АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2014 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Каратаєвої Л.О.

суддів: - Ткаченко І.Ю., Кочкової Н.О.

при секретарі - Видюковій Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційні скарги ОСОБА_4, комунального підприємства "Теплоенерго" Дніпропетровської міської ради на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 жовтня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_4 до Комунального підприємства "Теплоенерго" Дніпропетровської міської ради про захист порушеного права споживача, визнання неправомірною бездіяльність та відсутність інформації, стягнення сум переплати наданих послуг і моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а:

21 жовтня 2014 року Жовтневий районним судом м. Дніпропетровська ухвалено рішення про часткове задоволення позову.

Визнано неправомірною бездіяльність КП «Теплоенерго» Дніпропетровської міської ради стосовно не розгляду на протязі трьох днів акту-претензії ОСОБА_4 від 03.02.2014 року.

Стягнуто з КП «Теплоенерго» Дніпропетровської міської ради на користь ОСОБА_4 переплату за ненадані послуги теплопостачання за січень і лютий 2014 року в сумі 114 грн. 89 коп.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове по суті позовних вимог.

КП «Теплоенерго» в своїй апеляційній скарзі просить рішення суду змінити та відмовити в частині стягнення з КП «Теплоенерго» на користь ОСОБА_4 переплати за ненадані послуги теплопостачання у сумі 114 грн. 89 коп. Витрати по справі за результатами розгляду справи розподілити між сторонами.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційні скарги відхилити з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач просить визнати неправомірними дії відповідача, пов'язані з не розглядом протягом трьох днів його акту-претензії, відсутність інформації про зниження вартості послуг внаслідок відхилення їх якісних показників від затверджених норм споживання, визнати відсутність достовірної інформації про послуги, порушенням прав споживачів, стягнути переплату за теплопостачання, моральну шкоду, спричинену через порушення прав на отримання необхідної інформації. Позовні вимоги ОСОБА_4 обґрунтовує тим, що мешкає в квартирі АДРЕСА_1. 15 квітня 2013 року між ним і відповідачем укладено договір № 03121 про надання послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води. З 20 січня 2014 року, при зниженні температури повітря на вулиці, температура повітря в одній з кімнат квартири позивача тривалий час не перевищувала 13 градусів. З цього приводу ОСОБА_4 разом з мешканцями цього ж будинку було складено акт-претензія і скарга відповідачу, як постачальнику тепла і 03 лютого 2014 року ці документи надійшли до КП «Теплоенерго» ДМР. Представники останнього 06 лютого 2014 року зафіксували вказану температуру в помешканні позивача, але нічого не зробили для відновлення нормальної температури, повернення зайво сплачених коштів, надання відповіді на скаргу і не відреагували на акт-претензію. Позивачем сплачені кошти за ці послуги за січень і лютий 2014 року в повному обсязі, а послуга в повному обсязі надана не була. Інформація про надані послуги відповідачем не надається. Спір в добровільному порядку не вирішено.

Вказані обставини, крім обставин відповіді на скаргу, не заперечувалися представником відповідача.

Суд першої інстанції, дослідивши обставини справи та правовідносини, що склалися між сторонами, дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог та з такими висновками погоджується колегія суддів, виходячи з наступного.

Відповідно ст. 20 Закону України «Про теплопостачання» тарифи на теплову енергію повинні забезпечувати відшкодування всіх економічно обґрунтованих витрат на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії; тарифи на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії, крім тарифів на виробництво теплової енергії для суб'єктів господарювання, що здійснюють комбіноване виробництво теплової і електричної енергії та/або використовують нетрадиційні та поновлювані джерела енергії, затверджуються національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг, та органами місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законодавством.

Статтею 25 Закону України «Про теплопостачання» встановлені основні обов'язки тепло постачальної організації, в тому числі - повідомляти споживача письмово або в засобах масової інформації: при зміні тарифів на теплову енергію.

Надання послуг з централізованого опалення здійснюється також у відповідності до положень Закону України «Про житлово-комунальні послуги», а також Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 якими визначено порядок надання послуг, порядок їх обліку, оплати, права та обов'язки споживача і виконавця, а також інші питання.

Вимоги щодо кількісних і якісних показників послуг та зменшення плати у разі їх відхилення від нормативних наведені в додатку до Порядку проведення перерахунків розміру плати за надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідновлення в разі ненадання їх або надання не в повному обсязі, зниження якості, який затверджено постановою № 151 Кабінету Міністрів України від 17 лютого 2010 року.

Щодо послуги «централізоване опалення» встановлені вимоги: своєчасний початок і закінчення опалювального сезону; безперебійність надання послуги протягом опалювального сезону; відповідність температури повітря в житлових приміщеннях санітарній нормі.

