АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
справа № 22-ц/774/933/14
Головуючий у 1-ій інстанції
категорія №5
суддя Галічий В.М.
Доповідач суддя Рудь В.В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 січня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Дніпропетровської
області в складі:

Головуючого судді: Рудь В.В.

суддів: Ткаченко
І.Ю., Повєткіна В.В.

при секретарі: Кравець
Є.С.

Розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Дніпропетровську
цивільну справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_1 на рішення Жовтневого
районного суду м.Дніпропетровська від
04 грудня 2013 року за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про визнання квартири особистою
приватною власністю, -

В с т а н о в и л а :

У вересні 2013 року ОСОБА_1 звернувся
з позовом, який уточнив в ході розгляду
справи, до ОСОБА_2 про визнання квартири
особистою приватною
власністю(а.с.3-5,37-41,47-50).

Позивач зазначав, що з ОСОБА_2
перебував у зареєстрованому шлюбі з
22.07.1992 року по 27.11.2009 року. Під час шлюбу
з 22.07.1992 року по 05.04.1994 року проживав
один в своїй однокімнатній квартирі за
адресою: АДРЕСА_4, відповідачка
постійно мешкала в своїй трикімнатній
квартирі за адресою: АДРЕСА_1. До 05.04.1994
року спільного господарства не вели,
разом не проживали, для спільного
користування майно не придбавали,
загального бюджету не мали.

На підставі договору купівлі-продажу
б/н від 08.02.1994 року, посвідченого Сьомою
Дніпропетровською державною
нотаріальною конторою, реєстр №7-680,
йому належить квартира АДРЕСА_2, яку
вважає своєю особистою приватною
власністю з наступних підстав.

Відповідно до рішення №416 виконкому
Дніпропетровської міськради від 06.06.1991
року було зареєстровано фірму ТОВ НВКФ
«Прагмат», засновником якої та
директором був він, ОСОБА_1

Відповідно до протоколу №4 від 20
січня 1994 року засновники вирішили за
рахунок грошових коштів, отриманих від
продажу транспортних засобів, що
належали фірмі(автобус КАВЗ-685,
мікроавтобус РАФ 2231), купити
трикімнатну квартиру, в якій
організувати офіс.

За отримані від продажу транспортних
засобів грошові кошти - 6000 доларів США
та отримані від продажу належної йому
до шлюбу однокімнатної квартири за
адресою: АДРЕСА_4 - 5000 доларів США, а
також особистих збережень у сумі - 2000
доларів США та 2000 доларів США, які додав
син ОСОБА_3, придбав квартиру АДРЕСА_2.

05.04.1994 року зареєструвався в
придбаній квартирі, надалі фірму ТОВ
НВКФ «Прагмат» також зареєстрував за
адресою останньої. У 2001 році фірма ТОВ
НВКФ «Прагмат» була закрита, за
вказаною адресою зареєстрував
приватне підприємство «Прагмат» на
своє ім'я, яке на даний час знаходиться
та функціонує за цією адресою.

ОСОБА_2 в квартирі АДРЕСА_2
зареєстрована 22.02.2002 року.

Посилаючись на викладені обставини
та вказуючи те, що квартира АДРЕСА_2
придбавалася без участі відповідачки,
за кошти приватного підприємства та
кошти, залучені від продажу належної
йому квартири, ОСОБА_1 просив визнати
вказану квартиру роздільним майном та
його особистою власністю.

Рішенням Жовтневого районного суду
м.Дніпропетровська від 04 грудня 2013 року
в задоволенні позову відмовлено(а.с.75-).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить
рішення суду скасувати, ухвалити нове
рішення по суті позовних вимог, яким
визнати квартиру АДРЕСА_2 роздільним
майном та його особистою власністю,
посилаючись на неповне з'ясування
обставин, що мають значення для справи,
порушення судом норм матеріального та
процесуального права(а.с.78-83).

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції у межах доводів апеляційної
скарги і вимог, заявлених у суді першої
інстанції, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає відхиленню
з таких підстав.

Згідно ст.ст.3,4 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України.

Відповідно до вимог ст.11 ЦПК України
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтями 57,58 ЦПК України визначено, що
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обгрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.

За правилами ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

По справі встановлено, що ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 зареєстрували шлюб 22.07.1992 році,
який розірвано 27.11.2009 року(а.с.13,28).

Із договору купівлі-продажу б/н від
08.02.1994 року, посвідченого Сьомою
Дніпропетровською державною
нотаріальною конторою,
зареєстрованого в реєстрі за №7-680 та
зареєстрованого в КП
«Дніпропетровське міжміське бюро
технічної інвентаризації»
Дніпропетровської міської ради,
вбачається, що спірна квартира АДРЕСА_2
придбана 08.02.1994 року на ім'я ОСОБА_1 в
період, коли останній та ОСОБА_2
перебували в зареєстрованому шлюбі(а.с
6-8).

