України «Про приватизацію державного
житлового фонду»; 5) земельна ділянка,
набута нею, ним за час шлюбу внаслідок
приватизації земельної ділянки, що
перебувала у її, його користуванні, або
одержана внаслідок приватизації
земельних ділянок державних і
комунальних сільськогосподарських
підприємств, установ та організацій,
або одержана із земель державної і
комунальної власності в межах норм
безоплатної приватизації, визначених
Земельним кодексом України.

Відповідно до ст. 60 СК України
майно, набуте подружжям за час шлюбу,
належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо) самостійного
заробітку (доходу). Вважається, що кожна
річ, набута за час шлюбу, крім речей
індивідуального користування, є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

У разі поділу майна, що є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, частки майна дружини та
чоловіка є рівними, якщо інше не
визначено домовленістю між ними або
шлюбним договором (ч. 1 ст. 70 СК України).

В силу ч.ч. 1, 4, 5 ст. 71 СК України
майно, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, ділиться
між ними в натурі. Якщо дружина та
чоловік не домовилися про порядок
поділу майна, спір може бути вирішений
судом. При цьому суд бере до уваги
інтереси дружини, чоловіка, дітей та
інші обставини, що мають істотне
значення. Присудження одному з
подружжя грошової компенсації замість
його частки у праві спільної сумісної
власності на майно, зокрема на житловий
будинок, квартиру, земельну ділянку,
допускається лише за його згодою, крім
випадків, передбачених Цивільним
кодексом України. Присудження одному з
подружжя грошової компенсації можливе
за умови попереднього внесення другим
із подружжя відповідної грошової суми
на депозитний рахунок суду.

Як роз'яснив Пленум Верховного
Суду України у п. 25 постанови від
21 грудня 2007 року № 11 «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя», вирішуючи питання про поділ
майна, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, зокрема
неподільної речі, суди мають
застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71
СК щодо обов'язкової згоди одного з
подружжя на отримання грошової
компенсації та попереднього внесення
другим із подружжя відповідної
грошової суми на депозитний рахунок
суду. За відсутністю такої згоди
присудження грошової компенсації може
мати місце з підстав, передбачених ст.
365 ЦК, за умови звернення подружжя
(одного з них) до суду з таким позовом
(ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на
депозитний рахунок суду відповідної
грошової суми. У разі коли жоден з
подружжя не вчинив таких дій, а
неподільні речі не можуть бути реально
поділені між ними відповідно до їх
часток, суд визнає ідеальні частки
подружжя в цьому майні без його
реального поділу і залишає майно у
спільній частковій власності.

Стаття 60 СК України презюмує, що
майно, набуте під час шлюбу, належить
чоловікові і жінці на праві спільної
сумісної власності, якщо належними та
допустимими доказами не буде доведено,
що це майно набуте одним із подружжя за
особисті кошти.

Свідки ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 в суді
підтвердили, що сторони підтримували
шлюбні відносини та спільно вели
господарство до серпня 2012 року і набули
автомобіль у шлюбі.

З актів від 13 вересня 2013 року і 24
вересня 2013 року, складеними мешканцями
будинку АДРЕСА_1 (а.с. 110, 111), убачається,
що сторони на умовах договору найму
спільно проживали у квартирі НОМЕР_2
цього будинку до серпня 2012 року.

Посадковий талон транспортної
компанії «Рики - А» (а.с. 112) свідчить, що
в липні 2012 року ОСОБА_1 і ОСОБА_3 спільно
відпочивали в Болгарії.

Показання свідків ОСОБА_10,
ОСОБА_11, ОСОБА_12, які зазначили, що
сторони припинили шлюбні стосунки у
вересні 2011 року, є суперечливими та не
узгоджуються з іншими доказами у
справі.

Акти від 8 і 10 липня 2013 року,
складені відповідно комісією
Київської житлово-експлуатаційної
контори № 303 та мешканцями будинку
АДРЕСА_2 (а.с. 63, 64), про те, що ОСОБА_1 з
вересня 2011 року проживав у квартирі
НОМЕР_3 вказаного будинку, достовірно
не підтверджують той факт, що в цей
період сторони не підтримували шлюбні
відносини та не вели спільного
господарства.

Матеріали Державтоінспекції та
свідоцтво про реєстрацію
транспортного засобу серії НОМЕР_4 (а.с.
27, 164-190) свідчать, що ОСОБА_1 придбав
автомобіль на підставі договору
купівлі-продажу від 20 вересня 2011 року.

Розписка ОСОБА_1 (а.с. 65) про те, що
він 20 вересня 2011 року позичив у ОСОБА_11
58000 грн., достовірно не вказує, що ці
кошти були витрачені ОСОБА_1 на
придбання автомобіля.

Суд першої інстанції дав належну
оцінку дослідженим доказам і правильно
виходив з того, що сторони набули
автомобіль за час шлюбу, внаслідок чого
він належить їм на праві спільної
сумісної власності.

Надані ОСОБА_1 докази не вказують
на те, що автомобіль є його особистою
приватною власністю. За таких обставин
суд дійшов правильного висновку, що в
цій частині вимоги ОСОБА_1 є
безпідставними та необґрунтованими.

Автомобіль є неподільною річчю та
не може бути поділений в натурі, а
сторони не погоджуються сплатити
іншому подружжю грошову компенсацію
замість його частки у праві спільної
власності на автомобіль, не довели
розмір цієї грошової компенсації та не
внесли відповідної грошової суми на
депозитний рахунок суду.

З огляду на викладене, суд
правомірно визнав ідеальні частки
подружжя в цьому майні без його
реального поділу і залишив автомобіль
у спільній частковій власності сторін.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду першої
інстанції.

Рішення суду ґрунтується на повно
і всебічно досліджених обставинах
справи та ухвалено з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
а тому підстав для його скасування в
межах доводів апеляційної скарги не
вбачається.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 314, 315, 319, 324
ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
відхилити.

Рішення Білогірського районного
суду Хмельницької області від 2 жовтня
2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення, проте може
бути оскаржена в касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
нею законної сили.

Головуючий: /підпис/
Судді: /підписи/

Згідно з оригіналом: суддя
апеляційного суду
О.І. Ярмолюк

Головуючий у першій інстанції - Давидюк
О.І.

Доповідач - Ярмолюк О.І.
Категорія 47