Згідно п.п. 1, 9 п. 29 «Правил..» і ч. 3 ст. 10 Закону «Про захист прав споживачів», споживач має право на зменшення розміру плати у разі надання послуг не в повному обсязі та звільнення від плати за послуги у разі їх ненадання.

Діяльність відповідача з надання платних послуг з теплопостачання, регулюються Законом «Про захист прав споживачів». Такий висновок узгоджується з п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12 квітня 1996 року у, якому визначено, що відносини, щодо захисту прав споживачів можуть виникати також з актів законодавства або з інших угод, які не суперечать Закону.

Таким чином, висновки суду першої інстанції, що позивач, як споживач побутової послуги у взаємовідносинах з відповідачем, має право на захист своїх прав державою; належну якість послуг та обслуговування; необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про послуги; відшкодування шкоди, заподіяної послугами неналежної якості; розгляд акта-претензії в перебігу трьох робочих днів, відповідає вимогам чинного законодавства та з ними погоджується колегія суддів.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до вимог ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

З огляду на зазначене висновки суду першої інстанції про стягнення переплаченої позивачем суми оплати послуг відповідача за теплопостачання за січень і лютий 2014 року в сумі 93 грн. 06 коп. за січень і 21 грн. 83 коп. за лютий цього року, згідно наданого розрахунку, проти якого фактично не заперечував представник відповідача є такими, що відповідають обставинам справи на ґрунтуються на вимогах та положеннях чинного законодавства. Також, з матеріалів справи вбачається, що позивач подав відповідачу акт - претензію з приводу неналежної якості послуг 03 лютого 2014 року. Своєчасно акт-претензію розглянуто не було. Відповідь позивачу не надана. Вихід представника відповідача на місце та складання акту не можна вважати розглядом претензії.

Відповідно ст. 18 Закону України «Про звернення громадян» громадянин, який звернувся із заявою чи скаргою до органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, засобів масової інформації, посадових осіб, має право: особисто викласти аргументи особі, що перевіряла заяву чи скаргу, та брати участь у перевірці поданої скарги чи заяви; знайомитися з матеріалами перевірки; бути присутнім при розгляді заяви чи скарги; одержати письмову відповідь про результати розгляду заяви чи скарги; вимагати відшкодування збитків, якщо вони стали результатом порушень встановленого порядку розгляду звернень.

Стаття 20 Закону України «Про звернення громадян» передбачає, що звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п'ятнадцяти днів від дня їх отримання.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції, за цією вимогою відповідають положенням чинного законодавства.

Стаття 1167 ЦПК України містить підстави відповідальності за завдану моральну шкоду: моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті; моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції, позивачем не було надано належних доказів наявності моральної шкоди та підтвердження факту заподіяння позивачу відповідачем моральних страждань.

Для відшкодування моральної шкоди за правилами ст. 1166 та 1167 ЦК України необхідно довести такі факти: неправомірність поведінки особи, наявність шкоди, наявність причинного зв'язку між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов'язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об'єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди, наявність вини завдавача шкоди. Таким чином лише наявність всіх вищезазначених умов є підставою для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди. Суд приймає до уваги ті обставини, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 постанови № 4 Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»).

Наявність моральної шкоди доводиться потерпілим, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв'язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації.

Відповідно до ст. 60 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Позивач в казані вимоги не виконав.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Оцінка доказів є виключним правом суду, переоцінка є неприпустимою.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що суд надав невірну оцінку обставинам відповіді на його скаргу від 03.02.2014 р., яка була предметом судового розгляду. Проте, дані доводи не можуть вплинути на висновки щодо законності рішення суду першої інстанції, оскільки позивачем не заявлялися вимоги щодо подій, пов'язаних з не розглядом його скарги, а ставилося питання щодо незаконності дій пов'язаних з не розглядом його акту-претензії від 03.02.2014 р. судом першої інстанції ця вимога розглянута та бездіяльність відповідача щодо не розгляду претензії визнана неправомірною. Інших доводів щодо необґрунтованості рішення апеляційна скарга позивача не містить.

Доводи апеляційної скарги відповідача щодо невідповідності висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права щодо стягнення переплаченої суми за надані послуги колегія суддів вважає такими, що не заслуговують на увагу, оскільки, відповідачем не заперечується, що температура повітря в квартирі відповідача складала 13 градусів, що є підставою для зменшення тарифу на опалення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційні скарги ОСОБА_4, комунального підприємства "Теплоенерго" Дніпропетровської міської ради відхилити

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 жовтня 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду чинна з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: