У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 грудня 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Рівненської області в складі:

головуючої судді - Шеремет А.М.,

суддів: Ковалевича С.П., Демянчук
С.В.,

секретар судового засідання
Ковальчук Л.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Рівне апеляційну скаргу
ОСОБА_1 на рішення Рівненського
міського суду Рівненської області від
23 вересня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів, -

в с т а н о в и л
а :

Заочним рішенням Рівненського
міського суду від 23 вересня 2014 року
позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2
грошову суму у розмірі 116 580 грн. 70 коп., з
яких 112 000 грн. - сума позики; 4 258 грн. 70
коп. - проценти за користування позикою;
322 грн. - 3 % річних.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2
судові витрати, а саме 1 165 грн. судового
збору та 974 грн. 40 коп. витрат, пов'язаних
з оплатою правової допомоги.

Не погоджуючись з даним рішенням,
ОСОБА_1 подав на нього апеляційну
скаргу.

Вказує, що рішення суду є
необгрунтованим та таким, що не
відповідає нормам матеріального та
процесуального права.

Зазначає, що ухвала про відкриття
провадження у справі, якою розгляд
справи було призначено на 23 вересня 2014
року, була вручена йому лише 18 вересня
2014 року, тобто з порушенням вимог ст. 74
ЦПК України, що позбавило його права
надати суду докази, якими він заперечує
проти позову.

Зі змісту позовної заяви ОСОБА_2
вбачається, що в ній відсутні посилання
на свідків, які б могли підтвердити
факт передачі коштів в рахунок позики.

Також, покликається на те, що кошти, які
значаться в розписці від 28 квітня 2014
року він фактично не отримував, а
правочин позики є фіктивним.

Вважає, необгрунтованим розмір
стягнутих судом витрат на правову
допомогу.

Просить скасувати рішення суду першої
інстанції та постановити нове рішення,
яким відмовити ОСОБА_2 у задоволенні
позову.

В запереченні на апеляційну скаргу
ОСОБА_2 просить її відхилити, а
оскаржуване рішення залишити без змін.

Перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, беручи до уваги
пояснення учасників процесу, колегія
суддів приходить до висновку, що
апеляційна скарга підлягає відхиленню
з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 28
квітня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1
було укладено договір позики, згідно
якого останній позичив у ОСОБА_2 кошти в
сумі 112 000 грн., які зобов'язався
повернути до 01 серпня 2014 року.

На підтвердження укладення договору
позики та його умов ОСОБА_1 було
складено, підписано та передано
позивачу письмову розписку.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Договір позики є укладеним з моменту
передання грошей або інших речей,
визначених родовими ознаками.

У відповідності до ст. 1047 цього Кодексу
договір позики укладається у письмовій
формі, якщо його сума не менше як у
десять разів перевищує встановлений
законом розмір неоподаткованого
мінімуму доходів громадян, у випадках,
коли позикодавцем є юридична особа -
незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому визначеної грошової
суми або визначеної кількості речей,
тобто, такий договір є реальним.

В порушення вимог ст. 1049 ЦК України
ОСОБА_1 кошти не повернув, а тому,
задовольняючи позов в повному обсязі,
суд першої інстанції правомірно
стягнув з нього на користь позивача
заборгованість за договором позики та
проценти за користування позикою.

Посилання відповідача на те, що кошти
він фактично не отримував, а договір
позики є фіктивним, не заслуговують на
увагу, оскільки спростовуються
розпискою від 28 квітня 2014 року та
суперечать вимогам ч.2 ст. 1047 ЦК України,
згідно якої на підтвердження укладення
договору позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Правильним вважає колегія суддів і
висновок суду про стягнення з
відповідача на користь позивача 974 грн.
40 коп. витрат на правову допомогу.

Згідно ч.1 та ч.2 ст. 84 ЦПК України,
витрати, пов'язані з оплатою правової
допомоги адвоката або іншого фахівця в
галузі права, несуть сторони, крім
випадків надання безоплатної правової
допомоги.

Граничний розмір компенсації витрат на
правову допомогу встановлюється
законом.

Відповідно ст.1 Закону України "Про
граничний розмір компенсації витрат на
правову допомогу у цивільних та
адміністративних справах", витрати на
правову допомогу не можуть
перевищувати 40 відсотків встановленої
законом мінімальної заробітної плати у
місячному розмірі за годину участі
особи, яка надавала правову допомогу, у
судовому засіданні, під час вчинення
окремих процесуальних дій поза судовим
засіданням та під час ознайомлення з
матеріалами справи в суді.

З матеріалів справи вбачається, що 05
вересня 2014 року між ОСОБА_2 та адвокатом
ОСОБА_3 укладено договір про надання
правової допомоги адвоката.

Відповідно до наданого адвокатом
ОСОБА_3 розрахунку від 23 вересня 2014
року, на надання правової допомоги
ОСОБА_2 ним було затрачено дві години, а
загальна вартість послуг становить 974
грн. 40 коп. (а.с. 21)

Вказана сума була повністю сплачена
позивачем, що підтверджується
квитанцією до прибуткового касового
ордера № 1 від 23 вересня 2014 року (а.с. 22).

Таким чином, встановлено, що позивач
поніс витрати на правову допомогу і
така допомога надавалась.

Розмір витрат на правову допомогу
відповідає часу, витраченому на
представництво інтересів позивача в
цій справі, та відповідає граничному
розміру компенсації витрат на
правову допомогу у цивільних справах
встановленому ст.1 Закону України "Про
граничний розмір компенсації витрат на
правову допомогу у цивільних та
адміністративних справах".

Також, є безпідставними доводи ОСОБА_1
про те, що ухвалу про відкриття
провадження у справі, ним було отримано
лише 18 вересня 2014 року, що позбавило
його права надати суду докази на
заперечення позову, оскільки згідно
наявного в матеріалах справи
рекомендованого повідомлення про
вручення поштового відправлення (а.с.
16), копію ухвали про відкриття
провадження відповідачем отримано 16
вересня 2014 року, тобто у нього було
достатньо часу для подання доказів в
судове засідання.

З урахуванням викладеного, колегія
суддів апеляційного суду приходить до
висновку, що судом першої інстанції
були правильно, всебічно і повно
встановлені обставини справи, характер
правовідносин, які виникли між
сторонами та застосовано правові
норми, які підлягали застосуванню при
вирішенні даного спору, в зв'язку із
чим рішення підлягає залишенню без
змін, як ухвалене з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, керуючись ст.
ст. 11, 303, 304, 308, 313-314, 315 ЦПК України,
колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Рівненського міського суду від
23 вересня 2014 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту її
проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуюча:
А.М. Шеремет

Судді:
С.В.Демянчук

С.П.Ковалевич