Справа № 109/5656/2013-ц
провадження № 2/109/42/2014
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2014 року
смт Красногвардійське

Красногвардійський районний суд
Автономної Республіки Крим у складі:
головуючого -
судді Проскурні С.М.,

секретаря - Грабовенко К.А.,

за участю представника
відповідачки - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в смт Красногвардійське
цивільну справу за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання такою, що
втратила право користування житловим
приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4, представляючи інтереси
позивача ОСОБА_2, у листопаді
2013 року звернулася до суду з зазначеним
позовом, в якому просила визнати
ОСОБА_3 такою, що втратила право
користування житловим будинком,
розташованим АДРЕСА_1, з підстав,
передбачених статтею 405 Цивільного
кодексу України.

Позовні вимоги мотивовані не
проживанням відповідачки у спірному
будинку, який є власністю
позивача, з жовтня 2012 року без поважних
причин.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_2
підтримав позовні вимоги та доводи
в їх обґрунтування, викладені в
позовній заяві. ОСОБА_2 зазначив, що є
власником житлового будинку АДРЕСА_1,
в якому з 1991 року зареєстрована
відповідачка - його колишня дружина.
ОСОБА_3 в будинку з жовтня 2012
року не проживає, не приймає участі в
його утриманні, лише іноді приїжджає та
навідує їх сина, який після розірвання
шлюбу залишився проживати з ним.

У судовому засіданні ОСОБА_3 позовні
вимоги не визнала. В обґрунтування
заперечень відповідачка зазначила, що
з жовтня 2012 року в будинку по АДРЕСА_1
вона не мешкає. Працює та постійно
проживає в АДРЕСА_2. Двічі на місяць
приїжджає до сина в с. Амурське, який
після розірванню шлюбу з позивачем
проживає разом з батьком. Знятися з
реєстрації за адресою: АДРЕСА_1
відмовляється, оскільки ОСОБА_2 не
виконав своєї обіцянки придбати для
неї окреме житло після розірвання
шлюбу, а також не відшкодував її затрат
на ремонт та облаштування будинку за
час їх шлюбу.

Вислухавши пояснення осіб, які беруть
участь у справі, дослідивши письмові
докази, суд вважає позовні вимоги
такими, що підлягають задоволенню з
наступних підстав.

Відповідно до статей 10, 11 Цивільного
процесуального кодексу України
(далі - ЦПК України) цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін.

Сторони мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості.

Суд сприяє всебічному і повному
з'ясуванню обставин справи і розглядає
цивільні справи в межах заявлених
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з частиною третьою статті 10,
частиною першою, третьою статті 60 ЦПК
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог або
заперечень, крім випадків,
встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення
у справі і щодо яких у сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній справі, що набрало
законної сили, згідно з частиною
третьою статі 61 ЦПК України не
доказуються при розгляді інших справ, у
яких беруть участь ті самі особи або
особа, щодо якої встановлено ці
обставини.

Рішеннями Красногвардійського
районного суду АР Крим від 15 вересня
2010 року про розірвання шлюбу та від
26 липня 2013 року про поділ майна, які
набрали законної сили, встановлено, що
ОСОБА_2 на праві власності на підставі
договору дарування від 16 березня 1999
року, посвідченого державним
нотаріусом Красногвардійської
державної нотаріальної контори,
належить житловий будинок АДРЕСА_1.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з 08 грудня 1990 року по 15
вересня 2010 року перебували в
зареєстрованому шлюбі.

Згідно зі статтями 379, 380 Цивільного
кодексу України (далі - ЦК України)
житлом фізичної особи є житловий
будинок, квартира, інше приміщення,
призначені та придатні для постійного
проживання в них.

Позивач ОСОБА_2 постійно проживає в
належному йому на праві приватної
власності вищезазначеному будинку. За
вказаною адресою з 23.07.1991 року
є зареєстрованою відповідачка
ОСОБА_3, що підтверджується відміткою
в її паспорті громадянки
України.

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК
України право власності
є непорушним. Ніхто не може бути
протиправно позбавлений цього права чи
обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 41
Конституції України та статті 1 Першого
протоколу до Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод, до якої Україна приєдналася 17
липня 1997 року відповідно до Закону
України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР
"Про ратифікацію Конвенції про захист
прав людини і основоположних свобод 1950
року, Першого протоколу та протоколів
№№ 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено
принцип непорушності права приватної
власності, який означає право особи на
безперешкодне користування своїм
майном та закріпляє право власника
володіти, користуватися і
розпоряджатися належним йому майном,
на власний розсуд вчиняти щодо свого
майна будь-які угоди, відповідно до
закону за своєю волею, незалежно
від волі інших осіб (статті 317, 319, 321 ЦК
України).

