22-ц/772/203/2014Головуючий в суді першої
інстанції:Венгрин О. О.Категорія:
6Доповідач: Ковальчук О. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" січня 214 р. м. ВінницяКолегія
суддів судової палати у цивільних
справах Апеляційного суду
Вінницької області в складі :

головуючого: Ковальчука О.В.,

суддів : Медяного В.М.,
Жданкіна В.В.

при секретарі : Агеєвій Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі судових засідань
Апеляційного суду Вінницької області
цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, за участі третьої особи, яка не
заявляє самостійних вимог ОСОБА_4, про
усунення перешкод в користуванні
земельною ділянкою шляхом зобов'язання
засипати вигрібну яму, знести вольєр
для собаки, демонтування водопроводу,
усунення підвищення асфальтного
покриття біля вхідних дверей сараїв,
відшкодування матеріальної і
моральної шкоди

за апеляційними скаргами ОСОБА_2,
ОСОБА_3 на рішення Вінницького міського
суду Вінницької області від 4 грудня 2013
року, -

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_2 звернулась до суду з вказаним
позовом, мотивуючи його тим, що їй
належить 1/4 частка домоволодіння по
АДРЕСА_1 та земельні ділянки: площею 0,0068
га, 0,0057 га, 0,0042 га, які знаходяться за
вказаною адресою, а ОСОБА_3 належить 15/100
часток зазначеного домоволодіння. У 2000
році відповідачка без погодження з
ОСОБА_2, самовільно провела через
частину земельної ділянки позивачки
водопровід, а згодом самовільно
побудувала на її земельній ділянці
вигрібну яму та вольєр для собаки.
Своїми діями відповідачка спричинила
ОСОБА_2 майнову та моральну шкоду,
створила незручності у використанні її
земельної ділянки. На думку позивачки,
проведення водопроводу завдало
пошкоджень її сараю, а розміщення
вольєру та вигрібної ями утворюють
неприємні запахи, що порушує екологію
земельної ділянки та впливає на стан її
здоров'я. Вона позбавлена права в
повній мірі користуватись своєю
власністю. У 2008 році ОСОБА_3, без
погодження з позивачкою,
заасфальтувала подвір'я перед її
сараями, в результаті чого рівень площі
подвір'я став вище рівня вхідних дверей
до сараїв, стічні води стали потрапляти
до сараїв та руйнувати їх. Комісією
виконкому Вінницької міської ради
відповідачку було зобов'язано усунути
підвищення асфальту, але вона цього не
виконала. Ремонт пошкодженого сараю
позивачка оцінює в 1000 грн., а завдану їй
моральну шкоду, внаслідок зазначених
дій відповідачки - у 10000 грн.

Враховуючи викладене, ОСОБА_2 просила
суд зобов'язати відповідачку усунути
перешкоди в користуванні власністю -
земельною ділянкою, що по АДРЕСА_1, яка
належить їй на праві приватної
власності, шляхом знесення вольєру для
собаки і усунення за власний рахунок
підвищення асфальтного покриття біля
вхідних дверей сараїв «В» та «в» на
довжину передніх стін сараїв, шириною
до будівлі, позначеної індексом «Г»,
висотою 10 см., зобов'язання засипати
вигрібну яму, демонтування
водопроводу, стягнути 10000 моральної
шкоди та 1000 грн. - майнової.

Рішенням Вінницького міського суду
Вінницької області від 4 грудня 2013 року
позов задоволено частково. Зобов'язано
ОСОБА_3 усунути перешкоди в
користуванні власністю - земельною
ділянкою, що по АДРЕСА_1, яка належить на
праві приватної власності ОСОБА_2,
шляхом знесення вольєру для собаки і
усунення за власний рахунок підвищення
асфальтного покриття біля вхідних
дверей сараїв «В» та «в» на довжину
передніх стін сараїв, шириною будівлі,
позначеної індексом «Г», висотою 10 см.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 на
відшкодування моральної шкоди 200 грн. У
решті позовних вимог - відмовлено,
вирішено питання щодо судових витрат.

Не погодившись із вказаним рішенням в
частині відмови в задоволенні позовних
вимог щодо зобов'язання ОСОБА_3
засипати вигрібну яму та відшкодування
майнової шкоди в розмірі 9800 грн.,
ОСОБА_2, посилаючись на незаконність та
необґрунтованість рішення в цій
частині, порушення та неправильне
застосування судом норм матеріального
та процесуального права,
невідповідність висновків суду
обставинам справи, неповне з'ясування
судом обставин, що мають значення для
справи, в апеляційній скарзі просить
рішення суду першої інстанції у
вказаній частині скасувати та
постановити нове, яким задовольнити
дані позовні вимоги.

ОСОБА_3 оскаржуване рішення вважає
необґрунтованим, незаконним, прийнятим
з порушенням норм матеріального права
в частині зобов'язання її знести вольєр
для собаки, тому у своїй апеляційній
скарзі просить рішення суду першої
інстанції змінити у цій частині,
відмовивши ОСОБА_2 в задоволенні
вказаних позовних вимог.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_5 апеляційну
скаргу своєї довірительки підтримав
повністю та просив її задовольнити,
посилаючись на викладені в ній доводи
та подані заперечення.

