Справа № 363/2757/13-ц Головуючий у І
інстанції Купрієнко С.І.Провадження №
22-ц/780/563/14 Доповідач у 2 інстанції
ТаргонійКатегорія 26
РІШЕННЯ

Іменем України

15 січня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київської області у
складі:

головуючого судді: Таргоній Д.О.,

суддів: Приходька К.П., Голуб С.А.,

при секретарі: Дмитренко Ю.О.,

розглянула матеріали цивільної справи
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Вишгородського районного суду
Київської області від 06 листопада 2013
року у справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за
договором позики.

Заслухавши доповідь судді
апеляційного суду, перевіривши
матеріали справи та доводи апеляційної
скарги, колегія суддів -

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2013 року позивачка ОСОБА_3
звернулась до суду з позовом про
стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за
договором позики, посилаючись на
наступні обставини.

23 липня 2009 року між сторонами був
укладений та нотаріально посвідчений
договір позики, за умовами якого ОСОБА_3
надала ОСОБА_1 в якості позики грошові
кошти в розмірі 270 000 Євро, які остання
зобов'язалась повернути до 30 грудня 2009
року.

Відповідачка ОСОБА_1 17 березня 2013 року
підтвердила факт позики грошей, однак
не вживає жодних заходів для
добровільного повернення боргу, що і
стало підставою для звернення до суду.

Крім того, позивачка ОСОБА_3 подала до
суду заяву про визнання причин
пропуску строку для звернення до суду з
вказаним позовом поважними,
посилаючись на те, що відповідачка
ОСОБА_1, визнаючи борг, неодноразово
зверталась до позивача з проханням
відстрочити повернення боргу, та в
розписці від 25 березня 2010 року
зобов'язалась поврнути борг в строк до
31 серпня 2010 року.

Рішенням Вишгородського районного
суду Київської області позов ОСОБА_3
задоволено. Поновлено ОСОБА_3 строк
звернення до суду. Стягнуто з ОСОБА_1 на
користь ОСОБА_2 борг по договору позики
в розмірі 270 000 євро.

У своїй апеляційній скарзі
відповідачка ОСОБА_1 просить рішення
суду першої інстанції скасувати з
підстав невідповідності висновків
суду обставинам справи, порушення норм
матеріального та процесуального права,
ухвалити нове рішення, яким відмовити у
позові з урахуванням спливу строку
позовної давності до позовних вимог
ОСОБА_2

Зокрема, в обгрунтування апеляційної
скарги ОСОБА_1 зазначає, що суд
необгрунтовано та безпідставно
поновив позивачеві строк для звернення
до суду з вимогою про стягнення боргу,
оскільки письмових договорів про
збільшення строку повернення боргу між
сторонами не укладалось. Суд першої
інстанції не дав належної оцінки тій
обставині, що в період строку перебігу
позовної давності відповідачкою не
було вчинено будь-якої дії, яка б
свідчила про визнання нею свого боргу
або іншого обов'язку за договором від 23
липня 2009 року. Крім того, ухваливши
рішення про стягнення коштів в
іноземній валюті, суд першої інстанції
порушив норми матеріального права.

Колегія суддів апеляційного суду,
заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення учасників судового процесу,
перевіривши матеріали цивільної
справи та обговоривши доводи
апеляційної скарги, приходить до
висновку про її часткове задоволення,
виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України,
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обгрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повного і
всебічного з'ясування обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує
наступні питання: чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги і заперечення, та якими доказами
вони підтверджуються; які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин (ч. 1 ст. 214 ЦПК України).

Разом із тим рішення суду першої
інстанції даним вимогам закону в
повній мірі не відповідає.

Задовольняючи позов в повному обсязі,
суд першої інстанції виходив з того,
строк звернення до суду з даним позовом
позивачкою ОСОБА_2 пропущений з
поважних причин та, виходячи з положень
ст. 1049 ЦК України стягнув з ОСОБА_1 на
користь позивача борг за договором
позики від 23 липня 2009 року.

Дослідивши матеріали справи, колегія
суддів апеляційного суду вважає
помилковими висновки суду першої
інстанції щодо пропуску позивачкою
ОСОБА_2 визначеного у ст. 257 ЦК України
строку звернення до суду за захистом
свого порушеного права, виходячи з
наступного.

