У Х В А Л А

14 лютого 2014 року Іллічівський районний суд м. Маріуполя Донецької області під головуванням судді Хараджа О.О., при секретарі Ковальовій О.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний завод імені Ілліча» про зобовязання відповідача вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

04 грудня 2013 року позивачка звернулась до Іллічівського райсуду м. Маріуполя з позовом до ПАТ «ММК ім. Ілліча», в якому просить зобовязати відповідача провести розрахунок та виплатити індексацію заробітної плати за період з 01 березня 2003 року по 30 вересня 2013 року, а також компенсацію втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строку її виплати.

Ухвалою суду від 06.12.2013 року було відкрите провадження по справі.

Суд, у відповідності до ст. 10 ЦПК України, сприяючи всебічному і повному зясуванню обставин справи, на вимогу позивача зобовязав відповідача надати суду розрахунок індексації заробітної плати.

До теперішнього часу відповідачем розрахунок не наданий.

Враховуючи викладене, а також вимоги ст. 157 ЦПК України, суд приходить до наступного.

Позовна заява має бути залишена без руху як така, що не відповідає вимогам ст. 119 ЦПК України, згідно з якою позовна заява повинна містити, зокрема, ціну позову щодо вимог майнового характеру, зміст позовних вимог, виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, зазначення доказів, що підтверджують кожну обставину, наявність підстав для звільнення від доказування.

Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці керується тим, що положення п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його цивільних прав і обовязків. Проте право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави. Разом з тим такі обмеження не повинні впливати на доступ до суду чи ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди суті цього права, та мають переслідувати законну мету.

Зміст позовних вимог - це спосіб захисту права, який обирає позивач. Зміст позову має відповідати його предмету (що конкретно вимагає позивач). Від змісту позовної заяви залежать дії суду при вирішенні питання про відкриття провадження у справі і проведення підготовчих дій, а також позиція відповідача, який також має право на судовий захист.

За змістом ст.ст. 4, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Суд не має права обирати спосіб захисту на власний розсуд, оскільки це є виключним правом позивача.

Позивачка звернулася до суду з позовом про стягнення індексації заробітної плати (предмет позову), хоча просить зобовязати відповідача вчинити певні дії (зміст позову).

З урахуванням принципу диспозитивності, передбаченого ст. 11 ЦПК, та з метою дотримання вимог діючого законодавства позивачка повинна привести у відповідність предмет та зміст заявлених вимог.

У разі, якщо позивачка, усуваючи недоліки позовної заяви щодо невідповідності предмету й змісту позовних вимог, обере адекватний спосіб захисту порушеного права, яким за змістом чинного законодавства та розяснень Пленуму Верховного Суду України є вимога про стягнення недоплачених сум заробітної плати, вона повинна мати на увазі необхідність наявності у позовній заяві обставин, передбачених пунктами 4, 5, 6 ч. 2 ст. 119 ЦПК, а саме: ціни позову, який у разі вимоги про стягнення заробітної плати матиме майновий характер; обставин, якими обґрунтовується позов; докази, що підтверджують кожну обставину. В цьому аспекті слід звернути увагу на відсутність у позовній заяві відомостей про розмір невиплачених сум індексації та компенсації, розрахунок яких, відповідно до ст. 10 ЦПК України, є обовязком позивача. Суд не вправі перекладати цей обовязок на відповідача шляхом зобовязання останнього надати відповідні розрахунки в порядку витребування доказів, оскільки витребувані можуть бути лише ті письмові (речові) докази, які обєктивно існують на момент розгляду питання про їх забезпечення у якості відповідних предметів матеріального світу. Спонукання відповідача до створення письмових доказів є неприпустимим, як таке, що порушує принцип змагальності сторін.

У цьому звязку слід зауважити, що ані норми процесуального законодавства (ст. ст. 60, 61 ЦПК), ані матеріальний закон (КЗпП) не містять правила про презумпцію неправомірності діянь роботодавця. Відповідно до загальних положень цивільного права будь-яка презумпція може стосуватися лише вини відповідача, на якого в такому випадку покладається обовязок доведення власної невинуватості (правомірності), інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, повинен доводити позивач. В даному випадку, при обранні адекватного способу захисту порушеного права, саме позивач має навести розрахунки відповідних сум, як обставин, що обґрунтовують позовні вимоги.

При цьому позивач не позбавлений можливості одержання вихідних даних для проведення таких розрахунків: в порядку ст. 49 КЗпП України; шляхом звернення до суду із заявою про забезпечення доказів, необхідних на цьому етапі для складання позовної заяви; одержання відомостей у відділі персоніфікації районного управління ПФУ тощо.

Відповідно до ст. 121 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 119 і 120 цього Кодексу, постановляє ухвалу, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п'яти днів з дня отримання позивачем ухвали.

Враховуючи, що позивачкою не виконані вимоги, передбачені ч. 1 ст. 119 ЦПК України, в тому числі щодо ціни позову, а також беручи до уваги, що у суду відсутні відомості про розмір заробітної плати, на яку нараховується індексація, отже немає можливості прийняти рішення по суті, у тому числі зробити висновок щодо наявності у позивача права на отримання певних сум та їх розмір, суд вважає за необхідне надати позивачці строк для усунення вказаних недоліків на теперішній стадії розгляду справи.

Розяснити позивачці, що відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 207 ЦПК України, суд постановляє ухвалу про залишення заяви без розгляду, якщо провадження у справі відкрито за заявою, поданою без додержання вимог, викладених у ст.ст. 119, 120 ЦПК України і позивач не усунув цих недоліків у встановлений судом строк.

На підставі викладеного, керуючись ч. 1 ст. 121 ЦПК України, суддя,

У Х В А Л И В :

Надати позивачці ОСОБА_1 для усунення недоліків строк пять днів з дня отримання ухвали, надіславши їй копію ухвали та розяснити, що у випадку, якщо вимоги не будуть виконані до зазначеного строку, позовна заява буде залишена без розгляду.

У разі усунення позивачкою зазначених в ухвалі недоліків у визначений строк, призначити розгляд справи на 13 березня 2014 року о 16 годині.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: ОСОБА_2