РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2014 року Київський районний
суд м. Харкова

в складі: головуючого - судді
Божко В.В.

за участю секретаря
Пащук О.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Харкові цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, 3-тя особа -
Управління служб у справах дітей
Департаменту праці та соціальної
політики Харківської міської ради про
позбавлення батьківських прав, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з
позовом до ОСОБА_2, 3-тя особа -
Управління служб у справах дітей
Департаменту праці та соціальної
політики Харківської міської ради про
позбавлення батьківських прав,
посилаючись на те, що вона з 13 червня 2008
року до 17 жовтня 2011 року перебувала у
зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_2, який
був розірваний рішенням суду. Від шлюбу
вони мають дочку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1,
яка після розірвання шлюбу залишилася
проживати з матір'ю. В травні 2011 року
відповідач залишив сім'ю, коли вона
знаходилася у відпустці по нагляду за
дитиною. За рішенням суду з відповідача
стягуються аліменти, які він не
сплачує, у зв'язку з чим утворилася
заборгованість. З цього часу
відповідач перестав цікавитися
дитиною, не навідує її, не займається її
вихованням, матеріально не забезпечує.
Дитина потребує додаткових витрат,
пов'язаних з її фізичним та духовним
розвитком, відвідує басейн, танці. Крім
того, ОСОБА_2 перешкоджає виїзду дитини
за кордон з матір'ю для відвідин
родичів, які мешкають в Росії.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1
підтримала свої позовні вимоги,
пояснила, що доля дитини йому байдужа,
не бажаючи ділити спільне майно,
відповідач, навіть, заявив позов про
визнання його недійним. Вважає, що
позбавлення батьківських прав
відповідача відносно дочки надасть їй
можливість безперешкодно вивозити
дитину за межі України.

Відповідач ОСОБА_2 до судового
засідання з'явився, з позовними
вимогами не згоден, пояснив, що після
розірвання шлюбу із позивакою, він
позбавлений можливості приймати
участь у вихованні дитини, оскільки
ОСОБА_1 цьому перешкоджає. Дитині
усього 5 років, він не бажав і не бажає
травмувати психіку дитини, бо його
спроби побачитися з дитиною приводять
до сварок з колишньою дружиною. Він
сплачує на утримання дитини аліменти,
щомісячно у розмірі 800 грн. Його ніколи
не викликав до себе державний
виконавець. Про заборгованість, яка
утворилася, нібито, з його вини, йому
нічого не відомо.

Представник 3-тьої особи Управління
служб у справах дітей Департаменту
праці та соціальної політики
Харківської міської ради про
позбавлення батьківських прав - в
судове засідання не з'явився, суду
надана заява з прохання розглядати
справу у відсутності представника
Управління.

Суд, заслухавши пояснення позивача та
її представника, відповідача,
перевіривши матеріали справи, прийшов
до наступного.

Судом встановлені такі факти та
відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому
шлюбі із ОСОБА_2 з 13 червня 2008 року, який
був розірваний за рішенням
Комінтернівського районного суду м.
Харкова від 17 жовтня 2001 року (а.с. 5).

Від шлюбу сторони мають дитину - ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.4), яка після розірвання
шлюбу залишилася проживати з матір'ю.

Рішенням Київського районного суду м.
Харкова від 22 листопада 2011 року з
відповідача ОСОБА_2 стягнуто аліменти в
твердій грошовій сумі в розмірі 800 грн.
на утримання дитини (а.с.6).

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч. 1, ч. 4
ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень, крім випадків,
встановлених ст.61 цього Кодексу.
Обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до ст. 6 СК України правовий
статус дитини має особа до досягнення
нею повноліття. Малолітньою вважається
дитина до досягнення нею чотирнадцяти
років.

Відповідно до ч. 1 ст. 164 СК України мати,
батько можуть бути позбавлені судом
батьківських прав, якщо вона, він: 1) не
забрали дитину з пологового будинку
або з іншого закладу охорони здоров'я
без поважної причини і протягом шести
місяців не виявляли щодо неї
батьківського піклування; 2) ухиляються
від виконання своїх обов'язків по
вихованню дитини; 3) жорстоко
поводяться з дитиною; 4) є хронічними
алкоголіками або наркоманами; 5)
вдаються до будь-яких видів
експлуатації дитини, примушують її до
жебракування та бродяжництва; 6)
засуджені за вчинення умисного
кримінального правопорушення щодо
дитини.

Згідно із ч. 3 ст. 165 СК України мати,
батько можуть бути позбавлені
батьківських прав щодо усіх своїх
дітей або когось із них.

Згідно з ч. 1 ст. 164 СК України мати,
батько можуть бути позбавлені судом
батьківських прав, якщо вона, він: не
забрали дитину з пологового будинку
або з іншого закладу охорони здоров'я
без поважної причини і протягом шести
місяців не виявляли щодо неї
батьківського піклування; ухиляються
від виконання своїх обов'язків по
вихованню дитини; жорстоко поводяться
з дитиною; є хронічними алкоголіками
або наркоманами; вдаються до будь-яких
видів експлуатації дитини, примушують
її до жебракування та бродяжництва;
засуджені за вчинення умисного
кримінального правопорушення щодо
дитини.

