Апеляційний суд Кіровоградської
№ провадження 22-ц/781/121/14 Головуючий
у суді І-ї інстанції Куценко О.В.
Доповідач Карпенко О. Л.
УХВАЛА

іменем України

15.01.2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
апеляційного суду Кіровоградської
області в складі:

головуючого - Карпенка О.Л.,

суддів -
Гайсюка О.В., Мурашка С.І.,

за
участю секретаря - Савченко Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Кіровограді цивільну
справу за позовом ОСОБА_2 до
Кіровського відділу державної
виконавчої служби Кіровського
міського управління юстиції, відділу
державної виконавчої служби
Маловисківського районного управління
юстиції, головного управління
Державного казначейства в
Кіровоградській області, головного
управління Державного казначейства в
м. Києві про відшкодування майнової та
моральної шкоди за апеляційними
скаргами ОСОБА_2 на рішення Кіровського
районного суду м. Кіровограда від 20
червня 2013 року та додаткове рішення
Кіровського районного суду м.
Кіровограда від 21 листопада 2013 року, -

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2011 року ОСОБА_2 звернувся
до суду з вказаним позовом і просив
стягнути солідарно з відповідачів на
свою користь 302344 грн. 05 коп.
відшкодування майнової шкоди з
урахуванням інфляційних втрат та 10000
грн. відшкодування моральної шкоди.

Свої вимоги позивач обґрунтовував
тим, що постановою Кіровського
районного суду м. Кіровограда від 6
травня 2010 року визнано протиправною
бездіяльність Кіровського ВДВС
Кіровоградського МУЮ в частині
порушення строків здійснення
виконавчого провадження по виконанню
рішення Кіровського районного суду м.
Кіровограда від 23 листопада 1998 року про
стягнення коштів з ВАТ
«Маловисківський цукровий завод» на
користь ОСОБА_2 а також визнано
неправомірними дії ВДВС
Маловисківського РУЮ щодо порушення
порядку звернення стягнення на майно
цього ж боржника. 27 квітня 1999 року
рішення Кіровського районного суду м.
Кіровограда від 23 листопада 1998 року
було частково виконане. У періоди з 2
листопада 1999 року по 8 серпня 1999 року та
з 1 липня 2002 року по 8 червня 2004 року
виконавче провадження зупинялося. З 31
січня 2005 року по 16 січня 2006 року
виконавче провадження здійснювалося
ВДВС Маловисківського РУЮ та було
передане для виконання до відділу
примусового виконання рішень ДВС
Головного управління юстиції в
Кіровоградській області. 3 жовтня 2005
року накладено арешт на все майно
боржника, а 12 травня 2006 року його
передано на реалізацію, але реалізація
не відбулася. 20 липня 2006 року виконавче
провадження зупинено державним
виконавцем у зв'язку з порушенням
господарським судом провадження у
справі про банкрутство ВАТ
«Маловисківський цукровий завод».
Завдана йому майнова шкода полягає у
невиконанні рішення суду на суму 112688
грн. 80 коп. та інфляційних втратах,
завданих у зв'язку з тривалістю
невиконання рішення. Моральна шкода
полягає у вимушеній необхідності
докладати додаткових зусиллях на
відстоювання своїх прав перед органами
державної виконавчої служби внаслідок
їх неправомірних дій та бездіяльності,
в тому, що він не мав можливості
розпоряджатися належним йому майном
(коштами) і привело до фізичного і
психологічного виснаження, хронічної
перевтоми, порушення встановленого
ритму його життя.

Рішенням Кіровського районного
суду м. Кіровограда від 20 червня 2013 року
відмовлено в задоволенні позову в
частині відшкодування майнової шкоди.

Додатковим рішенням Кіровського
районного суду м. Кіровограда від 21
листопада 2013 року відмовлено в
задоволенні позову про відшкодування
моральної шкоди.

Не погоджуючись з рішеннями суду,
позивач подав апеляційні скарги в яких
клопотав про скасування судових рішень
та ухвалення нового рішення про
задоволення його позовних вимог.