У судовому засіданні в суді
апеляційної інстанції ОСОБА_3 та її
представник ОСОБА_6 апеляційну скаргу
підтримали повністю та просили її
задовольнити, посилаючись на викладені
в ній доводи.

Належним чином повідомлені про час і
місце розгляду справи інші особи, які
беруть участь у її розгляді, до
судового засідання в суді апеляційної
інстанції не з'явились, що відповідно
до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України не
перешкоджає її розгляду за їх
відсутності.

Колегія суддів, перевіривши законність
і обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційних
скарг та вимог, заявлених у суді першої
інстанції, заслухавши пояснення
представників сторін у справі й ОСОБА_3
та дослідивши її матеріали, вважає, що
апеляційні скарги слід відхилити, а
рішення суду залишити без змін,
виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Враховуючи, що рішення суду в частині
відмови у задоволенні позовних вимог
щодо стягнення майнової шкоди,
демонтування водопроводу та
зобов'язання ОСОБА_3 усунути за власний
рахунок підвищення асфальтного
покриття біля вхідних дверей сараїв
«В» та «в» на довжину передніх стін
сараїв, шириною до будівлі, позначеної
індексом «Г», висотою 10 см. сторонами у
справі не оскаржується, тому в цій
частині воно залишається без змін та не
підлягає перевірці.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_2
є власником 1/4 частки домоволодіння по
АДРЕСА_1 (а.с.9) та земельних ділянок:
площею 0,0068 га (державний акт на право
власності на земельну ділянку від
24.06.2011 року - а.с.11), площею 0,0042 га
(державний акт на право власності на
земельну ділянку від 24.06.2011 року - а.с.10),
площею 0,0057 га (державний акт на право
власності на земельну ділянку від
24.06.2011 року - а.с.12), які також по АДРЕСА_1.

Відповідачка ОСОБА_3 є власником 15/100
часток домоволодіння за вказаною
адресою (а.с.186-189).

Копії технічного паспорту
домоволодіння по АДРЕСА_1 на а.с. 43-49
станом на 21.11.2002 року і на а.с. 103-108
станом на 16.03.2012 року.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Вінниці від 27.02.2002 року встановлено
порядок користування земельною
ділянкою по АДРЕСА_1 між ОСОБА_2 і ОСОБА_3
відповідно до додатку до висновку
експерта ОС-36 від 13.02.1998 року,
виготовленого Вінницькою
торгово-промисловою палатою: виділено
в користування ОСОБА_3 100,28 кв.м.
земельної ділянки, ОСОБА_2 - 167,14 кв.м.
земельної ділянки, земельну ділянку,
площею 76,75 кв.м. залишено в загальному
користуванні (з компенсацією земельної
ділянки ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 23,87
кв.м.). В рішенні зазначено, що сторони
погодились з таким розподілом землі.
Рішення суду набрало законної сили (а.с.
58, 157-163).

Відмовляючи у задоволенні позову
ОСОБА_2 в частині усунення перешкод в
користуванні власністю - земельною
ділянкою шляхом зобов'язання
відповідача засипати вигрібну яму суд
першої інстанції вірно виходив з
наступного.

З листа головного державного
санітарного лікаря м. Вінниці від
листопада 2000 року, адресованого ОСОБА_2,
вбачається, що вже станом на листопад
2000 року вигрібна яма ОСОБА_3 в
домоволодінні по АДРЕСА_1 існувала
(а.с.69).

Тобто, на час встановлення порядку
користування земельною ділянкою
рішенням Ленінського районного суду м.
Вінниці від 27.02.2002 року на земельній
ділянці, що пропонувалась ОСОБА_2, вже
існувала вигрібна яма ОСОБА_3 З даного
рішення суду не вбачається, що ОСОБА_2
заперечувала щодо такого встановлення
порядку користування і щодо наявної
вигрібної ями.

Актом старшого державного виконавця
відділу ДВС Ленінського районного
управління юстиції м. Вінниці від 23.05.2002
року при виконанні рішення Ленінського
райсуду м. Вінниці від 27.02.2002 року про
встановлення порядку користування
земельною ділянкою по АДРЕСА_1 між
двома землекористувачами ОСОБА_2 і
ОСОБА_3 встановлено, що на виділеній в
користування земельній ділянці ОСОБА_2
знаходиться вигрібна яма ОСОБА_3,
розміром 3х4 м, капітального
будівництва, з бетонним перекриттям
(а.с. 60).

04.06.2002 року за №02-02.18/1226 Вінницька
обласна санітарно-епідеміологічна
станція, розглянувши заяву ОСОБА_3 та
акт санітарного обстеження Вінницької
міської санепідемстанції від 30.05.2002
року, беручи до уваги відсутність
технічної можливості підключення до
централізованої мережі каналізації, як
виняток, погодила каналізування на
водонепроникний вигріб житлового
будинку по АДРЕСА_1 (а.с. 182).

