Справа № 345/4444/13-ц
Провадження № 22-ц/779/57/2014
Головуючий у 1 інстанції Онушканич В.В.
Суддя-доповідач Васильковський В.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючого Васильковського В.М.

суддів:
Меленко О.Є., Проскурніцького П.І.

секретаря Бойчука Л.М.,

з участю:позивача ОСОБА_2

представників ОСОБА_3,
ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні справу за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про стягнення боргу за
договорами позики за апеляційною
скаргою ОСОБА_5 на рішення Калуського
міськрайонного суду від 11 листопада 2013
року, -

в с т а н о в и л а :

у серпні 2013 року ОСОБА_2 звернувся з
даним позовом, мотивуючи його тим, що
08.06.2010 року він уклав з ОСОБА_5 договір
позики, за яким позичив відповідачу 46 000
доларів США строком на один рік, по
закінченню якого відповідач кошти не
повернув. Збільшивши у вересні 2013 року
позовні вимоги у зв'язку з наявністю і
договору позики на суму 36 000 доларів
США, просив стягнути з відповідача на
його користь 661 798 грн. за договорами
позики від 08.06.2010 року та судові
витрати.

Рішенням Калуського
міськрайонного суду від 11 листопада 2013
року позов задоволено. Стягнуто із
ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 борг за
договорами позики в сумі 661 798 грн. та 3
556,40 грн. судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5
посилається на порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права, невідповідність
висновків суду обставинам справи.
Зазначає, що суд безпідставно вважав
встановленими обставини, які мали
місце при укладенні договорів позики
на суму 46 000 доларів США та 36 000 доларів
США. Судом не враховано, що у зверненні
ОСОБА_2 до правоохоронних органів
вказано, що ним було передано ОСОБА_5
суму в розмірі 46 000 доларів США. Судом
вказано, що факт підписання договорів
свідчить про їх реальність та факт
передачі грошей, хоча зі змісту даних
договорів вбачається, що вони не є
реальними договорами позики, а тільки
намірами, обумовленими в письмовій
формі. Договір позики вважається
укладеним з моменту передачі грошей, а
в оспорюваних договорах зазначено, що
позикодавець зобов'язується надати
позику у місячний строк з моменту
підписання даних договорів. Тому факт
підписання договорів не свідчить про
реальну передачу грошей, а тільки про
наміри передати гроші в майбутньому, що
судом при ухваленні рішення взято до
уваги не було. Також суд помилково
посилався на постанову ВСУ від 18.09.2013
року, як на обов'язкову практику і
правову позицію у даній справі, так як в
даному випадку не є тотожними предмет
спору, підстави позову, зміст позовних
вимог. Жодних розписок він не надавав.
Тому просить оскаржуване рішення
скасувати, ухвалити нове рішення, яким
у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2
відмовити.

В засіданні апеляційного суду
представник ОСОБА_5 апеляційну скаргу
підтримав, ОСОБА_2 і його представник
доводи апеляційної скарги заперечили.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
сторін, перевіривши подані докази і
доводи апеляційної скарги та
дослідивши матеріали справи, колегія
суддів вважає, що апеляційну скаргу
слід задовольнити з таких підстав.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обгрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обгрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Ухвалене у справі судове рішення
цим вимогам закону не відповідає.

Судом першої інстанції
встановлено, що між сторонами 08 червня
2010 року було укладено договори позики
відповідно на суму 46 000,00 доларів США та
36 000 доларів США.

Задовольняючи позов, суд виходив
із того, що під час укладення договорів
позики були дотримані вимоги щодо їх
письмової форми, складання
позичальником розписки або іншого
документу, який посвідчує передання
визначеної грошової суми є правом, а не
обов'язком сторін договору позики і
відсутність такого документу за
наявності письмового договору позики
не є безумовною підставою для висновку
про безгрошовість договору позики.
Тому укладені сторонами письмові
договори позики підтверджують факт
передачі позивачем та отримання
відповідачем грошових коштів, що
відповідно до п. п. 4.1, 5.1 вказаних
договорів є підставою для стягнення по
закінченню строку вимоги про їх
повернення.

Проте, з таким висновком суду
погодитись не можна.

Відповідно до положень ст. 1046 ЦК
України за договором позики одна
сторона (позикодавець) передає у
власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Тобто, за своїми ознаками договір
позики є реальним, оплатним і
вважається укладеним з моменту
передання грошей або інших речей,
визначених родовими ознаками (абз. 2 ч. 1
ст. 1046 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

З матеріалів справи вбачається,
що між сторонами 08 червня 2010 року було
укладено два договори позики
відповідно на суму 46 000 доларів США та 36
000 доларів США, згідно п. 1.1 яких
позикодавець зобов'язується надати
позичальникові безпроцентну позику, а
останній зобов'язується повернути
позику у визначений строк.