Апеляційну скаргу на рішення суду
від 20 червня 2013 року обґрунтовано тим,
що на думку позивача рішення суду
ухвалене з порушенням норм
матеріального і процесуального права.
Так суд не дав належної оцінки
обставинам на які посилався позивач в
обґрунтування своїх вимог, зокрема
тривалості строку протягом якого
рішення суду від 23 листопада 1998 року не
було виконане, що свідчить про
порушення його права, передбаченого ст.
6 Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод. Відмова у
стягненні відшкодування майнової
шкоди з урахуванням індексу інфляції
суперечить постанові Верховного Суду
України від 12 вересня 2011 року.

Апеляційну скаргу на додаткове
рішення суду від 21 листопада 2013 року
обґрунтовано тим, що суд не дав
належної оцінки його доводом щодо
заподіяння йому моральної шкоди
внаслідок бездіяльності та
неправомірних дій представників
державної виконавчої служби, яка
полягала у настанні негативних
наслідків для його фізичного здоров'я і
психологічної рівноваги.

Відповідач, відділ державної
виконавчої служби Маловисківського
районного управління юстиції, надіслав
письмові заперечення на апеляційну
скаргу з яких вбачається, що виконавчий
лист про стягнення з ВАТ
«Маловисківський цукровий завод» на
користь ОСОБА_2 коштів перебував на
виконанні державного виконавця ВДВС
Маловисківського РУЮ протягом 36 днів, з
12 грудня 2005 року по 16 січня 2006 року,
Виконавче провадження закінчене без
фактичного виконання рішення суду і
передане для подальшого виконання до
підрозділу примусового виконання
рішень державної виконавчої служби
Головного управління юстиції у
Кіровоградській області. В ході
здійснення виконавчого провадження
було надано боржнику строк для його
добровільного виконання, крім того в
межах зведеного виконавчого
провадження накладено арешт на майно
боржника, проте у вказаний період
рішення не виконане.

Від інших відповідачів письмові
заперечення на апеляційну скаргу не
надійшли.

Позивач, повідомлений належним
чином про час та місце розгляду справи,
а також його представник в судове
засідання не з'явилися.

Представники Кіровського відділу
державної виконавчої служби
Кіровського міського управління
юстиції та головного управління
Державного казначейства в м. Києві у
судове засідання в суд апеляційної
інстанції не з'явилися.

Представник відділу державної
виконавчої служби Маловисківського
районного управління юстиції, Кавун
В.В., в судовому засіданні заперечив
проти доводів апеляційної скарги
посилаючись на недоведеність фактів
протиправних дій чи бездіяльності
відповідача під час здійснення
виконавчого провадження за заявою
ОСОБА_2

Представник Головного управління
Державної казначейської служби
України, Абрамов В.Д., заперечив проти
доводів апеляційної скарги
посилаючись на безпідставність
пред'явленого позову та законність
ухваленого у справі рішення.

Заслухавши доповідь
судді-доповідача, пояснення
представників відповідачів,
дослідивши матеріали справи та
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційні
скарги задоволенню не підлягають з
наступних підстав.

Згідно рішення Кіровського
районного суду м. Кіровограда від 23
листопада 1998 року з ВАТ
«Маловисківський цукровий завод» на
користь ОСОБА_2 підлягає стягненню 48338
кг. цукру, 39200 кг. патоки, кошти у сумі 10309
грн.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги,
позивач посилався на те, що рішення
суду до цього часу в повному обсязі не
виконано в наслідок незаконних дій та
бездіяльності державних виконавців
Кіровського відділу державної
виконавчої служби Кіровського
міського управління юстиції та відділу
державної виконавчої служби
Маловисківського районного управління
юстиції, які здійснювали виконавче
провадження по примусовому виконанню
вказаного рішення суду з березня
місяця 1999 року по січень 2006 року, що
встановлено постановою Кіровського
районного суду м. Кіровограда від 6
травня 2010 року.