Майже через два роки - 28.01.2004 року
Вінницька обласна
санітарно-епідеміологічна станція
листом повідомила ОСОБА_2 про те, що
дозвіл №02-02.18/1226 від 04.06.2002 року, який
було надано ОСОБА_3 щодо вигрібної ями,
вважається таким, що втратив силу,
оскільки при його наданні ОСОБА_3 не
пред'явила рішення Ленінського
районного суду м. Вінниці від 27.02.2002
року (а.с.7).

Рішенням Ленінського районного суду м.
Вінниці від 29.04.2004 р. відмовлено ОСОБА_2
у задоволенні позову до ОСОБА_3 про
усунення каналізаційних труб,
вигрібної ями та стягнення моральної
шкоди. Рішення суду набрало законної
сили. Рішенням суду встановлено
обставину - вигрібна яма ОСОБА_3 серед
самовільно споруджених будівель
домоволодіння по АДРЕСА_1 не значиться
(а.с. 85-87).

Враховуючи викладене, суд першої
інстанції дійшов висновку про те, що
вигрібна яма існувала на території
домоволодіння по АДРЕСА_1 ще до
встановлення порядку користування
земельною ділянкою домоволодіння і
відповідно до приватизації земельної
ділянки позивачкою, можливості
провести водопровід і водовідведення,
розташувати вигрібну яму в іншому
місці домоволодіння не вбачається (про
що свідчить дозвіл Вінницької обласної
санітарно-епідеміологічної станції
№02-02.18/1226 від 04.06.2002 року, яка взяла до
уваги відсутність технічної
можливості підключення до
централізованої мережі каналізації
частки домоволодіння ОСОБА_3, і, як
виняток, погодила каналізування на
водонепроникний вигріб житлового
будинку по АДРЕСА_1 - а.с. 182), враховуючи
наявність в цивільному праві інституту
права користування чужим майном
(сервітут), тобто можливість у
відповідачки вирішувати питання щодо
встановлення земельного сервітуту (Гл.
32 ЦК України), суд не вбачав підстав для
задоволення вимог позивачки про
усунення перешкод в користуванні
власністю - земельною ділянкою шляхом
зобов'язання засипати вигрібну яму, а
тому в задоволенні позову в цій частині
відмовив.

Задовольняючи частково позовні вимоги
щодо стягнення суми моральної шкоди,
суд, керуючись ст. ст. 23, 286, 1167 ЦК
України, виходив із того, що діями
відповідачки позивачці спричинено
моральну шкоду, яка полягає у
нервуванні від створення перешкод в
користуванні приватизованою земельною
ділянкою, зайнятою частково вольєром
для собаки і в незручностях
користування сараями внаслідок
підвищення асфальтового покриття
перед ними. Враховуючи глибину
душевних страждань позивачки, виходячи
із засад розумності, виваженості та
справедливості, суд визначив розмір
грошового відшкодування моральної
шкоди, спричиненої позивачці
відповідачкою, в сумі 200 грн.

Зобов'язуючи ОСОБА_3 усунути перешкоди
в користуванні власністю позивачки -
земельною ділянкою шляхом знесення
вольєру для собаки, суд першої
інстанції встановивши, що відповідачка
частково на земельній ділянці по
АДРЕСА_1, яка перебуває у власності
позивачки, розмістила вольєр для
собаки (позаду свого гаража "Ж"), про що
пояснили в судовому засіданні обидві
сторони, а також зазначене вбачається з
листа Головного управління
Держсанепідслужби у Вінницькій
області від 03.07.2013 р. №739 (а.с.7 зворот),
тому, враховуючи положення ст. 321, 391 ЦК
України, ст. 152 ЗК України, дійшов
висновку про задоволення позовних
вимог ОСОБА_2 у цій частині.

Вказані висновки суду першої інстанції
колегія суддів вважає законними й
обґрунтованими та не бере до уваги
доводи апеляційної скарги ОСОБА_2,
оскільки вони не дають підстав вважати,
що судом порушено або неправильно
застосовано норми матеріального та
процесуального права, допущено
невідповідність висновків суду
обставинам справи, неповно з'ясовано
обставини, що мають значення для
справи, та не спростовують висновків
суду першої інстанції.

Доводи ОСОБА_3 про те, що вигрібна яма та
вольєр для собаки являються єдиною
технічною спорудою колегія суддів не
може визнати, оскільки про даний факт
ні відповідачем, ні її представником не
було заявлено при розгляді справи в
суді першої інстанції та не доведено з
посиланням на відповідні докази.

За таких обставин апеляційні скарги
слід відхилити, а рішення суду залишити
без змін як правильне, справедливе та
постановлене з додержанням вимог
закону.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 303, 307, 308, 315, 319, 324, 325 ЦПК України,
колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_2, ОСОБА_3 -
відхилити, рішення Вінницького
міського суду Вінницької області від 4
грудня 2013 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення. На ухвалу може бути
подана касаційна скарга до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий :
О.В. Ковальчук

Судді :
В.М. Медяний

В.В. Жданкін