Відповідно до положень ст.22 КпШС УРСР,
яка діяла на час виникнення
правовідносин щодо придбання вказаної
квартири, майно, нажите подружжям за
час шлюбу, є його спільною сумісною
власністю. Кожен з подружжя має рівні
права володіння, користування і
розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними
правами на майно і в тому разі, якщо
один з них був зайнятий веденням
домашнього господарства, доглядом за
дітьми або з інших поважних причин не
мав самостійного заробітку.

Згідно зі ст.24 КпШС України майно, яке
належало кожному з подружжя до
одруження, а також одержане ним під час
шлюбу в дар або в порядку успадкування,
є власністю кожного з них.

Роздільним майном кожного з подружжя
є також речі індивідуального
користування (одяг, взуття тощо), хоча б
вони і були придбані під час шлюбу за
рахунок спільних коштів подружжя, за
винятком коштовностей та предметів
розкоші.

Кожний з подружжя самостійно володіє,
користується і розпоряджається
належним йому роздільним майном.

Відповідно до роз'яснень, наведених у
п.5 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 22 грудня 1995 року № 20, із
змінами, внесеними згідно з Постановою
Пленуму Верховного Суду України №15 від
25.05.1998 року, «Про судову практику у
справах за позовами про захист права
приватної власності», розглядаючи
позови, пов'язані зі спільною власністю
громадян, суди повинні виходити з того,
що відповідно до чинного законодавства
спільною сумісною власністю є: майно,
нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16
Закону «Про власність», ст.22 КпШС
України); майно, придбане внаслідок
спільної праці членів сім'ї чи майно, що
є у власності осіб, які ведуть
селянське (фермерське) господарство,
якщо письмовою угодою відповідно між
членами сім'ї чи членами селянського
(фермерського) господарства не
передбачено інше або майно, придбане
внаслідок спільної праці громадян, що
об'єдналися для спільної діяльності,
коли укладеною між ними письмовою
угодою визначено, що воно є спільною
сумісною власністю (п.1 ст.17, ст.18, п.2 ст.17
Закону «Про власність»); квартира
(будинок), кімнати в квартирах та
одноквартирних будинках, передана при
приватизації з державного житлового
фонду за письмовою згодою членів
сім'ї наймача у їх спільну сумісну
власність(ст.8 Закону України «Про
приватизацію державного житлового
фонду»).

Отже, на час виникнення правовідносин
щодо придбання вказаної квартири,
тобто станом на 08.02.1994 року,
законодавцем презюмується виникнення
права спільної сумісної власності щодо
майна, набутого подружжям у шлюбі, а
тому обов'язок з доведення тієї
обставини, що майно, придбане у шлюбі, є
особистою власністю одного з подружжя,
покладений на останнього.

Як видно із справи, перевіряючи
доводи та заперечення сторін щодо
обставин придбання квартири АДРЕСА_2,
суд не встановив, а ОСОБА_1 не надав
доказів, які б свідчили про придбання
ним спірної квартири за кошти, отримані
від ТОВ НВКФ «Прагмат» та від продажу
належної йому на праві власності
однокімнатної квартири за адресою:
АДРЕСА_4 та за особисті збереження,
накопичені до шлюбу з відповідачкою.

Таким чином, встановивши факт набуття
спірної квартири у шлюбі та
відсутність доказів в підтвердження
доводів про придбання квартири за
обставин, зазначених в позовній заяві,
суд прийшов до правильного висновку, що
квартира АДРЕСА_2, як придбана в період
шлюбу, є спільним майном ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 і обгрунтовано відмовив ОСОБА_1
в задоволенні позову про визнання
квартири особистою власністю за
недоведеністю.

Посилання ОСОБА_1 в апеляційній
скарзі на неповне з'ясування обставин,
що мають значення для справи,
безпідставні, оскільки суд повно та
всебічно перевірив доводи та
заперечення сторін, права та їх
обов'язки, доказам у справі, у тому
числі протоколу № 4 зібрання
засновників ТОВ НВКФ «Прагмат, ЛТД» від
20.01.1994 року(а.с.10), який не містить
інформації щодо предмету доказування,
а саме щодо передачі ОСОБА_1
відповідної суми для придбання спірної
квартири, суд дав оцінку відповідно до
вимог ст.212 ЦПК України.

Факт використання спірної квартири
під офіс приватного підприємства
«Прагмат», на що посилається ОСОБА_1, не
може свідчити про його особисту
приватну власність відносно останньої,
оскільки за встановлених судом
обставин квартира є спільним майном
подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Доводи апеляційної скарги про
порушення судом норм матераільного та
процесуального права не можуть бути
взяті до уваги, оскільки рішення суду
першої інстанції відповідає
встановленим обставинам та діючому
законодавству, що регулює встановлені
правовідносини, доводи скарги не
спростовують висновки суду про
недоведеність позову та відсутність
підстав для захисту права ОСОБА_1
Підстав для скасування судового
рішення не встановлено.

Керуючись ст.ст.303,307,308,315 ЦПК України
колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду
м.Дніпропетровська від 04 грудня 2013 року
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення
та може бути оскаржена в касаційному
порядку до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий-

Судді-