Так, судом встановлено, що 23 липня 2009
року між сторонами був укладений та
нотаріально посвідчений договір
позики, за умовами якого ОСОБА_3 надала
ОСОБА_1 в якості позики грошові кошти в
розмірі 270 000 Євро, а остання
зобов'язалась повернути борг до 30
грудня 2009 року. (а.с. 3)

В матеріалах справи також наявна
розписка ОСОБА_1 від 25 березня 2010 року, з
тексту якої вбачається, що вона
зобов'язується віддати борг ОСОБА_2 в
суммі 270 000 євро + 80 000 євро 31 серпня. (а.с.
42)

Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 264 ЦК
України, перебіг позовної давності
переривається вчиненням особою дії, що
свідчить про визнання нею свого боргу
або іншого обов'язку. Після переривання
перебіг позовної давності починається
заново.

Таким чином, з моменту написання ОСОБА_1
даної розписки перебіг позовної
давності за договором позики від 23.07.2009
року був перерваний та розпочався
заново, оскільки такими діями
відповідачка фактично визнала
існування боргу перед ОСОБА_2

Суд першої інстанції не дав належної
оцінки даним обставинам та дійшов
помилкового висновку про пропуск
позивачкою строку звернення до суду з
даним позовом.

Доводи відповідачки щодо
недопустимості та неналежності такого
доказу, як вказана вище власноруч
складена нею розписка від 25 березня 2010
року, не можуть бути прийняті судом,
оскільки існування інших боргових
правовідносин між сторонами
відповідачкою ОСОБА_1 суду не доведено.
Тому колегія суддів сприймає такі
доводи як бажання уникнути
відповідальності за існуючими
зобов'язаннями перед позивачем.

Разом з тим, обгрунтованими є доводи
апеляційної скарги щодо порушення
судом першої інстанції норм
матеріального права при ухваленні
рішення про стягнення суми боргу в
іноземній валюті.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в п. 14 постанови від 18 грудня 2009
року № 14 "Про судове рішення у
цивільній справі", при задоволенні
позову про стягнення грошових сум суди
повинні зазначати в резолютивній
частині рішення розмір суми, що
підлягає стягненню, цифрами і словами у
грошовий одиниці - гривні. При
стягненні періодичних платежів суд має
вказати період, протягом якого
проводиться виконання. У разі
пред'явлення позову про стягнення
грошової суми в іноземні валюті суду
слід у мотивувальній частині рішення
навести розрахунки з переведенням
іноземної валюти в українську за
курсом, встановленим Національним
банком України на день ухвалення
рішення.

Враховуючи, що між сторонами не
існували правовідносини, які виникли
при здійсненні валютних операцій, у
випадках і в порядку, встановлених
законом, зокрема, передбачених ч. 2 ст. 192
ЦК України, ч. 3 ст. 533 ЦК України та
Декретом Кабінету Міністрів України
"Про систему валютного регулювання і
валютного контролю", суд першої
інстанції дійшов помилкового висновку
про стягнення з ОСОБА_1 присуджених
позивачу сум у євро.

З урахуванням вказаних правових норм,
колегія суддів апеляційного суду
вважає правильним змінити рішення суду
першої інстанції в частині стягнення з
відповідача на користь позивача суми
боргу за договором позики, вказавши, що
до стягнення підлягає сума в
еквіваленті до національної валюти
України - гривні з урахуванням
офіційного курсу НБУ на день ухвалення
рішення (100 EUR = 1091,0078) у розмірі 270 000 євро
/100 х 1091 = 2 950 700 гривень.

З огляду на викладене, колегія суддів
вважає правильним задовольнити
апеляційну скаргу ОСОБА_1 частково,
скасувати рішення суду першої
інстанції в частині задоволення вимог
щодо поновлення ОСОБА_2 строку
звернення до суду, ухваливши в цій
частині нове рішення про відмову в
задоволенні даної вимоги. А також
змінити рішення в частині стягнення з
відповідача на користь позивача суми
боргу, виклавши абзац другий рішення
суду у новій редакції.

На підставі викладеного та керуючись
ст. ст. 303, 307, 309, 313, 316, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів ,-

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -задовольнити
частково.

Рішення Вишгородського районного суду
Київської області від 06 листопада 2013
року - скасувати в частині задоволення
вимог щодо поновлення ОСОБА_2 строку
звернення до суду, ухваливши в цій
частині нове рішення про відмову в
задоволенні даної вимоги.

Змінити рішення Вишгородського
районного суду Київської області від 06
листопада 2013 року в частині
задоволення вимог про стягнення з
ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суми боргу,
виклавши абзац другий рішення суду в
наступній редакції:

«Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2
борг за договором позики від 23 липня 2009
року в сумі 2 950 700 (два мільйона
дев'ятсот дев'ятсот п'ятдесят тисяч
сімсот) гривень.»

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Судді:
Таргоній Д.О.

Голуб С.А.

Приходько К.П.