Правомірність здійснення
виконавчого провадження державним
виконавцем підрозділу примусового
виконання рішень відділу державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у Кіровоградській
області, у період з січня 2006 року по
жовтень 2009 року, а також ліквідатором
ВАТ «Маловисківський цукровий завод»,
з 21 жовтня 2009 року по дату пред'явлення
позову, позивачем не оспорюється і
вимог до цих осіб він не пред'являв. У
зв'язку з цим суд першої інстанції не
дав оцінки причин невиконання рішення
суду з дати закінчення виконавчого
провадження без виконання державним
виконавцем відділу державної
виконавчої служби Маловисківського
районного управління юстиції, тобто з 16
січня 2006 року, і в подальшому.

Суд першої інстанції дійшов
висновку щодо недоведеності позову, а
тому відмовив у його задоволенні.

Згідно правової позиції (висновку)
Верховного Суду України, викладеному у
постанові від 11 вересня 2013 року у
справі № 6-48цс13, при відшкодуванні
моральної шкоди, завданої особі
незаконними діями чи бездіяльністю
працівників виконавчої служби,
застосуванню підлягають положення
загального законодавства про моральну
шкоду, а саме: стаття 56 Конституції
України, статі 23, 1167, 1173 ЦК України та
стаття 11 Закону України від 24 березня
1998 року № 202/98-ВР «Про державну
виконавчу службу».

Відповідно до статті 56 Конституції
України кожен має право на
відшкодування за рахунок держави чи
органів місцевого самоврядування
моральної шкоди, завданої незаконними
рішеннями, діями чи бездіяльністю
органів державної влади, органів
місцевого самоврядування, їх посадових
і службових осіб при здійсненні ними
своїх повноважень.

Частиною 2 ст. 1167 ЦК України визначено
перелік випадків відшкодування
моральної шкоди органом державної
влади, органом влади Автономної
Республіки Крим, органом місцевого
самоврядування, фізичною або юридичною
особою, яка її завдала. Зазначений
перелік не є вичерпним, оскільки пункт 3
статті передбачає наявність інших
випадків передбачених законом.

Шкода, завдана фізичній або
юридичній особі незаконними рішеннями,
дією чи бездіяльністю органу державної
влади, органу влади Автономної
Республіки Крим або органу місцевого
самоврядування при здійсненні ними
своїх повноважень, відшкодовується
державою, Автономною Республікою Крим
або органом місцевого самоврядування
(стаття 1173 ЦК України).

Відповідно до положень ст. 11 Закону
України «Про державну виконавчу
службу» шкода, заподіяна державним
виконавцем фізичним чи юридичним
особам під час виконання рішення,
підлягає відшкодуванню у порядку,
передбаченому законом, за рахунок
держави.

Згідно положень ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України
особа має право на відшкодування
моральної шкоди, завданої внаслідок
порушення її прав. Моральна шкода
полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку з
каліцтвом або іншим ушкодженням
здоров'я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична
особа зазнала у зв'язку з протиправною
поведінкою щодо неї самої, членів її
сім'ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична
особа зазнала у зв'язку із знищенням чи
пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності
фізичної особи, а також ділової
репутації фізичної або юридичної
особи.

Відповідно до вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК
України при вирішенні спору позивач
підлягає доказуванню наявність
завданої позивачу шкоди, її розмір,
причинний зв'язок між шкодою і
незаконними діями чи бездіяльністю
заподіювача шкоди (державного
виконавця).

В обґрунтування наявності завданої
майнової шкоди, яка складається з суми
нестягнених за судовим рішенням коштів
з урахуванням індексу інфляції,
позивач посилався на тривале
невиконання рішення суду про стягнення
коштів з ВАТ «Маловисківський цукровий
завод».

Однак сам по собі факт тривалого
невиконання рішення суду державною
виконавчою службою не може бути
беззаперечним доказом факту
заподіяння йому майнової шкоди.

Так постановою господарського суду
Кіровоградської області від 3 вересня
2009 року по справі № 10/143 ВАТ
«Маловисківський цукровий завод»
визнано банкрутом та відкрито
ліквідаційну процедуру («Голос
України» № 178 від 23 вересня 2009 року).

Згідно копії акту
приймання-передачі виконавчих
документів ліквідатору банкрута
арбітражному керуючому Шутко Ю.Г. про
стягнення з ВАТ «Маловисківський
цукровий завод», закінчених на
підставі п. 7 ст. 37 Закону України «Про
виконавче провадження» від 21 жовтня 2009
року (а.с. 17 - 21), виконавчий лист № 2-4393
від 15 лютого 1999 року про стягнення з ВАТ
«Маловисківський цукровий завод» на
користь ОСОБА_2 112678 грн. 80 коп., серед
інших, передано ліквідатору банкрута.