Пунктом 3.1 цих договорів
передбачено, що позикодавець
зобов'язаний надати позику на протязі
одного місяця з моменту підписання
договору, а згідно п. 4.1 строк надання
позики визначається з моменту видачі
грошових коштів позичальнику (а. с. 5, 61).

Позичальник має право оспорити
договір позики на тій підставі, що
грошові кошти або речі насправді не
були одержані ним від позикодавця або
були одержані у меншій кількості, ніж
встановлено договором (ч. 1 ст. 1051 ЦК
України).

Як видно із тексту укладених
сторонами письмових договорів позики,
сума позики складала 46 000 доларів США та
36 000 доларів США і позикодавець
зобов'язаний був надати позику на
протязі одного місяця з моменту
підписання договору, тобто фактичної
передачі грошових коштів на момент
підписання договору не було. ОСОБА_2
лише зобов'язувався надати ОСОБА_5
позику протягом одного місяця з
моменту підписання цих договорів.

Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Відповідач заперечував передачу
йому позивачем визначених договорами
грошових сум.

Матеріали справи не містять
розписок позичальника або іншого
документу, який би посвідчував
передання йому позикодавцем вказаних у
договорах грошових коштів.

З огляду на викладене, висновок
суду про те, що відсутність розписки за
наявності письмового договору позики
не є безумовною підставою для висновку
про безгрошовість договору позики, є
помилковим.

Згідно роз'яснень, що містяться в
п. 12 постанови Пленум Верховного Суду
України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними" не може доводитися
свідченням свідків не лише заперечення
факту вчинення правочину або
оспорювання окремих його частин, а й
факт його вчинення, а також виконання
зобов'язань, що виникли з правочину.
Випадки, коли свідчення свідків
допускаються як засіб доказування
факту вчинення правочину, у ЦК
визначені прямо (частина друга статті
937, частина третя статті 949 ЦК).

У зв'язку з чим, посилання в
рішенні суду першої інстанції на
показання свідків ОСОБА_6 і ОСОБА_7 щодо
факту та умов укладення договорів
позики суперечить вимогам ч. 2 ст. 59 ЦПК
України, тобто судове рішення ухвалене
на припущеннях, що заборонено ч. 4 ст. 60
ЦПК України.

Посилання в судовому рішенні на
висновок, викладений у постанові
Верховного Суду України від 18 вересня
2013 року № 6-63цс13, не ґрунтується на
вимогах ст. 360-7 ЦПК України.

Відповідно до п. 6 постанови
Пленуму Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 30 вересня 2011
року "Про судову практику застосування
статей 353-360 ЦПК України" під судовими
рішеннями у подібних правовідносинах
слід розуміти такі, де тотожними є
предмет спору, підстави позову, зміст
позовних вимог та встановлені судом
фактичні обставини, а також має місце
однакове матеріально-правове
регулювання спірних правовідносин.
Зміст правовідносин із метою
з'ясування їх подібності в різних
судових рішеннях суду (судів)
касаційної інстанції визначається
обставинами кожної конкретної справи.

Оскільки встановлені фактичні
обставини даної справи та справи, в
якій прийнято вищевказану постанову є
різними, то наведені в оскаржуваному
судовому рішенні доводи не містять
підстав для однакового застосування
судом першої інстанції норм
матеріального права.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Як видно з матеріалів справи,
позивачем не доведено належними та
допустимими доказами факту передачі
грошей відповідачу за умовами
підписаних договорів позики від 08
червня 2010 року, у зв'язку з чим позовні
вимоги є необґрунтованими, оскільки
договори позики містять у собі лише
обов'язок передати кошти, а документи,
що підтверджують фактичну передачу
коштів, відсутні.

Враховуючи викладене, висновок
суду про задоволення позову про
стягнення боргу за договором позики є
помилковим, оскільки такого висновку
суд дійшов без належного дослідження
умов укладених між сторонами
договорів та неправильного
застосування норм матеріального та
процесуального права.

Зазначені порушення призвели до
неправильного вирішення справи, що в
силу ст. 309 ЦПК України є підставою для
скасування рішення та ухвалення нового
рішення про відмову у задоволенні
позову.

На підставі викладеного та
керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК
України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Калуського
міськрайонного суду від 11 листопада 2013
року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у
задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_5
про стягнення боргу за договорами
позики відмовити.

Заходи забезпечення позову,
вжиті ухвалами Калуського
міськрайонного суду від 12 серпня 2013
року та 16 серпня 2013 року, скасувати.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення. Касаційна
скарга на рішення може бути подана до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий:
Васильковський В.М.

Судді:
Меленко О.Є.

Проскурніцький П.І.