Відповідно до п.п. 15, 16 постанови
пленуму Верховного Суду України № 3 від
30 березня 2007 року «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про усиновлення і про
позбавлення та поновлення
батьківських прав», позбавлення
батьківських прав (тобто прав на
виховання дитини, захист її інтересів,
на відібрання дитини в інших осіб, які
незаконно утримують та ін.), що надані
батькам до досягнення дитино
повноліття і ґрунтуються на факті
спорідненості з нею, є крайнім заходом
впливу на осіб, які не виконують
батьківських обов'язків, а тому питання
про його застосування слід вирішувати
лише після повного, всебічного та
об'єктивного з'ясування обставин
справи, зокрема ставлення батьків до
дітей. Особи можуть бути позбавлені
батьківських прав лише щодо дитини, яка
не досягла вісімнадцяти років, і тільки
з підстав, передбачених ст. 164 СК
України. Ухилення батьків від
виконання своїх обов'язків має місце,
коли вони не піклуються про фізичний і
духовний розвиток дитини, її навчання,
підготовку до самостійного життя,
зокрема: не забезпечують необхідного
харчування, медичного догляду,
лікування дитини, що негативно впливає
на її фізичний розвиток як складову
виховання; не спілкуються з дитиною в
обсязі, необхідному для її нормального
самоусвідомлення; не надають дитині
доступу до культурних та інших
духовних цінностей; не сприяють
засвоєнню нею загальновизнаних норм
моралі; не виявляють інтересу до її
внутрішнього світу; не створюють умов
для отримання нею освіти. Зазначені
фактори, як кожен окремо, так і в
сукупності, можна розцінювати як
ухилення від виховання дитини лише за
умови винної поведінки батьків,
свідомого нехтування ними своїми
обов'язками.

Згідно з абз. 2 п. 18 вищезгаданої
постанови Пленуму Верховного Суду
України, зважаючи на те, що позбавлення
батьківських прав є крайнім заходом,
суд може у виняткових випадках при
доведеності винної поведінки когось із
батьків або їх обох з урахуванням її
характеру, особи батька і матері, а
також інших конкретних обставин справи
відмовити в задоволенні позову про
позбавлення цих прав, попередивши
відповідача про необхідність змінити
ставлення до виховання дитини (дітей) і
поклавши на органи опіки та піклування
контроль за виконанням ним
батьківських обов'язків. Ухвалюючи
таке рішення, суд має право вирішити
питання про відібрання дитини у
відповідача і передачу органам опіки
та піклування (якщо цього потребують її
інтереси), але не повинен визначати при
цьому конкретний заклад.

Відповідно до ст. 9 Конвенції про права
дитини від 20 листопада 1989 року,
ратифікованої постановою Верховної
Ради України від 27 лютого 1991 року №
789-ХІІ, держави-учасниці поважають
право дитини, яка розлучається з одним
чи обома батьками, підтримувати на
регулярній основі особисті відносини і
прямі контакти з обома батьками , за
винятком випадків, коли це суперечить
найкращим інтересам дитини.

В судовому засіданні було встановлено,
що відповідач ОСОБА_2 категорично
заперечує проти позбавлення його
батьківських прав, викликався на
засідання комісії органів опіки, був
присутній, де також заперечував проти
позбавлення батьківських прав. Суд
вважає, він прагне брати участь у
вихованні дитини. Суд приймає до увагит
пояснення відповідача щодо того, що він
не бажає спричинити шкоду дитині, її
здоров'ю, і тому не бажає примусово
вирішувати питання щодо спілкування з
дитиною, оскільки позивачка цьому
перешкоджає.

Відповідачем було представлено суду
квитанції грошових переводів на ім'я
позивачки, які свідчать про участь
ОСОБА_2 в утриманні дитини.

Суд також критично ставиться до
висновку органу опіки та піклування по
суті, з урахуванням того, що він
зроблений лише на підставі поданих
документів з боку позивачки.

Таким чином, суд прийшов до висновку
про відсутність підстав для
задоволення позову про позбавлення
відповідача батьківських прав на
підставі ст. 164 СК України та з
урахуванням роз'яснень, наданих у
постанові Пленуму Верховного Суду
України від 30 березня 2007 року № 3 «Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
усиновлення про позбавлення
батьківських прав», ст. 9 Конвенції про
права дитини від 20 листопада 1989 року,
оскільки позбавлення батьківських
прав є крайнім заходом, належних та
допустимих доказів ухилення ОСОБА_2 від
виконання своїх батьківських
обов'язків не надано, відповідач
проявляє бажання спілкуватися з
дитиною та по мірі фінансової
можливості допомагати у матеріальних
витратах.

На підставі викладеного, ст.ст. 10, 11, 209,
212, 214-215 ЦПК України, ст.ст. 164, 165
Сімейного кодексу України, суд ,

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
3-тя особа - Управління служб у справах
дітей Департаменту праці та соціальної
політики Харківської міської ради про
позбавлення батьківських прав -
відмовити.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду Харківської області через суд
першої інстанції шляхом подачі в
10-денний строк з дня проголошення
рішення апеляційної скарги.

Особи, які брали участь у справі,
але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подавати
апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня
отримання копії цього рішення.

Головуючий -