Відомості про те, що ліквідаційну
процедуру закінчено відсутні, а отже
факт неможливості виконання рішення
суду за рахунок боржника, тобто факт
спричинення позивачу майнової шкоди
внаслідок неправомірних дій чи
бездіяльності виконавців, є
недоведеним.

Статтею 25 Закону України від 21
квітня 1999 року № 606-ХІV (в редакції
діючій на час виникнення спірних
правовідносин) передбачено, що
виконавець зобов'язаний провести
виконавчі дії та виконати рішення, не
пов'язані з реалізацією майна боржника,
не пізніше ніж у двомісячний строк з
дня надходження виконавчого документа.
Продовження зазначеного строку
можливе лише у випадках, передбачених
цим Законом.

Законом України від 28 листопада 2002
року № 327-ІV і Законом України від 10
липня 2003 року № 1095 - ІV до цієї норми
Закону України «Про виконавче
провадження» внесено зміни згідно яких
державний виконавець зобов'язаний
провести виконавчі дії по виконанню
рішення протягом шести місяців з дня
винесення постанови про відкриття
виконавчого провадження, а по
виконанню рішення немайнового
характеру - у двомісячний строк. Строки
здійснення виконавчого провадження не
поширюються на час відкладення
провадження виконавчих дій або
зупинення виконавчого провадження та
на період реалізації арештованого
майна боржника.

Обґрунтовуючи наявність
передбачених ч. 3 ст. 60 ЦПК України для
підстав звільнення від доказування
фактів неправомірності дій та
бездіяльності державних виконавців,
позивач послався на постанову
Кіровського районного суду м.
Кіровограда від 6 травня 2010 року, якою
визнано протиправною бездіяльність
Кіровського ВДВС Кіровоградського МУЮ
щодо порушення строків здійснення
виконавчого провадження при виконанні
рішення Кіровського районного суду м.
Кіровограда від 23 листопада 1998 року про
стягнення боргу з ВАТ «Маловисківський
цукровий завод» на користь ОСОБА_2 а
також визнано неправомірними дії ВДВС
Маловисківського РУЮ щодо порушення
порядку звернення стягнення на майно
боржника ВАТ «Маловисківський
цукровий завод» при виконанні цього ж
рішення суду (а.с. 10 - 16).

Однак, суд першої інстанції вірно
встановив, що постановою
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду від 6 червня 2013
року (а.с. 103) скасовано постанову
Кіровського районного суду м.
Кіровограда від 6 травня 2010 року та
прийнято нову постанову, якою в
задоволенні позову ОСОБА_2 до
Кіровського ВДВС Кіровоградського МУЮ
та ВДВС Маловисківського РУЮ
відмовлено.

Отже обставини, якими позивач
обґрунтовує свої вимоги, підлягають
доказуванню ним в загальному порядку,
встановленому ЦПК України.

Обов'язок доказування покладається
на сторони (ч. 1 ст. 60 ЦПК України).

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Проте позивач не вказав в чому
конкретно полягали неправомірні дії чи
бездіяльність органів державної
виконавчої служби, які призвели до
тривалого невиконання рішення суду, і
будь-яких доказів на підтвердження
цього не надав.

Так позивач не надав жодного доказу,
який би вказував на строк, протягом
якого виконавче провадження
здійснювалося Кіровського ВДВС
Кіровоградського МУЮ (відсутні в
матеріалах справи постанова про
відкриття виконавчого провадження,
його зупинення, завершення виконавчого
провадження). Крім того, позивач не
вказав, які саме виконавчі дії не були
здійснені відповідачем, або здійсненні
невчасно.

У зв'язку з цим факт неправомірної
бездіяльності Кіровського ВДВС
Кіровоградського МУЮ та її
взаємозв'язок з завданою позивачу
моральною шкодою є недоведеними.