Гарантуючи захист права
власності, закон надає власнику право
вимагати усунення будь-яких порушень
його права, хоч би ці порушення і не
були поєднані з позбавленням
володіння. Способи захисту права
власності передбачені нормами статей
16, 386, 391 ЦК України.

Права власника житлового будинку
визначені статтею 383 ЦК України, яка
передбачає право власника
використовувати помешкання для
власного проживання, проживання членів
своєї сім'ї, інших осіб.

Як зазначив позивач у судовому
засіданні, відповідачка не проживає за
місцем реєстрації з жовтня 2012 року без
поважних причин. Факт не проживання
ОСОБА_3 в будинку по АДРЕСА_1 з
жовтня 2012 року підтверджується актом
комісії від 06.11.2013 року у складі
Амурського сільського голови,
секретаря та депутата сільської
ради.

Відповідно до пункту 9 роз'яснень
Пленуму Верховного Суду України
у постанові від 12 квітня 1985 року
№ 2 «Про деякі питання, що виникли в
практиці застосування судами
Житлового кодексу України» (з
наступними змінами), вирішуючи спори
про право особи користування жилим
приміщенням, суд повинен з'ясувати, чи
прописані вони в даному жилому
приміщенні, чи було це приміщення
постійним місцем їх проживання,
тривалість часу їх проживання.

При цьому наявність чи відсутність
прописки сама по собі не може бути
підставою для визнання права
користування жилим приміщенням за
особою, яка там проживала чи вселилась
туди як член сім'ї наймача (власника)
приміщення, або ж для відмови їй у цьому
(п.15 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 01
листопада 1996 року № 9 «Про застосування
Конституції України при здійсненні
правосуддя»).

Згідно з частиною другою статті 405 ЦК
України член сім'ї власника житла
втрачає право на користування цим
житлом у разі відсутності члена сім'ї
без поважних причин понад один рік,
якщо інше не встановлено домовленістю
між ним і власником житла або законом.

Відповідачка має статус колишнього
члена сім'ї власника житла.

Відповідно до частини першої статті 29
ЦК України місцем проживання фізичної
особи є житловий будинок, квартира,
інше приміщення, придатне для
проживання в ньому (гуртожиток, готель
тощо), у відповідному населеному
пункту, в якому фізична особа
проживає постійно, переважно або
тимчасово.

ОСОБА_3 з жовтня 2012 року постійно
проживає в м. Сімферополі
за вказаною нею адресою.

Сама по собі наявність реєстрації в
будинку по АДРЕСА_1 не може бути
підставою для визнання за
відповідачкою права користування цим
жилим приміщенням, як і наявність спору
між сторонами щодо відшкодування
ОСОБА_3 витрат на ремонт та
облаштування будинку ОСОБА_2 за час
їх шлюбу, а також знаходження в будинку
окремих її речей.

Понад один рік за власним бажанням
ОСОБА_3 не проживає у спірному будинку,
доказів поважності причин не
проживання в будинку по АДРЕСА_1,
зокрема перешкоджання їй в цьому
позивачем, відповідачкою суду не
надано.

Оцінюючи за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується
на безпосередньому, всебічному,
повному та об'єктивному дослідженні,
належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також і взаємний зв'язок представлених
доказів у їх сукупності, суд дійшов
висновку про те, що ОСОБА_3 втратила
право користування житловим будинком,
розташованим по АДРЕСА_1 АР Крим

Відповідно до частини першої статті 88
ЦПК України з відповідачки на користь
позивача підлягають стягненню витрати
по сплаті судового збору в розмірі
229 грн. 40 коп.

Керуючись статтями 15, 16, 317, 319, 321, 379, 380,
383, 391, 405 ЦК України, статтями 10, 11, 60, 61, 88,
209, 212, 214, 215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2,
такою, що втратила право користування
житловим будинком, розташованим по
АДРЕСА_1 в селі Амурське
Красногвардійського району Автономної
Республіки Крим.

Стягнути з ОСОБА_3 (ІІН НОМЕР_1) на
користь ОСОБА_2 (ІІН НОМЕР_2) витрати по
сплаті судового збору в розмірі 229 грн.
40 коп. (Двісті двадцять дев'ять грн. 40
коп.).

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду Автономної Республіки Крим
через Красногвардійський районний суд
шляхом подачі апеляційної скарги в
десятиденний строк з дня його
проголошення.

Суддя
С.М.
Проскурня