Між позивачем та ВДВС
Маловисківського РУЮ відсутність спір
щодо строку примусового виконання
рішення цим відповідачем, який
становив 36 днів.

Враховуючи процедуру примусового
виконання рішення, яка передбачена
Законом України «Про виконавче
провадження», колегія суддів вважає, що
твердження позивача про порушення
строків здійснення виконавчого
провадження цим відповідачем є
безпідставним.

Позивач не конкретизував в чому
полягає неправомірність накладення
державним виконавцем ВДВС
Маловисківського РУЮ стягнення на
майно ВАТ «Маловисківський цукровий
завод» та не надав доказів на
підтвердження цього, а тому факт
неправомірних дій цього відповідача та
їх взаємозв'язок з завданою позивачу
моральною шкодою є недоведеними.

Отже висновок суду першої інстанції
про недоведеність позову є вірним.

Колегія суддів вважає
необґрунтованим посилання позивача у
апеляційній скарзі порушення судом
норм матеріального права, зокрема ч. 1
ст. 6 Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод (1950 року) згідно
якої кожен має право на справедливий і
публічний розгляд його справи упродовж
розумного строку незалежним і
безстороннім судом, встановленим
законом.

Суди зобов'язанні застосовувати при
розгляді справ Конвенцію та практику
Суду як джерело права (ст. 17 Закону
України «Про виконання рішень та
застосування практики Європейського
суду з прав людини»).

Виконавче провадження становить
невід'ємну частину судового розгляду
(рішення Європейського суду «Ромашов
проти України» від 27 липня 2004 року).

У зв'язку з цим порушення розумних
строків виконання рішення суду може
свідчити про порушення ст. 6 Конвенції
та бути підставою для відповідальності
за завдану шкоду.

Відповідно до практики
Європейського суду з прав людини у
справі де боржником є приватне
підприємство, а не держава,
відповідальність держави поширюється
лише на дії органів державної влади в
процесі виконання рішення суду (ухвали
«Шестаков проти Росії» від 18 червня 2002
року, N 48757/99, «Агротехсервіс проти
України» від 19 жовтня 2004 року, № 62608/00).

В інших справа, де боржниками є
державні установи чи підприємства, які
повністю або частково належать державі
(рішення «Михайленки та інші проти
України» від 30 листопада 2004 року, №
35092/02 та ін., «Дубенко проти України» від
11 січня 2005 року, № 74221/01, «Сокур проти
України» від 26 квітня 2005 року, № 29439/02),
Європейський суд дійшов висновків, що
незалежно він дій органів виконавчої
служби заявник не може бути
позбавлений права на виконання
рішення, винесеного на його користь на
підставі того, що у державного
підприємства складене фінансове
положення, або ж внаслідок виникнення
передбачених законодавством ситуацій,
коли виконавче провадження не
здійснюється (як то наявність
провадження у справі про банкрутство
боржника або заборона відчуження майна
державного підприємства) та
відсутність законної можливості
захисту прав стягувача в таких
ситуаціях.

Обгрунтовуючи позов, позивач
посилався виключно на неправомірні дії
та бездіяльність державної виконавчої
служби та відповідальність держави за
завдану ними шкоду і не порушував
питання наявності інших правових
підстав відповідальності держави, які
визначені практикою Європейського
суду: утруднення або неможливість
виконання рішення суду внаслідок
відкриття господарським судом
Кіровоградської області у 2002 та 2006
роках відносно ВАТ «Маловисківський
цукровий завод» двох справ про його
банкрутство або наявність частки
держави у статутному фонді товариства
та наявність мараторію на звернення
стягнення.

З урахуванням викладеного, колегія
суддів дійшла висновку, що в цілому суд
першої інстанції ухвалив правильне по
суті і справедливе рішення, а тому,
відповідно до приписів ст. 308 ЦПК
України, апеляційна скарга підлягає
відхиленню, а рішення суду - залишенню
без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК
України, колегія суддів -

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 відхилити, а
рішення Кіровського районного суду м.
Кіровограда від 20 червня 2013 року та
додаткове рішення Кіровського
районного суду м. Кіровограда від 21
листопада 2013 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і
може бути оскаржена шляхом подачі
касаційної скарги до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: